Історія костьолу — Мій Деребчин - моє село\nІсторія побудови костьолу\nБожої Матері Неустанної Допомоги\nБог є лише один,\nА тут є Божий дім.\nБраття і сестри, приклонімо коліна\nІ разом славімо його.\nМісце це вибрав Бог,\nЩоби почути нас.\n(З Літургійної пісні.)\nВперше про село Деребчин згадується в документах у XVII столітті, більше трьохсот років тому назад. В далекому минулому село тісним кільцем оточували великі ліси. Саме від слова «дерево» і походить його перша назва - Деревчин. Згодом село було перейменовано на Деребчин.\nУ XVIII столітті Деребчин належав графам Потоцьким, потім панам Іванівським і князям Віттенштейнам, згодом був куплений німецьким бароном Арістархом Массом, який поставив тут зразкове господарство і побудував цукровий завод. За його розпорядженням в селі було збудовано аптеку, лікарню, механічні майстерні, контору, гуральню. Поблизу німецької колонії була прокладена камінна дорога - бруківка.\nДо революції в Деребчині діяли два православних храми - Михайлівський і Чудо-Михайлівський. Чудо – Михайлівський храм був повністю знищений радянською владою в кінці 20-х - на початку 30-х років XX століття.\nНаприкінці XIX століття на території Деребчина, крім людей православної віри, яких було 1500 душ, проживали ще люди, які віро сповідували католицьку та іудейську віри. Католиків проживало в селі 800 душ, євреїв - 50 душ. В даний час в селі проживає:\nправославних – 2050;\nкатоликів - 732;\nєвреїв - 3.\nНі католики, ні євреї ніколи не мали в селі свого храму для здійснення молитовних обрядів.\nОтець Войцех Дажицький, котрий служив у Мурафській парафії, неодноразово говорив, що ми доживемо ще до того часу, коли в Деребчині буде свій католицький храм. Слова священика виявилися пророчими.\nУ 1989 році, за благословенною порадою отця Станіслава Шуляка, католики - парафіяни почали добиватися дозволу про побудову у Деребчині костьолу.\nНа сходці католиків села було обрано костьольну раду. До керівної костьольної ради ввійшли:\n1. Антонюк Станіслав Антонович\n2. Варгатюк Віктор Йосипович\n3. Вітович Віра Михайлівна\n4. Возний Юзеф Францович\n5. Їжаківський Микола Йосипович\n6. Їжаківський Леонтій Юліапович\n7. Кардаш Ганна Яківна\n8. Ковальчук Броніслава Іванівна\n9. Костогриз Анатолій Михайлович\n10. Куцолабський Болеслав Пилипович\n11. Липко Микола Якович\n12. Малішінська Юлія Людвіківна\n13. Мельник Ганна Петрівна\n14. Межибівська Сусанна Ігнатівна\n15. Михайлишин Йосип Гнатович\n16. Пікульська Галина Андріївна\n17. Просянюк Анатолій Йосипович\n18. Руда Зофія Адольфівна\n19. Рудик Сусанна Йосипівна\n20. Савенко Людмила Йосипівна;\n2 1.Череватий Іван Кирилович\n22. Чорнопищук Зоя Степанівна\n23. Шпак Віра Францівна\n24. Якубчак Юзефа Йосипівна\nНа цій сходці було обрано також ревізійну комісію. В обов'язки цієї комісії входило вести облік грошовим надходженням для потреб будівництва та слідкувати за правильним використанням зібраних коштів. Ревізійний виконавчий комітет складався з п’яти чоловік:\n1. Антонюк Станіслав Антонович - голова католицької ради\n2. Савенко Людмила Йосипівна - секретар\n3. Ковальчук Броніслава Іванівна - касир\n4. Просянюк Анатолій Йосипович - голова ревізійної комісії\n5. Руда Зофія Адольфівна - член ревізійної комісії.\nКерівний склад костьольної ради сумлінно виконував доручені їм справи. Люди їздили до Москви, Києва, Вінниці, Шаргорода домагатися реєстрації католицької громади села, добиватися відкриття парафії та дозволу на побудову костьолу.\nСлід згадати найбільш активних організаторів, які своїми діяннями сприяли здійсненню благородної місії - відкриття парафії та дозволу на побудову костьолу - отець Станіслав Шуляк, Станіслав Антонюк, Петро Шевчук.\nОсобливі випробування випали на долю парафіянок Людмили Савенко та Зої Рудої, котрим довелося їздити до Москви у справах парафії декілька разів.\nВсі труднощі, здавалося б, було переборено і залишалося найголовніше: одержати дозвіл на будівництво костьолу в Шаргородському райвиконкомі, але саме в цій установі можновладці не поспішали видати такий вкрай необхідний віруючим людям дозвіл. Представники общини неодноразово зверталися з цим проханням до голови райвиконкому, але він весь час ігнорував прохання парафіян. І тоді члени громади вимушені були вдатися до крайніх заходів: із запаленими свічками і з Божою молитвою на устах рушили до кабінету голови райвиконкому Коновальчука. Після такого священного дійства він був змушений підписати необхідні документи на дозвіл будови римо-католицького храму в селі Деребчині.\nБули деякі непорозуміння і з місцевою владою села, яка не давала дозволу на виділення землі під забудову. Накінець директор цукрокомбінату Скришевський Остап Миколайович видав дозвіл на право забудови релігійної споруди.\nВ квітні місяці 1990 року територію було впорядковано, а на місці, де планувалося збудувати костьол, встановлено шестиметровий хрест. Цей хрест став символом віри і надії для всіх парафіян-католиків села Деребчина та прилеглих до нього відділень: Малої Деребчинки, Ариставки, Семенівки. Душі людей ще з більшою вірою потяглися до Господа нашого єдиного, коли цей хрест - символ було освячено єпископом із Стальової Волі.\nЄпископ також освятив літургійні книги для служби Божої та місце під забудову майбутнього храму.\nНа цьому торжестві були присутні, крім католиків, і православні брати наші. Мали ми за честь вітати того дня і священиків з інших парафій. Перша Служба Божа відбулася біля хреста на Пасху 15 квітня 1990 року, яку відправив ксьондз Станіслав Шуляк.\nВ цей день ксьондз вручив образ Матері Божої Ченстоховської подружжю Савенків - Віктору і Людмилі - організаторам доброї справи для відкриття парафії в своєму селі.\nЗ вірою в те, що святу справу доведуть до кінця, люди розпочали роботу на виділеній під забудову території костьолу. Робота завжди поєднувалася з молитвою та з Службою Божою, яку жертвували у тимчасово побудованій споруді.\nНайперше, що було зроблено - це встановлено трансформатор та розрівняно землю під забудову. Інтенсивно розпочали завозити на будівництво каміння і цеглу, домовлятися про закупівлю інших будівельних матеріалів.\nДля того, щоб будівництво костьолу було освячено ще й Божою милістю на свято Божого Тіла 18 червня 1990 року ксьондзом Станіславом Шуляком була організована урочиста процесія парафіян, яка хресним ходом пройшла по селу, співаючи псалми та Євхаристійні пісні, зупиняючись в окремих місцях для прочитання фрагментів з усіх чотирьох Святих Євангелій.\nСпочатку почали будувати допоміжну споруду - парафіяльний дім. До настання зими будівництво дому було майже закінчено. Залишалися тільки внутрішні роботи.\nВперше Служба Божа в цьому домі відбулася напередодні Різдва Христового 1991 року. Віруючі-католики знову вітали на цій відправі Божій єпископа з Польщі, який влітку освятив це місце для будови. Цей його другий приїзд вселив у серця парафіян віру, що вони на правильному шляху: шляху єднання з Богом, який устами єпископа та інших священиків благословляв всіх завершити розпочату богоугодну справу - побудову храму Господнього.\nВосени 1991 року було закладено фундамент для майбутнього храму. Шість днів тривали роботи біля закладки фундаменту, для якого використали 750 кубометрів бетону. Це був лише початок невтомної праці мирян парафії, які прагнули звести в селі храм Божий. 700 тон каменю парафіяни власноруч заготовили за допомогою кирок і лопат у кар'єрі села Адамівка.\nСправжнім святом для душ віруючих став приїзд до парафії восени 1991 року делегації місіонерів з візитом Миру з Італії на чолі з отцем францішканцем Анджеєм. Вони привезли в дарунок майбутньому храму фігурку Матері Божої з Фатими.\nЦя фігурка Матері Божої стала для парафіян даром Божим і благодатною милістю. Вона вселяла і вселяє в серця людей ще більшу молитовну вірність Богові і додавала сили для подальшого будівництва костьолу.\nНайбільші труднощі виникли з водопостачанням будівництва. Воду вимушені були підвозити трактором. Але це не забезпечувало повністю всіх потреб води для будівництва. Спробували розчистити криницю, яка була побудована тут ще в дореволюційні часи. Сподівання на використання води з цієї криниці були марними: рівень водопостачання виявився зовсім малим.\nВ квітні місяці 1992 року, поряд з цією старовинною криницею, було викопано найманими Джуринськими робітниками колодязь, в який вмонтували глибинний насос і проблеми з водопостачанням будівництва відпали.\n7травня 1992 року - знаменний день, коли майстри з Мурафи розпочали будувати стіни майбутньої святині. Щодня парафіяни приходили на роботу до костьолу. Важко доводилось їм працювати, але серце кожного з них раділо, коли бачили як стіни храму піднімалися все вище. Зведення стін костьолу було закінчено 3 жовтня 1992 року.\nВ кожної людини настає момент, коли вона прощається з життям, її душа відходить у потойбічний світ, а грішне тіло передається землі святій.\nРаніше рідним доводилося проводжати у вічність своїх рідних та близьких для захоронення з Деребчина на Мурафське католицьке кладовище. Весною 1992 року рішенням Деребчинського сільвиконкому було виділено земельні ділянки для католицького та православного кладовищ.\nНа католицькому цвинтарі парафіяни-католики встановили семиметровий хрест. Перше захоронення тіла померлого Базелишеного Юзефа відбулося на цвинтарі 27 липня 1992 року.\n1 листопада того ж року ксьондз-місіонер Генрік Осора, який прибув на допомогу ксьондзу-вікарію Станіславу Шуляку, освятив ділянку, виділену під Деребчинське католицьке кладовище.\nЗима 1992 року була не дуже суворою, тому робота біля костьолу продовжувалась до Різдва Христового.\nПід час Різдвяного періоду ксьондз Генріх Осора розпочав душпастирський візит-коляду в домівки віруючих католиків. Також ксьондз освятив того року, вперше за багато років переслідування церковних обрядів комуністичною владою, будинки своїх прихожан.\nВесна 1993 року принесла ще більше турбот для мирян Деребчинської католицької парафії, бо потрібно було виконувати важкі, але разом з тим важливі роботи біля споруди костьолу. Розпочалися бетонно-арматурні роботи ручними засобами праці. За весну та літо цього року було залито бетоном стелю над хорами та ризницею, зведено бетонові колони і, на кінець, восени залили цементовим розчином повністю всю стелю в костьолі.\nНавесні 1994 року парафіяни розпочали виконувати підготовчі роботи для накриття храму. Спочатку парафіяни зробили дерев'яний каркас даху святині, а майстри з Мурафи покрили костьол бляхою.\nРобота біля храму проводилась чітко і злагоджено. Правильній організації будівництва костьолу потрібно завдячувати і шанованому всіма нами голові нашої громади Станіславу Антонюку. Він завжди всі найвідповідальніші проблеми будівництва старався вирішити, з кожного важкого становища знайти вихід. Станіслав Антонович дав обітницю отцю Антонію Хомицькому і своїй матері, що доведе будівництво храму до кінця, до самого освячення. Цю святу справу виконувати йому доручили люди і також настановив здійснити сам Господь.\nЗа піклуванням ксьондза Станіслава до будови костьолу в кінці квітня 1995 року із Києва були привезені замовлені конструкції металевих рам, придбано скло. В травні місяці незакінчена споруда храму звеселіла встановленими вікнами. Зібрав віконні рами і засклив майстер з Вінниці Кузьменко Віктор Григорович із своїм підручним працівником.\n10 травня цього ж року парафіяни з Божого благословення та молитовних настанов священиків приступили до заливки бетоном пояса під вежу костьолу. Цю важку роботу було закінчено в триденний термін.\nОдночасно проводилися й інші внутрішні роботи в костьолі: утеплення стелі, проведення електрики, підготовка до штукатурення стін, монтування риштовання.\nСвященики - Генрік Осора та Станіслав Шуляк - завжди були ознайомлені з ходом всіх робіт на будівництві костьолу. Вони весь час давали цінні настанови і поради щодо будівництва святині та піднімали дух парафіян молитовними звершеннями до Бога на Святих Месах. Душпастирі відправляли Служби Божі, крім Деребчинської парафії, ще в шістьох парафіях довколишніх сіл. Проживали вони при Мурафському костьолі. На засіданні костьольної ради було вирішено: упорядкувати та обладнати в допоміжній трьохповерховій споруді дві кімнати для проживання в них одного з священиків.\n11 серпня 1995 року майстри приступили до роботи, але не завершили її тому, що потрібно було виконувати більш терміновіші справи на будівництві костьолу. Цю роботу - штукатурення стін та побілку кімнат для служителів храму Божого - було зроблено 24 червня 1996 року, а повністю всі будівельні роботи всередині парафіяльного дому здійснили в 1998 році.\n14 вересня 1995 року закінчилась місіонерська місія священика Генріка Осори. Він залишає парафію і виїзджає для служіння Богові до Польщі. Майже півроку парафія була тимчасово без постійного священнослужителя. Службу Божу приїжджали служити ксьондзи з інших парафій. Станіслав Шуляк неспроможний був на той час служити в нашій парафії тому, бо крім виконання душпастирського призначення, ще керував будовами костьолів в Пеньківці, Михайлівці, Юхимівці, Красному, Зведенівці. Парафіяни Деребчинської парафії завжди з вдячністю будуть згадувати благодіяння, надані отцем Станіславом для будівництва святині.\nНа той час, про який розповідається в нашій історії, православні брати наші будували на місці знищеного комуністичною владою, свій храм.\nРадісною подією для всіх католиків було свято - відкриття Соборо - Михайлівської православної церкви. Освячення православного храму Господнього відбулося на свято Святого Михайла, 21 листопада 1995 року. Освятив нову церкву благочинний отець Юрій Комар.\nБудівництво костьолу не зупинялося, а продовжувалося з Божого благословення.\n24 травня 1996 року два майстри з Хмельницької області розпочали штукатурку стін всередині приміщення костьолу.\nНа найбільш важливі об'єкти роботи біля храму потрібно було наймати майстрів-спеціалістів, але миряни парафії постійно приймали участь у всіх цих справах. Вони виконували допоміжні та підручні роботи, завжди ставали у допомозі майстрам. Штукатурення приміщень всередині костьолу було закінчено в половині липня 1996 року.\nЗвеселіли серця мирян-католиків, коли почули звістку, що єпископом Кам'янець-Подільської діє цезії було призначено до праці в парафії нашого земляка ксьондза Павла Снігура. Першу Службу Божу в Деребчині він відправив 23 червня 1996 року.\nСпочатку планувалося назвати костьол під опікою Матері Божої Ченстоховської. З приходом на службу в парафію отця Павла постало питання про перейменування назви храму. За бажанням парафіян та за згодою єпископа Яна Ольшанського назву костьолу було замінено на храм Божої Матері Неустанної Допомоги.\nПід керівництвом отця Павла та старости костьолу Антонюка Станіслава парафіяни продовжували виконувати роботи в приміщенні храму до пізньої осені: заливали бетоном підлогу, вмонтовували одвірки та навішували двері.\nКожен храм, як католицький так і православний, красується своїми куполами і вежами. Конструкції веж для храму матері Божої Неустанної Допомоги виготовила майстри з Шаргорода, а майстри з Мурафи покрили конструкції веж бляхою. Висота малої вежі - 17 метрів, а висота великої вежі - 34 метри.\nСпочатку було встановлено на дах костьолу малу вежу, а 28 жовтня 1996 року о 15 годині дня за допомогою технічних засобів встановили на верх святині велику вежу, вага якої становила 6,7 тон. Майже 100 прихожан були присутніми в цей день біля храму. Вони мали можливість спостерігати за возвеличенням свого костьолу. Роботою при встановленні цієї споруди керував інженер Кузьменюк Віктор Григорович зі своєю бригадою робітників, які були запрошені з м. Вінниці.\nНа вежах храму ще возвеличуються хрести. Їх зробив наш односельчанин-католик - Лігоцький Микола Віталійович, а кулі, на яких встановлено ці знаки Господні, йому допомагали конструювати православні миряни - Цибульський Вадим Семенович та Вербін Іван Опанасович. Цю складну роботу вони виконали безкоштовно, за що і матимуть заслугу перед Богом нашим.\nВесною 1997 року парафіяни розпочали штукатурні роботи зовнішніх стін костьолу. Майстрів найняли з Шаргорода. Одночасно проводилися будівельні роботи і в парафіяльному домі та всередині храму. Саме цього року були встановлені східці на хори та на горище костьолу, впорядковані сходи до входу святині, залито бетоном підмостку під стінами храму, прокладено труби для відводу дощової води з даху костьолу.\nКожний з мирян-католиків плекав надію, що у 1998 році відбудеться освячення храму, але, на жаль, осінні погодні умови не дали завершити роботу вчасно, і тому цю знаменну подію було перенесено на літо 1999 року.\nЗалишилися ще найважливіші роботи: оздоблення храму. Центральне місце храму - це вівтар. Саме у вівтарі в дарохранительниці, присутній між нами наш Господь Ісус Христос під виглядом хліба. Проект вівтаря накреслили у Вінниці. А майстерно оздобив вівтар майстер Анатолій Козачук з Томашполя.\nГордість нашого костьолу Матері Божої Неустанної Допомоги - образи із зображенням Божої Матері: закритий і відкритий. Образ Матері Божої Неустанної Допомоги намалював Павлюченко Сергій Анатолійович, художник з Одеси. З фонду допомоги цукрозаводу для потреб костьолу було виділено 40 світильників. На даний час лише 4 світильники встановлено біля входу в приміщення храму. Незабаром планується встановлення інших світильників для освітлення території біля костьолу.\nНа зібрані гроші від парафіян нещодавно закуплено 25 кубів дощок для дерев'яного покриття підлоги в святині. Найближчим часом цю роботу планується теж здійснити.\nКостьол збудовано на пожертвування прихожан. Кожний пожертвував стільки грошей, скільки міг, але головне, що в селі не було жодної людини римо-католицької віри, яка б лише споглядала зі сторони за будівництвом святині. Всі миряни брали участь у будівництві. Вночі по черзі чергували біля храму, оберігаючи костьольне майно. Жінки нарівні з чоловіками мурували стіни костьолу. Великої праці прихожан потребував і обробіток І гектара картопляного поля. Потім цю вирощену картоплю відвозили на продаж до Одеси, а виручені кошти використовували на потреби будівництва храму. Слід згадати і про безкорисливу допомогу від наших керівників села. Директор цукрокомбінату, покійний Скришевський Остап Миколайович та директор СВАТ Бондарчук Андрій Васильович завжди йшли назустріч мирянам села і виділяли із запасів ввірених їм господарств різні будівельні матеріали для будівництва костьолу. Завдячуємо також і голові сільвиконкому села Галайку Федору Феодосійовичу, який дуже чуйно і гуманно відносився до проблем костьолу. Він був присутнім на відкритті святині і вручив душ пастирю цінний подарунок для храму.\nЗавжди з вдячністю миряни католицької громади згадуватимуть про допомогу від інженерно-технічних працівників цукрозаводу, які організували встановлення робітниками світильників в костьолі. За їхнім розпорядженням було всипано твердим покриттям дорогу від шосе до храму, майстерно оздоблено хори та сходи біля входу в святиню перилами.\nНехай Господь Бог наш дає всім, хто допомагав будувати костьол, мир та спокій, береже їх на цій землі і на тому світі. Честь і хвала вам від Бога, миряни католицької парафії, за те, що власними силами зуміли збудувати святиню, яка радуватиме своєю красою і величчю людей ще багато віків. Нехай же Божа Мати Неустанної Допомоги випросить в Ісуса Христа благодаті і опіки для ваших сімей. Любов Бога отця, благодать нашого Ісуса Христа і дар єдності Святому Духові нехай будуть з усіма вами.\nНастав цей день, якого так довго чекали. Настало свято для кожної людини як римо-католицької, так і православної віри.\nВсі йшли туди, до нього, до храму, до святині села. Він красувався на пагорбі, чекаючи Божого Благословення. Стояв білий, як сніг, смиренний, як Непорочна Діва Марія. Він споглядав з височини як до нього все йшли і йшли люди. Біля трьох тисяч людей в цей день зібралось в храмі Божої матері Неустанної Допомоги. Зібрались, щоб порадіти, що з'явилось ще одне місце в Україні, де мешкає Ісус Євхаристичний.\nКрім мирян з Деребчина на свято прийшли ще паломники з довколишніх сіл, з Вінниці, Шаргорода, Молдови, приїхали сестри-монахині з Бару із своєю делегаткою Сестрою Йорданою, а також священники з інших парафій, диякони, семінаристи.\nПрийшли, щоб віддати шану і честь Богові у новозбудованому домі Божому, щоб стати на коліна і послати хвалу небесним Силам за допомогу у створенні красеня-храму.\nНайбільшою радістю повнились серця мирян Деребчинської католицької громади. Цей храм Божий - витвір невтомного зусилля їхньої праці.\nКожен з них дивився на святиню зі сльозами на очах. Дочекалися таки цього благословенного дня!\nІ багатьом у цю хвилину пригадались перші Божі Служби в недобудованому парафіяльному домі. Непоштукатурені стіни тоді обтягли марлею, долівку застелили брезентовим покриттям, вівтар прикрасили килимами - ось так з молитвою на устах довгі роки будували храм, добудовували парафіяльний дім, віддавали хвалу Богові, чекали цього священного дня.\nА люди все йшли і йшли по дорозі, встеленій квітами, до храму. Ці квіти - для Ісуса Христа. Тобі, любий Ісусе, встелили дивоцвітом дорогу і підлогу в костьолі. Ти завжди будеш присутній у цьому храмі, тобі віддають і віддаватимуть свою шану і любов Божі діти. Про це сказав і отець Павло, приймаючи від настоятеля православної церкви отця Віктора Крупка дар любові і єдності - хліб на вишитому рушнику: «Миру, добра вам і благополуччя, щоб сталося так, як ми молимося кожен у своєму храмі, щоб була одна вівчарня і один пастир. Тим пастирем мас бути Ісус Христос, а вівчарнею всі ми, вірні діти Божі. Нехай Бог вас благословить. Я дякую вам за те, що ви є з нами».\nА потім настала найурочистіша мить - освячення храму Божої Матері Неустанної Допомоги. Цю святу місію виконав отець Броніслав Бернацький, генеральний вікарій Кам'янець - Подільської дієцезії.\nКсьондз Станіслав окропив святиню свяченою водою, щоб ніколи в цьому Божому домі не панувало зло, щоб добро завжди квітувало в храмі і в душах людей, які приходитимуть сюди на зустріч з Богом.\nСвяту справу отцю Броніславу здійснювати допомагали два диякони - Ярослав Рудий, уродженець села Деребчина, та Віктор Шклярук з села Мурафи.\nМолоді диякони вперше були присутні на освячені храму та вівтаря. Освятивши вівтар, генеральний вікарій призначив його тим самим виключно для Божої Служби.\nПісля освячення храму та вівтаря помічником єпископа було здійснено окадження кадилом святині. Пахучий дим кадила, який розвівався з кадильниці, став знаком для всіх, що невидимий дух Ісуса Христа присутній на Святковій Літургії в храмі. Цей дим кадила був символом молитви, з якою всі присутні на освячені храму звертались до Бога.\nДороговказом до єднання з Богом для кожного була ще вічна лампадка, яка засвітилася поруч з дарохранительницею. Це світло ніби промовляло: "Стій, зупинись, порозмовляй зі своїм Господом, який завжди чекає на тебе."\nПісля відправи Святкової Літургії отцем Броніславом була здійснена процесія навколо нового храму. Урочисто звучали молитовні пісні, в яких прославляли Бога. Здавалося, що навіть птахи, які літали над храмом, теж вторили цим пісням:\nТебе, Бога, хвалимо!\nТебе, Господа, прославляємо!\nТебе, Предвічного Отця\nВся земля величає...\nВеличний хрест з розп'яттям Ісуса Христа несли попереду процесії. Дві дівчинки йшли обабіч хреста і тримали в руках квіти, нахилені в сторону розіп'ятого Спасителя. Боже сонце освічувало процесію людей, милувало своїм промінням всіх, а особливо хлопчиків - адміністрантів, які йшли за корогвами та дівчаток, які несли двосторонній образ із зображенням Матері Божої та подушечки із святими символами-образами. До кожної подушечки були прикріплено по чотири червоних стрічечки, ніби промінчики сонця. Ці стрічки-промінчики тримали теж дівчатка. Дві маленькі дівчинки посипали дорогу довкола храму квітами. Діти - найбільша радість нашого Бога. Діти - це Божі квіти.\n«Не бороніть дітям приходити до мене» - цими словами наш Господь Ісус дав нам зрозуміти, що Він прагне бачити поруч з собою дітей (Євангелія, Лука 16-17).\nВ цей день особливо було відчутно, що діти були поруч Ісуса Христа. Кожен, хто споглядав на дітей, які йшли на чолі процесії, відчував незвичайну радість. За дітьми урочисто йшли священики. За священниками отець Броніслав Бернацький з дияконами несли Святі Дари. Чотири чоловіки тримали над Святими Дарами балдахін, підкреслюючи таким чином значимість і святість цього Дару, яким є Божий Син Ісус Христос.\nА далі йшли представники костьольного хору. Пісні, які співали вони в цей день, ще й сьогодні відгомоном дзвенять в серцях учасників освячення храму Божої Матері Неустанної Допомоги.\nЄвхаристична процесія завершилась зверненням до народу отця-настоятеля храму Павла Снігура та генерального вікарія Кам'янець-Подільської дієцезії отця Броніслава Бернацького.\nВ своїй промові отець Павло з вдячністю згадав покійного ксьондза Антонія Хоміцького, настоятеля Мурафського костьолу, котрий також опікувався новими храмами. Згадав і про отця Станіслава Шуляка. Це саме завдячуючи його турботам і піклуванням було побудовано цей храм. І на знак шани до нього парафіяни встановили біля входу до святині меморіальну дошку, на якій написано: «Засновник парафії і будівник костьолу ксьондз Станіслав Шуляк. Вдячна парафія. Деребчин. 1990-1999".\nВ своїй промові отець Павло не забув згадати і про місцеву владу в особі голови сільради Федора Галайка та директора цукрокомбінату Андрія Бондарчука, які сприяли завершенню новобудови та допомогли у підготовці до свята.\nВін згадав в цей день і про вчительку Галину Анатоліївну Яцишину, котра готувала дітей до Першої Сповіді. З словами вдячності настоятель храму говорив про голову католицької громади Станіслава Антоновича Антонюка: «Я бажав би кожній парафії, щоб вона мала такого чоловіка, який міг би взяти всі матеріальні й економічні проблеми парафії на свої плечі, тоді священику було б значно легше».\nГенеральний вікарій побажав вірним, щоб Ісус благословив їхні сім'ї, парафію, а Мати Божа Неустанної Допомоги випрошувала для них різні ласки і благодаті у Бога.\n«Пам'ятайте, - промовив отець Броніслав Бернацький, - що є не тільки вівтар, де живе Ісус, а й ще маємо сповідальню, до якої ми повинні приходити якомога частіше, щоб визнавати свої гріхи, навертатися до Господа. Радіймо, що маємо новий храм, що ще одна святиня буде провадити людей до неба».\nСвято - освячення храму Божої Матері Неустанної Допомоги - це було свято радості, свято щастя, свято благословення. Бог послав своє благословення храму і людям, котрі своєю жертовністю, працелюбністю і глибокою вірою звели святиню.\nЦе Боже благословення зберігатиме в собі і ікона Божої Матері Неустанної Допомоги, іменем якої названо храм.\nЗа матеріалами книги «Бог – храм – люд Божий»


Соколівка, Соколівка - мила серцю сторона (автор: Куляба Андрій) - Vox populi. Всеукраїнський часопис для розумних та небайдужих\nСоколівка, Соколівка - мила серцю сторона (автор: Куляба Андрій)\nопубліковано 26 бер. 2012 р., 14:05 Степан Гринчишин\nСоколівка – (гніздо соколів, ареал їх гніздування та проживання) – яке милозвучне слово! Сокіл – сміливий птах з родини орлів, якого ще за княжих часів використовували наші предки під час полювання на звірів: соколами називають юнаків та мужів, сповнених відваги в боях із ворогами. Так у «Слові о полку Ігоревім...» відважні, хоробрі русичі звуться «ясними соколами».\nДо образу соколів часто звертаються українські народні пісні, зокрема стрілецькі та повстанські: «Соколи, соколи, ставайте в ряди: нас поклик «Борімось!» взиває...», «Соколом — стрілою злетів би туди...», «Хлопці-соколята» тощо.\nОтже, це слово звучить милозвучно та піднесено, і я горджуся своєю Соколівкою, її дзвінкою назвою.\nОскільки я не історик, тому пишу про своє рідне село не наукову розвідку, а свої особисті спогади, зокрема із дитинства. Тому, не претендуючи на історичну довершеність спогадів, більше покладаю надії на їх вплив на моральні, сердечні струни моїх краян, їх патріотичну і генну пам'ять.\nОдночасно перепрошую читачів за часте вживання впродовж тексту останньої букви абетки, «я», – однак свої особисті думки і почуття годі висловити без цієї букви.\nВважаю, що мають рацію мої краяни-науковці – Василь Сірський та Євген Сірий, котрі звертають увагу на те, що в навколишніх лісах водились птахи – соколи і від них пішла назва нашого села, а колись містечка з магдебурзьким правом ще з тих часів, коли галицька Русь потрапила під протекторат Литви. Цю версію підтверджують також назви соколівських присілків: Сокіл, Підсокіл, Вірлів, в коренях яких присутні назви «сокіл» та «орел». Названі вище науковці наводять першу письмову згадку про село – 1644 р.\n… В нашій Соколівці активно готувалися до національно-визвольної боротьби. Ця боротьба не була якоюсь ідилією, адже одні йшли в УПА, щоб брати зброю в руки для здобуття Самостійної Української Держави, а інші – просто постріляти, похизуватися собою, а були і такі, що хотіли довести свою зверхність над іншими, а навіть і помститися їм за дріб'язкові кривди, хоча таких були лише одиниці.\nМолоді люди керувалися різними поглядами, мотивами та прагненнями. Але основна більшість їх була патріотами своєї батьківщини і мріяла про те, що, здобувши Українську Незалежну Державу, забезпечать тим самим і собі волю і кращу долю. Це – однозначно.\nПатріотичному вихованню молоді сприяли передусім ідеологічна праця ОУН, а ще раніше – товариств «Просвіта», «Сокіл» та свідомих національної гідності вчителів і священиків, зокрема таких, як о. Володимир Кальба.\nЗразком поведінки для селян були також о. Роман ІІІуневич та директори школи Олександр Лесюк і Зиновій Залуцький.\nОкрім цього, піднесенню духу боротьби з окупантами сприяли і нестерпні обставини життя українців в умовах панської Польщі, німецько-фашистської окупації і широкомасштабний терор совітів – більшовиків.\nНа майдані, де по середах ярмаркували купці, ремісники та селяни з усієї округи, щосуботи після роботи збиралася соколівська українська молодь і під проводом виховників-наставників вправлялася у володінні зброєю та фізично загартовувала своє тіло й морально-патріотичний дух, співаючи стрілецькі та повстанські маршові пісні.\nЗа достовірними даними (тепер можна вважати вже раритетними) одним із таких наставників був М. Козловський – голова сокільського гнізда с. Соколівки десь в 20-х роках минулого століття. Заступником голови гнізда був І. Пац, справником – В. Збанок, начальником Р. Левко. Гніздо тоді налічувало 52 члени мужчин, 2 членкині, 30 учасників хлопців і 28 дівчат.\nВелику виховну працю виконував серед молоді Кирило Якимець – провідник молодіжної сітки ОУН, який часто виступав з лекціями перед концертом чи виставою.\nЯ декілька разів брався писати спогади про рідне село, котре в дитинстві знав ще містечком, де вирувало бурхливе життя, від якого я увібрав у дитячу душу палку любов до нашої славної, але багатостраждальної матері – України і непохитно проніс цю любов через усе своє життя.\nЩе малим вслухався в історичні розповіді усім серцем. Тато розповідав мені про національно-визвольну боротьбу 20-х років минулого століття, в якій він, підліток, як джура стрілецького полковника брав участь, зокрема в боях під Білою Церквою і був тяжко фізично покараний поляками-галєрчиками, що разом з більшовицько-російськими бандами кривавого ката Муравйова добивали молоду українську державну волю.\nЯ читав «Дзвіночок», «Малі друзі» та інші періодичні видання, патріотичні твори А. Чайковського, Ю. Шкрумеляка, Уласа Самчука та інших авторів, що дуже впливали на моє виховання і мою душу. По довгих осінніх і зимових вечорах у нашій хаті вголос дуже гарно, задушевно читала тітка Лідуся (Туся), особливо «Кобзар» Т. Шевченка.\nУ релігійні свята молодь збиралася не лише біля церкви, а й у Народному домі послухати концерти, лекції, подивитись виставу з життя і боротьби українського народу за волю та краще майбутнє, українську драматичну класику.\nМ. Козловський, який диригував соколівським хором, прославив його на всю околицю. Хор їздив і на Підлиську гору для вшанування пам'яті будителя українства Маркіяна Шашкевича, на честь якого там українська громадськість під орудою о. Кальби звела величний майже тридцятиметровий пам'ятник-хрест, і де щорічно в першу неділю серпня відбувалися урочисті молебні та фестини. З Соколівки їхало та йшло на Підлисся багато молоді – хто на чому мав і міг: на велосипедах, возах, верхи на конях і пішки. Всі були у вишитих сорочках та національних строях, з українською символікою: тризубами та синьо-жовтими прапорами. Ішли патріоти з навколишніх сіл і міст, і навіть зі Львова.\nРозповідала мені двоюрідна сестра Рома про те, як батьки обіцяли взяти її з собою на Підлисся, та не взяли. Вона, шестирічна дитина, зайшла до своєї подруги Дарки Сірої, де збиралися в похід вже хлопці-підлітки, однак і їх матері теж не пускали. Тож Рома пішла сама. Ледве якась сусідка вмовила її не йти, бо то дуже далеко. (Треба відзначити, що святкування на Білій горі таїло в собі реальну небезпеку через провокації польських шовіністів та жандармів).\nЯк же мені приємно і тепер бачити щорічно на Білій горі і Підлиссі наших соколівчан: родини Лехових, Бручковських, Ільницьку О., Збанок-Гогошу А., Шишку А., Паламара І., Сірого М. та ін.\nНа свята «місто» (центр Соколівки – Торговиця) весело гуло. Євреї виставляли свій крам, солодку воду, морозиво (льоди) та іншу «лігу міну» (ласощі), працювала карусель.\nОсобливо гамірно, весело і врочисто відбувалося святкування Великодніх свят та ігри-співи гаївок біля церкви. Молодь парами проходжувалась (спацерувала) від церкви до цвинтаря, до могили о. Володимира Кальби або аж до «Вивозу» та назад.\nВивіз – це дорога, яка тягнулася від кінця вул. Широкої в напрямку Грабини і Рижанів. Вона ішла вузеньким яром, зарослим травами і кущами шипшини. Такі дороги ще називають узвозами, наприклад, Андріївський Узвіз у Києві. На нашому узвозі групи молоді могли розміщатися у траві, яка нікому не належала, і відпочивати. Тепер цей Вивіз засипаний землею з узбіч тракторами, а на його початку донедавна була цегельня і тартак – пилорама.\nО. Володимир Кальба заповзято боровся в Соколівці та в її околицях проти безпросвітництва, темряви, пияцтва, москвофільства, котре стало заполонювати наш край. Він був добрим оратором і для просвітництва використовував навіть церковні проповіді. Цей священик пропагував погляди Маркіяна Шашкевича серед народу, за що отримав високу оцінку Івана Франка та соколівської громади, яка на його могилі спорудила пам'ятник, подібний до Шашкевичевого, лише менших розмірів. На ньому золотими літерами на голубому тлі написано: «Спи, поки встане воля».\nВ Соколівській школі Відкрито кімнату-музей о. Кальби, в його ювілейні дні відправляється панахида в церкві та біля його могили. А у 2010 році Соколівська середня школа, якій тепер присвоєно ім'я о. Володимира Кальби, у зв'язку з 145 річницею від дня його народження, виступала у львівському Будинку вчителя. На свято були запрошені соколівчани, які проживають у Львові, випускники Соколівської школи. Почалось і закінчилось вшанування пам'яті ювіляра молитвою. Виступи учнів і вчителів були добре підготовлені і супроводжувалися оплесками глядачів. Мені приємно, що на концерті прозвучала ціла низка моїх віршів, присвячених о. Кальбі. Про діяльність цього відомого священика розповідали парох с. Соколівка о. Василь, вчителі та директор школи Ксьондзик М. Г., науковці Степан Гудзь, Степан Андрусяк, дослідник життя і творчості Володимира Кальби Іван Паламар, Андрій Куляба, художник сакрального жанру соколівчанин п. Біда, з ініціативи якого у Соколівці перед школою відкрито пам'ятник о. Кальбі. В дійстві відкриття пам'ятника взяли участь близько 20 греко-католицьких священиків з околиць та зі Львова під керівництвом архієпископа о. Ковтуна.\nЦе, безперечно, викликає радість, задоволення з приводу того, що ми не забуваємо своїх героїв, проводирів. А мені приємно, що (за твердженням В. Сірського) брат мого діда Семко Куляба за ініціативи о. Кальби стріляв у польського урядника, який фальсифікував вибори у м. Соколівці на користь поляків.\n… Соколівські жиди переважжно займались торгівлею-ґешефтом. Їхні хати та будинки були на відміну від селянських зовні оштукатурені, в першій з надвору (з вулиці) кімнаті був магазин-крамниця (ми називали то – «склеп»). В кінці вулиці Широкої від Вивозу (узвозу) і поля знаходилось їхнє кладовище, яке люди називали «окописьком» – поняття, що походять від слова «копати». На могилах померлих стояли прямокутні плити із заокругленим верхом та написами єврейською мовою. Окупаційна влада зруйнувала окописько. Думаю, що наші сільські урядовці допустили велике святотатство, погодившись із окупантами мостити тротуари вулиць в Соколівці та в Заболот цях цими плитами.\nСинагога («божниця», як ми називали) стояла в центрі містечка – справа від «бурку» – кам'яної дороги, яка пізніше стала дорогою до колгоспу. За цвинтарем, на північ від нього був великий фруктовий Зіськів сад.\n… Хочу відзначити, що вже за Польщі перед війною у багатьох присілках Соколівки (Грабина, Рижани, Лабач, Підсокіл, с. Баймаки та с. Брахівка) були відкриті початкові українські школи, а в Соколівці силами громади побудували нову двоповерхову семирічну школу. З цього можна уявити про наповнення населених пунктів молоддю. Отже, життя вирувало, розквітло просвітництво, культура, національне відродження.\nІ тільки з приходом других совєтів – хоч і соколівська школа стала середньою – національно-патріотичне відродження насильно було припинене. Почалася смуга арештів, розправ над патріотами, національно-свідомими громадянами; замість цього насаджувались владою космополітизм (під маскою інтернаціоналізму – російський шовінізм) радянський псевдопатріотизм і розгнуздана боротьба з українським «буржуазним» націоналізмом. Але ця трагічна смуга наступила після Другої світової війни, а поки що вирувало повноцінне патріотичне відродження.\nЯрослав Кузик, син дяка Петра Кузика, закінчив Бродівську торгову школу і працював у м. Золочеві, а чотири хпопці-соколівчани вчились у гімназіях. Всупереч польським шовіністичним переслідуванням у Соколівці працювала «Просвіта», «Рідна школа№, «Сільський господар» і товариство «Сокіл».\nОкрім цього, осередками культури була хата письменника Володимира Супранівського, автора однієї із перших в Україні поетичних антологій, присвяченої 50-им роковинам з дня смерти Тараса Шевченка «На вічну пам’ять Тарасови Шевченкови» та драми «Легенда віків», праці «Про життє і твори Івана Франка», перекладу повістей «Тарас Бульба» М. Гоголя та «Запорожці в Сарагосі» М. Ординця; а також хата дяка Петра Кузика, всі діти якого вчилися в школах.\nВолодимир Супранівський — відомий на той час український письменник, перекладач та громадський діяч (походив з приїжджої козацької родини, з ливарників церковних дзвонів, знаних в усій околиці), прожив, як тепер стало відомо, аж до 60-х років минулого століття, переховуючись від більшовицької влади, однак місце його захоронення не відоме. В ливарні Супранівських щорічно відливали 25-30 дзвонів, які «відзначалися мистецькою орнаментикою та красою».\nПам'ятаю, як після приходу «других совітів», коли В. Супранівський переховувався, його сестри не раз приходили до мого тата поговорити, порадитись, а тато давав їм дещо із харчів.\nДяк Петро Кузик виховав шестеро освічених дітей, двоє з яких (Ярослав та Осип) загинули в більшовицьких тюрмах Золочева та Львова мученицькою смертю, коли в червні 1941 р. червона армія втікала на схід, а енкаведистські кати масово масакрували невинних галичан. Його старший син був одружений з моєю тіткою Нусею і працював бібліотекарем «Просвіти», був добрим столяром і дяком.\nПісля проголошення у Львові 30 червня 1941 р. Акту про відновлення Української держави громада Соколівки обрала мого тата Миколу війтом і послала його у Тернопіль на курси. Однак, коли німці чи поляки, підбурені доносами другої дружини вчителя Йосипа Моравецького і польського ксьондза, за твердженням дочки вбитого М. Куляби Олександри, розстріляли сімох соколівських поліцаїв (І. Демчука, Д. Дендюка, М, Зробка, М. Коваля, В. Мамчура, М. Носана та М. Кулябу з Підсокола), тоді мого тата запроторили до тюрми. Це і врятувало нас від висилки в Сибір в часи окупації Галичини «другими совітами». Пам'ятаю, що ми тоді переживали дуже велику скруту: мама захворіла, а тато сидів у тюрмі.\nУ нас поселили німецького офіцера, тому ми (8 членів сім'ї) змушені були тулитися в кухні та в маленькій кімнатці. Цьому офіцерові не сподобалось в нас через те, що нас було багато і діти заглядали до нього в кімнату, тому він за деякий час вибрався на іншу квартиру. Незабаром нам поселили двох фронтовиків: Вільгельма і Фріца. Вільгельм був злий баварець з тілом, оброслим, як вовною, густим волоссям, а Фріц – добрий чех, що пригощав нас шоколадом і помаранчами. Мені тоді думалось: всюди є люди добрі та злі – в кожній нації.\nА взагалі, німці не приховували від нас своєї зверхності, ставились як до неповноцінних людей, і я, малий, відчував це на кожному кроці. Це гнітило мою душу. Я навіть одного разу вийняв з кобури пістолет Вільгельма і думав його, сонного, застрелити, але боявся помсти. Той злюка заставляв мене витягати з виходку його гребінець, куди той роззява його опустив, аж поки я не сказав про це татові, а тато пожалівся Фріцові, котрий мав старший військовий чин, ніж баварець Вільгельм.\nЗ мешканцями Соколівки, на мою думку, німці жили в згоді, за винятком окремих випадків, коли за фальшивим доносом польського ксьондза вони хотіли спалити Соколівку, а за вбивство двох німців – розстріляти мешканців присілка Сокіл. Щастя, що знайшлися авторитетні люди (серед них, зокрема, директор школи О. Лесюк і отець Юліан Синишин), які роз'яснили німцям суть справи і довели непричетність українських мешканців до вбивств двох німців.\nВ дитинстві я дружив з Іваном Дендюком, сином розстріляного німцями поліціянта Дмитра Дендюка, Євгеном Карпієм та поляком Геньом, і вони були для мене добрими приятелями, оскільки тої лютої польської шовіністичної зверхності стосовно українців ми, діти, ще не відчували.\nОднак процес спольщення, хоч не дуже вочевидь, відбувався. Він, наприклад, зачепив навіть родину Супранівських, прізвище якої, як і деяких інших українців, придбало суфікс – «сякий». До цього спричинялось багато чинників, зокрема, доступ до певних впливових державних сфер, пільг, уникнення додаткового оподаткування, переслідувань тощо.\nВорожнеча між поляками і українцями розпочалася перед Другою світовою війною, а особливо, коли поляки стали співпрацювати з німцями, а пізніше, в час війни, і з більшовиками. Така ж співпраця з окупантами була характерна і для євреїв. Хоч, на мою думку, польські шовіністи вічно проявляли свою зверхність щодо українців і євреїв (жидів), котрі були завжди прихильниками панівної нації, тож виступали на боці загарбників. Відомо нам усім з історії, що євреї допомагали польським панам гнобити бездержавних українців як управителі їхніх маєтків, лихварі, корчмарі та «жельмани» – орендарі українських церков та храмів.\nПам'ятаю, як німці забирали їх до Бродів, до «гета», а тих, хто рятувався втечею, розстрілювали на місці. Я бачив і довго не міг забути, як німаки спіймали якусь єврейську родину, котра втікала до лісу. Серед них була і маленька дівчинка із золотастими кучерями – подібна до ангела; тож її разом з дорослими погнали на розстріл. Все «місто» було в руїнах, переповнено страхом і смертельною тишею. То були страшні часи, які породжували і роз'ятрювали міжнаціональну ворожнечу...\nАле згодом уцілілі будинки поступово заселяли українці, або їх розбирали і відвозили до райцентру – с. Заболотці.\nСтосовно українсько-польсько-єврейських відносин, то вони довгий час, як я уже згадував, були мирними і толерантними. Нашими сусідами були євреї: Йойна, Волько, Лахманка; моя бабця по мамі була полька, а я ходив до церкви та інколи і до костелу. Однак ворожнечі не відчував. Правда, розповідали мені, що польський ксьондз хотів мою маму і тітку записати на «польське», але дідуньо не дозволив; коли ж ксьондз наполягав на своєму, то дідо вигнав його з хати.\nДехто за «шмат гнилої ковбаси» переходив на ту «шляхту загродову», але то були поодинокі випадки. (Появлялись наші галицькі Мартини Борулі).\nСтосунки з поляками загострилися у передвоєнні та воєнні роки. Були в Соколівці знищені декілька родин, котрі виїздили до Польщі. Розцінюю це як злочин: мародерство чи сліпу ненависть.\nПовернемось, однак, трохи назад. Пригадую ще, що в 1941 р. директором Соколівської школи був Лесюк Олександр, який походив із Ражнева. Родина Лесюків, яка приїхала в наше село в 30-х рр. минулого століття, була патріотичною і відданою українській справі. Особисто Лесюк Олександр користувався авторитетом серед мешканців Соколівки, особливо серед її української громади.\nХоч поляків було приблизно лише 200, вони збудували посеред центрального майдану містечка великий будинок – клуб «Кулко рольніче», в якому поміщалася також і їхня молодіжна шовіністична організація «Стжельци».\nШестирічна чи семирічна соколівська школа в ті часи знаходилася в центрі містечка поруч з церквою; до тої школи тоді ходили українці, поляки і євреї. Директор школи О. Лесюк проводив велику національно-патріотичну роботу, насамперед стосовно підтримки «Просвіти», «Рідної школи», «Сільського\nгосподаря» та "Сокола". Він допомагав керівникам хору (І. Сірому, І. Почапському, М. Козловському, Я. Кузику) залучати в хор молодь, організував при читальні «Просвіти» драматичний гурток, а також гурток вивчення української історії, підтримував кооперативну крамницю, брав участь в організації щорічних серпневих походів до Підлисся, присвячених Маркіяну Шашкевичу, а також на козацькі могили до Берестечка.\nЗ вибухом війни у 1941 р. настали трагічні дні і для Соколівки. Московські танки підпалили декілька людських осель, понівечили дах костелу, вбили сільського хлопця.\nО. Лесюк теж врятував життя мого батька, якого відкликали з курсів, бо переконав німців, що мій тато не міг бути причетним до розстрілу поляків, оскільки тоді він був на курсах війтів. Гестапівський суд засудив батька до ув'язнення. Тож він відсидів свій термін у Золочівській та Тернопільській тюрмах. Згодом Лесюк залишався добрим приятелем нашої родини та родини мого вуйка Івана Куляби. Коли він виїжджав за границю (жив у Торонто) перед наступом совітів, то навіть залишив у нас скрипку свого сина, бо вже з відступом німців на нього чатувала большевицька підпільна боївка, котра хотіла його арештувати і знищити. Тому він мусив переховувався на присілку Кудляки.\nДиректор Лесюк дбав про своїх учнів, сприяв тому, щоб кращі з них поступали щорічно у Львівську гімназію, особисто підвозив їх до Львова та влаштовував на навчання і в бурсу. Про це з вдячністю згадують доценти Ужгородського університету Сірий Євген Іванович та Львівської політехніки Носан Володимир Миколайович.\nДопомогла йому врятуватися служниця Зробок Михайлина (дівоче прізвище Папірник) – мати редактора Бродівської районної газети «Голос відродження» Зробка Богдана, яка не зрадила їхньої родини. Тож вони, залишивши все майно, втекли від більшовицьких переслідувань за кордон. Відомо, що дорогою за границю родина Лесюків була пограбована у Перемишлі, що син Олександра Лесюка Лука (Уцьо) став лікарем, а донька його Варвара (Атя) нещодавно приїжджала з Монреаля в Соколівку, щоб відвідати місця свого дитинства.\nПам'ятаю наступ радянських військ у липні 1944 року. Ми, всі сусіди, сховалися від стрілянини в бункері, який побудували в саду Сірого Івана (Смутка), і серед нас була його жінка, хвора на ноги, котрі гноїлися і дуже смерділи, а вхід до сховку був закритий подушками, тож свіже повітря до нас не доходило. Діти дуже плакали. Коли ж, зрештою, відкрили вхід, то на нас наставив ручний кулемет молодий рудий німець і почав, погрожуючи зброєю, лякати всіх. Він був п'яний, отже ледве його заспокоїли.\nЗа деякий час зі сторони Лабача почулось «ура!», і німець-смертник швидко зник. Тих німців, що «обороняли» Соколівку, було лише декілька, вони були приречені на смерть, тому їх називали смертниками.\nПотім ми, діти, бачили багато вбитих москалів, котрі були кинуті в атаку «доблесними» командирами, і їх викосили з кулеметів ті п'яні смертники.\nХтось із окупантів запалив нашу церкву, і вона, як смолоскип, горіла. Боже, як то було страшно!.. Наша церква, здавалось, до Бога волала: «Отче небесний! Зупини їх, тих безумних людей! Що вони чинять!?»\nЦерква спалена окупантами\nЯ подібне воєнне страховисько пережив ще за тиждень-два до «визволення Соколівки», коли налетіла радянська «ескадрилья» літаків і почала кидати бомби на худобу, яку вони тоді, мабуть, прийняли за німців. Я тоді був пастухом череди. Загинули тоді від бомб мої ровесниці, пастушки, Попкова Мариня і Ганушкевичева Ірина... Не дай Боже, щоб таке повторилося!..\nКоли ми покинули сховок і повернулися додому, то в малиннику, де стояла діжечка сиру, сиділи червоноармійці і їли той глевкий сир, який ставав їм у горлі. Ми їх мало розуміли. Вони питали, яка то «деревня»?, а мама називала їм дерева; де тут «лавка»?, а ми показували їм в хаті «бамбетель» і т. д. Потім вони забрали татів ровер і пішли до «міста». Батьки викупили у них той ровер за пляшку горілки.\nЧерез деякий час була вибрана сільська влада, а також запрацювала школа. Я трохи ходив до школи ще за німців, коли нас вчили дві олеські вчительки Дубенківни. Тепер же школа стала десятирічкою і приїхало до нас декілька вчителів зі східних областей України та фронтовиків. Їх бандерівці не чіпали.\nА в нас пішло в УПА багато хлопців. Чимало їх загинуло героїчною смертю, як-от: Якимець Кирило (псевдо «Бескид") – крайовий провідник ОУН. Про нього я написав поему «Бескид». Пранда, тепер від упівців Юрківа та Думанської з Ясенова я взнав, що «Бескид» загинув у криївці біля села Опаки, в цих же краях, на Золочівщині і що в криївці разом з ним було ще три партизани. Вони чинили відчайдушний опір, а потім, щоб не датись в полон, пострілялись. Господарів хати вивезли на схід.\nЩе у 1952 р. в хаті Остапа Ладики на вул. Брідській вояки УІІА, які там переховувалися, дали бій енкаведистам і героїчно загинули.\nА скільки людей вивезли в Сибір?!.. А скільки звідти не повернулося?! Ось приблизний перелік соколівчан – жертв Другої світової війни:\n– 65 загинуло у рядах УПА та катівнях НКВД;\n– 12 пропало безслідно на війні;\n– 84 заслані в Сибір.\nХотів би назвати своїх сусідів, тоді молодих, які героїчно боролися проти окупантів і загинули в цій боротьбі з лютим ворогом чи були жорстоко покарані виселенням в Сибір. Це, насамперед, сім'я Мельників, два сини яких боролись в УПА, це два брати Кузики – Роман і Володимир, Зробок Юля, Золотоцький Іван, Паламар Василь, Гогоша Іван, Стус Іван, Якимці Киримо та Ліда, Якимець Микола, Кіпрани Володимир і Стефа та ін. Два соколівчани – Андрухів Микола та Гайвась Ярослав – працювали у проводі ОУНм за кордоном. Гайвась керував розвідкою. Недавно обидва померли.\nСтрашних, нелюдських поневірянь зазнали мої родичі з Андруховичів-Шенгерів та Видрівських.\nБрат мого діда Іванка – Андрій Андрухів – учив своїх дітей. Його син Микола і невістка Ольга працювали учителями, дочка Михайлина теж була учителькою, всі вони – члени ОУН, співпрацювали з УПА, як і внучка Олеся та молодший син Володимир, тобто всі діти були борцями за Україну.\nВсіх їх москалі арештували і засудили на довгі строки, дружина діда Андрушка – бабця Галька, що походила з родини Супранівських – була вивезена в Сибір. Дідові Андрушкові і внукові Оресту вдалося втекти і уникнути висилки. Згодом вони майже щоденно висилали посилки комусь із рідних.\nВИПИСКА З «КНИГИ ПАМ'ЯТІ УКРАЇНИ»\nс. Соколівка, Буський район\nАндрухів Федір Васильович, 1911 р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий. Загинув у червні 1941 р.\nБезхлібник Йосип Матвійович, 1908 р., українець, мобілізований у 1944 р., рядовий. Пропав безвісти у 1942 р.\nБезхлібник Михайло Матвійович, 1906 р., українець, мобілізований у 1944 р., рядовий. Загинув 2.04.1945 р. Похований у Калінінградській обл., Російська Федерація. Вороновський Федір Павлович, 1908 р., українець, мобілізований у 1944 р., рядовий. Помер від ран 3.11 1944 р. Похований у смт Великому Березному Закарпатської обл. Гогоша Володимир Іванович, 1917 р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий. Загинув у 1941 р.\nГогоша Володимир Петрович, 1912 р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий. Загинув у 1941 р.\nДендюк Володимир Лук'янович, 1919 р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий. Помер від ран 2.08.1941 р.\nДендюк Михайло Васильович, 1919 р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий. Пропав безвісти у серпні 1944 р.\nДендюк Михайло Іванович, 1910 р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий. Загинув у червні 1941 р.\nДендюк Ярослав Ілліч, 1914 р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий. Пропав безвісти у серпні 1944 р.\nДубасевич Володимир Михайлович, 1909 р., українець, мобілізований у 1944 р., рядовий. Пропав безвісти у 1944 р.\nДяків Тимофій Семенович, 1919 р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий. Пропав безвісти у вересні 1944 р.\nЗробок Володимир Андрійович, 1915 р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий. Пропав безвісти у жовтні 1944 р.\nЗробок Володимир Іванович, 1916 р., українець, мобілізований у 1944, р., рядовий. Загинув у 1945 р.\nКостюк Іван Васильович, 1915 р., українець, мобілізований у 1944 р., рядовий. Загинув. 23.01 1945 р. Похований у Краківському в-ві, Польща.\nКостюк Іван Ілліч, 1911 р., українець, мобілізований у 1944 р., рядовий. Загинув 14.01.1945 р. Похований у Краківському в-ві, Польща.\nКузик Михайло Лук'янович, 1919 р., українець, мобілізований у 1940 р., рядовий. Пропав безвісти у жовтні 1944 р.\nЛевко Антон Іванович, 1915 р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий. Пропав безвісти у вересні 1944 р.\nЛевко Микола Васильович, 1913 р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий. Помер у німецькому полоні 19.01.1941 р.\nЛевко Ярослав Михайлович, 1914 р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий. Загинув у 1941 р.\nЛесик Іван Олексійович, 1912 р., українець, мобілізований у 194І р., рядовий. Загинув у 1942 р.\nЛех Микола Васильович, 1919 р., українець, мобілізований у 1940 р., рядовий. Загинув у 1941 р.\nМакогін Дмитро Федорович, 1912р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий, Загинув у 1941 р.\nМалицький Іван Михайлович, 1923 р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий. Загинув 5.11.1944 р. Похований у Словаччині.\nМельник Федір Петрович, 1906 р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий. Загинув у 1941 р.\nПаламар Віктор Андрійович, 1914 р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий. Загинув у 1941 р.\nПаляниця Віктор Андрійович, 1914 р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий. Пропав безвісти у січні 1944 р.\nПетришин Григорій Андрійович, 1912 р., українець, мобілізований у 1944 р., рядовий. Загинув 18.11.1944 р. Похований у Жешівському в-ві, Польща.\nПокровецький Микола Олексійович, 1908р., українець, мобілізований у 1944 р., рядовий. Пропав безвісти у травні 1945 р.\nРева Іван Тимофійович, 1913 р., українець. Мобілізований у 1941 р., рядовий. Пропав безвісти у вересні 1944 р.\nСірий Роман Іванович, 1914 р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий. Пропав безвісти у жовтні 1944 р.\nСірий Яків Данилович, 1916 р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий. Загинув у 1941 р.\nТернавський Степан Іванович, 1911 р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий. Пропав безвісти у 1941 р.\nТиховецький Василь Костянтинович, 1918 р., українець, мобілізований у 1941 р., рядовий. Загинув у 1944 р. Похований у Польщі.\nТиховецькнй Микола Васильович, 1919 р., українець, мобілізований у 1940 р., рядовий. Пропав безвісти у вересні 1944 р.\nТітка Михайлина учителювала тоді у с. Гавареччині і виконувала обов'язки зв'язкової: як розповів мені недавно один гаваречанин – тримала постійний зв'язок «з лісом», з неї страшно знущалися енкаведисти на допитах: її ноги були у суцільних шрамах від побоїв, що змусило її носити довгі плаття та спіднички, щоб прикривати сліди каліцтва. На щастя, всі з родини повернулись в рідні місця, тільки внучка Олеся, вийшовши заміж за засланого латиша, виїхала у Латвію.\nРодина Івана Видрівського, який за дружину мав мою тітку Юлю і працював керівником хорових колективів, духових оркестрів та дякував у Глинянах (Золочівщина), будучи там головою «Просвіти», була теж заслана в Комі АРСР, звідки не повернулася. Найменший син Андрійко помер з голоду-холоду ще у вагоні і був «запораний» у сніг на одній зі станцій. Юрко помер від недоїдання у Комі десятирічним хлопчиною; найстарший син Микола там оженився з дівчиною з івано-франківської родини, теж засланої туди. Вони не змогли повернутись в рідні краї, бо не було до кого й до чого (не було житла), тому померли на чужині. Їхні діти, як і багатьох репресованих, які не мали до кого повернутись, зросійщились.\nДва мої сусіди Мельники (Хамрози) – Михайло і Володимир – були в УПА. Володимир (Ладик) загинув, зраджений сексотою, у бункері; старих батьків вивезли на Сибір, а обійстя рознесли, знищили. Коли батьки повернулись, то їх поселили за селом у кинутій людьми хижі (халупі). Хтось до них вночі кілька разів приходив, казали, що це син Михайло, який жив десь під чужим прізвищем. Так у самоті вони й повмирали у чужім кутку.\nУ 1949-50 роках у Соколівській школі організували комсомол, а в селі – колгосп. Люди були вбогі, перелякані, невпевнені у завтрашньому дні, але посилали вчитися дітей, сподіваючись на краще їхнє життя.\nА вороги скаженіли. Здолавши озброєну до зубів гітлерівську Німеччину, вони більше десяти років після війни не могли «втихомирити» галичан, які всіма силами і всім серцем своїм підтримували боротьбу ОУН-УПА. Проти українських партизанів і мирних галичан Кремль змушений був кидати не тільки спецвійська НКВД, а й фронтові дивізії солдат, котрі поверталися із Західної Європи. Ці війська «вичісували» ліси і села від бандерівців автоматними і кулеметними чергами, проштрикували хати, стодоли, шопи, садки й огороди – усе, що викликало підозру – гострими сталевими стержнями та шомполами, діставши назву «червоної мітли». Але і ці не допомагало знищити УПА.\nТому окупанти змінили тактику фронтальної боротьби з нашими борцями, організувавши спецзагони «Упирів» із зрадників, сексотів і запроданців для розкладу лав ОУН—УПА зсередини. Ці спецзагони були переодягнені під упівців, тож під видом УПА тероризували мирних громадян, часто навіть солдатських вдів і радянських «патріотів», творячи вбивства, розбої, грабежі, підпали з метою компрометування справжніх бандерівців.\nПам'ятаю, як такий провокаційний загін під виглядом волиняків-наливайківців перед Зеленими Святами (Трійцею) в 1945 р. прибув у нашу Соколівку, щоб заманити у свої лабети місцевих патріотів-упівців. Перед прибуттям цих «волиняків» до нашого села чути було постріли зі сторони Лабача. Як виявилось, це була імітація битви «волиняків» з енкаведистами. В цьому бою «волиняки» буцімто полонили добре відомого жорстокими діями керівника кагебістської боївки Коваленка і привезли його на возі до Соколівки, щоб вчинити над цим катом відкритий суд.\nСпочатку ці «Упирі» зупинилися на хуторі Підсокіл, а потім привезли Коваленка у центр Соколівки, де на майдані мав відбутися інспірований суд над полоненим. Тв соколівчани вже здогадувалися, що це підступна зрада, хоч деякі і повірили цим псевдопартизанам, як, наприклад, Почапський Степан («Гендзур»). Він уже гасав на коні з ворожою розвідкою, показуючи їй те, що її цікавило.\nПід вечір засурмили на схід людей, але дорослі самі не йшли, лиш посилали на мітинг-суд дітей та старих. Ми, діти, протягом дня збиралися біля церковної дзвіниці і жбурляли в Коваленка, ніби прив'язаного до полудрабків воза, камінцями, за що вартові лаяли і відганяли нас, бо серед хлопців були і такі, наприклад, як Євген Пац, що попадали в ціль.\nНавколо майдану на основних вулицях стояли замасковані в городах кулеметники-вартові, щоб не випускати з пастки-майдану місцевих партизанів. Селом ішла поголоска, що то кагебістська провокація. Серед старших людей і дітей на ярмарковій площі крутилися два соколівські чоловіки-партизани: Коваль Федір і Рокита Василь, які, запідозривши зраду, намагалися вирватися з пастки, тож побігли в огороди, щоб втекти – сховатись. Та прогриміли ворожі кулеметні черги і скосили їх. Народ таким чином остаточно переконався у зраді, тому провокація не вдалася – люди розбіглися по домівках, а розлючені енкаведисти кинулись грабувати село. Цілу ніч напередодні Зелених Свят вони нишпорили у хатах і забирали все, що потрапляло їм на очі: білизну, одяг, продукти. Декого забрали на допит в районну катівню НКВД.\nТакі операції цей спецзагін «Упирів» провів ще у Білому Камені, Підкамені, де був вщент розбитий воїнами УПА.\nПам'ятаю, як москалі знущалися не лише над живими, а й над убитими, тіла яких удавалось катам захопити і відвезти у райцентр. Їх виставляли на майданах у районі для впізнання рідними, а якщо ті признавалися до вбитих, то їх вивозили в Сибір.\nДля комсомолізації учнів був присланий такий собі голодранець, хоч повторно списуй з нього «патрет» Павки Корчагіна, – Павлік Харчевніков, який крутив кіно і «записував» у комсомол. Тримали учнів в школі до пізньої ночі, щоб їх записати, лякали, погрожували наганом, виключали зі школи. Багато учнів тоді покинуло школу.\nВ колгоспі заробляли мало. Щоб допомогти мамі виробити норму трудоднів (180-200 трудоднів на рік), ходили до колгоспу і ми, діти, а тут ще й арештували тата. Біда! Головою колгоспу тоді був Демчишин Михайло, родом із с. Тур'є. На колгоспну роботу гнали, як за панщини кріпаків.\nПотім колгосп під керівництвом соколівчанина Івана Якимця поступово окріп, зміцнів, побудував дорогу, будинок культури, колгоспну контору. Але вже не співали сільські вулиці, культура в селі ниділа та занепадала. Закривали церкви, насаджувалася російська мова, українська – переслідувалася, а під гаслом боротьби з «буржуазно-націоналістичною» ідеологією творилася єдина спільнота – «радянський народ». І на це не було ради, бо за найменший спротив – звільнення з роботи або й тюрма. Люди в селі стали недовірливі, затуркані, боялись один одного.\nЯ добре це усвідомив, коли працював завучем, а потім і директором Пеняцької СШ та головою предметної комісії учителів української мови та літератури Бродівського району з 1957 по 1970 р. Тоді мене покликали вперше в КДБ за те, що я поширюю націоналістичні ідеї серед учнів, учителів і населення. Духовно і морально мене підтримували педагоги Брідщини Олексюк Юліян, Сірська-Лагола Ярослава, Іваночко Наталя, Корольчук Володимир та ін. Низький їм уклін за це!!!


Еволюція розвитку менеджменту (реферат) - Реферати Українською, курсові, дипломи - скачати безкоштовно на UkrReferat.com\nЕволюція розвитку менеджменту (реферат)\tadmin\n“Еволюція розвитку менеджменту”\n1. Передумови виникнення науки управління\nУправління як сфера людської діяльності виникло разом із формуванням\nсоціуму – сукупності людей, що існують, певним чином взаємодіючи між\nсобою у процесі спільного виконання тих чи інших робіт. Визначальним\nетапом у розвитку управління стало зародження і становлення державності.\nПерші приклади свідомого управління відносяться ще до V-ІІІ тисячоліть\nдо н. е., що було зафіксовано на глиняних табличках, які дійшли до наших\nднів і засвідчили існування певного регламенту управлінської діяльності\nу древньому Єгипті та Шумері, пов’язаного з комерційними операціями і\nУ давньоєгипетській пам’ятці писемності «Повчання Птаххотепа», датованій\n2000-1500 рр. до н. е., також розглядаються найважливіші питання\nуправління державою: суть влади, значення стилю і методів керівництва\nтощо. Ось одна із настанов, що міститься у «Повчанні» і не втратила\nактуальності і в наші дні: «Якщо ти начальник, будь спокійним, коли\nслухаєш ти слова прохача; не відштовхуй його, перш ніж він полегшить\nдушу від того, що хотів сказати тобі. Людина, уражена нещастям, хоче\nвилити свою душу навіть більше, ніж досягти сприятливого вирішення свого\nМислителі Древньої Греції також внесли свій вклад у розвиток науки\nуправління. Зокрема, Сократ, підкреслюючи важливість поділу праці і\nспеціалізації, бачив завдання управління у тому, щоб поставити кожну\nлюдину на належне їй місце. Він та інші давньогрецькі філософи\nстверджували, що причиною бідності суспільства, як правило, є\nвідсутність кваліфікованого керівництва. Платон у своїх «Політичних\nдіалогах», «Республіці» і «Законах» виклав теорію «ідеальної держави».\nВін розглядав управління як науку про загальне харчування людей і\nдоводив, що діяльність з управління є важливим елементом системи\nжиттєзабезпечення суспільства. Аристотель, вивчаючи існуючі на той час\nдержави, виділив дві системи господарювання: економію, за якої\nвиробляється майже все необхідне для власного користування, і\nхрематистику – мистецтво багатства. Він же заклав основи вчення про\nдомашнє господарство і управління ним.\nВищесказане свідчить, що людство вже давно усвідомило важливість\nуправління як особливого виду діяльності. Але як галузь управлінських\nзнань менеджмент почав формуватися в другій половині XVIII ст., а його\nстановлення відбувалось на початку XX ст., в епоху індустріалізації і\nнародження величезних за масштабами діяльності організацій.\nУ історичному контексті теорія управління виділяє п’ять значних стрибків\nу становленні управлінської науки, які виводять її на новий етап\nПерша управлінська революція характеризується як релігійно-комерційна і\nпов’язується із виникненням писемності у давньому Шумері (V-ІІІ\nтисячоліття до н.е.). Вважається, що це сприяло виникненню особливої\nкасти жерців-бізнесменів, які вели діловий перепис і комерційні\nрозрахунки. Письмова фіксація ділових угод підвищувала їх надійність і\nДруга управлінська революція називається «світсько-адміністративною» і\nпов’язується з діяльністю вавилонського царя Хамурапі (1792-1750 рр. до\nн.е.). Він опублікував збірку законів управління державою для\nрегулювання суспільних відносин між різними соціальними верствами\nнаселення, завдяки яким посилювався контроль і відповідальність за\nТретя управлінська революція дістала назву «виробничо-будівельної».\nВона відноситься до царювання ассирійського правителя Навуходоносора\n(605-562 рр. до н.е.). Саме тоді будівельні роботи набули величезного\nрозмаху і вимагали посилення контролю за діяльністю у сфері виробництва\nі будівництва. Такий контроль здійснювався з боку держави.\nЧетверта управлінська революція відноситься до періоду зародження\nкапіталізму і стрімкого індустріального розвитку європейської\nцивілізації (ХVІІ-XVІІІ ст.) ЇЇ головним результатом стало виникнення\nпрофесійного управління. Велика заслуга у цьому належить А. Сміту, Р.\nАркрайту, Р. Оуену, Ч. Бебіджу та ін. Зокрема, Р. Акрайта можна вважати\nзасновником організації виробництва, Р. Оуен на своїх фабриках втілював\nідею соціального партнерства, Ч. Бебідж проводив дослідження способів\nекономного використання виробничих ресурсів. А погляди А. Сміта на\nприроду вільного підприємництва, на роль ринку і функції держави лягли в\nоснову теорії і практики менеджменту.\nПроте ці дослідження були розрізненими. Наука управління як цілісна\nсистема із своїм категорійним апаратом, принципами, методологією,\nрекомендаціями виникла лише у ХХ ст. ЇЇ появу пов’язують із п’ятою\nуправлінською революцією, що відома під назвою «бюрократична». В її\nоснову була покладена концепція «раціональної бюрократії», яка відводила\nвелику роль у забезпеченні ефективності управління формуванню\nієрархічних структур, розподілу управлінської праці, чіткому визначенню\nпосадових обов’язків і встановленню відповідальності менеджерів за їх\nЯкщо попередні якісні, революційні зміни у практиці управління\nвідбувалися через значні часові відрізки, то стрімкий розвиток наукової\nдумки у ХХ ст. прискорив всі соціально-економічні процеси разом з\nпроцесами їх управління. Тому революційні стрибки не обмежуються\nвиділеними п’ятьма. Наступною, шостою управлінською революцією можна\nвважати всебічне впровадження у практику управління інформаційних\nтехнологій, що неймовірно прискорило процеси отримання і обробки\nінформації і зробило можливості росту організацій практично безмежними.\nТака революція має назву “інформаційної”. Здатність управлінського\nапарату швидко опрацьовувати великі масиви інформації зробила домінуючим\nу системі загального менеджменту не організацію виробничих процесів, а\nмаркетинговий менеджмент, тобто переорієнтувала систему управління\nорганізацією на виявлення і задоволення потреб споживачів.\nАле, незважаючи на велике значення революційних перетворень, розвиток\nуправління проходив в основному еволюційним шляхом. Відбувалось\nпоступове зміщення акцентів і орієнтирів у системі управління, яке\nвідповідало змінам у всій системі соціально-економічних відносин.\nТеоретики і практики менеджменту не переставали шукати відповіді на\nзапитання «Чим визначається успіх організації і що може зробити керівник\nдля його забезпечення?». Особливо настійливим цей пошук став у ХХ\nКінець ХІХ – початок ХХ ст. характеризується великими зрушеннями,\nзумовленими науково-технічним прогресом. З’явились гігантські\nпідприємства, на яких працювали тисячі людей. Потрібно було координувати\nі контролювати їх діяльність, забезпечувати високу якість їхньої роботи.\nСтара система управління, що використовувала в основному емпіричні\nнадбання, із цим завданням не справлялась. Особливо відчутною\nневідповідність старої практики і нових умов була на американських\nпідприємствах, які бурхливо розвивались. Саме на цих підприємствах і\nбули започатковані експерименти, мета яких полягала у вивченні впливу\nрізних факторів і умов праці на її продуктивність. Результати\nекспериментів, які проводили незалежно один від одного Ф. Тейлор, Г.\nГант, Ф. і Л. Гілбрети, Г. Емерсон та ін. дали можливість сформулювати\nосновні положення школи наукового управління, яка відноситься до\nкласичного напрямку у менеджменті. Основоположником цієї школи (її ще\nназивають “раціоналістичною”) по праву вважається Ф. Тейлор. Пройшовши\nза вісім років шлях від простого робітника до головного інженера\nсталеливарної компанії, він особливу увагу приділяв питанням нормування\nпраці, організації робочих місць і аналізу трудових рухів на основі\nвдосконаленої методики обліку витрат робочого часу. У його роботах\nмістяться конкретні рекомендації щодо поліпшення використання праці\nробітників і засобів виробництва, введення чіткого регламенту і\nстандартів на засоби праці, інструменти, робочі операції і рухи, чіткого\nобліку робочого часу, використання диференційованої оплати праці тощо.\nЗавдяки його дослідженням продуктивність праці на заводах компанії\nBethlehem Steel зросла у 3,5-4 рази, заробітна плата – на 60%, причому\nне за рахунок інтенсифікації праці, а завдяки раціональнішій її\nорганізації. Свої погляди на управління, що стосувалися нормування і\nстимулювання праці та ролі менеджерів він узагальнив у книгах\n“Управління підприємством” (1903р) та “Принципи наукового управління”\n(1911р.). Ф. Тейлор рекомендував дотримуватись таких принципів\nуправління: 1) науковий підхід до вивчення кожної задачі; 2) копіткий\nпідбір працівників і навчання їх раціональним методам виконання роботи;\n3) забезпечення робочих місць всім необхідним для виконання роботи; 4)\nстимулювання виконання виробничих завдань.\nФ. Тейлор пропагував активне управління виробництвом, суть якого бачив\nу тому, щоб робота кожного виконавця планувалась керівником заздалегідь.\nВміння ставити і реалізовувати цілі Ф. Тейлор визначав як мистецтво\nточно знати, що належить зробити і як зробити це найкращим і найдешевшим\nВірними послідовниками Ф. Тейлора були Г. Гант, Г. Емерсон та подружжя\nГілбретів: Ліліан і Френк. Зокрема, Г. Гант запропонував використовувати\nв оперативному управлінні графічні методи, відомі нині як «графіки\nГанта», започаткувавши тим самим виробниче календарне планування на\nсучасній технічній основі. Ф. Та Л. Гілбрети вивчали питання, пов’язані\nз виконанням фізичної роботи у виробничому процесі, досліджували зв’язок\nміж науковим менеджментом та соціологією і психологією. Г. Емерсон\nрозробив принципи підвищення ефективності не тільки виробничої праці,\nале й будь-якої доцільної діяльності людини: у державному управлінні, у\nзовнішній політиці, у військовій справі, на транспорті і в домашньому\nгосподарстві. Г. Емерсон дав визначення ефективності як максимально\nвигідного співвідношення між витраченими зусиллями, грошима, обладнанням\nтощо і економічним результатом, яке не втратило свого значення і досі.\nНезважаючи на великий внесок раціоналістичної школи у формуванні\nнаукового підходу до управління, вона мала і суттєві недоліки. Зокрема,\nосновна увага приділялася раціоналізації виробництва, при цьому не\nвраховувалися індивідуальні якості працівників, нехтувалися соціальні\nаспекти робочих стосунків, ігнорувалися професіоналізм і здатність\nкваліфікованих працівників подавати ідеї та пропозиції щодо\nвдосконалення роботи. Це не дозволяло її прихильникам ефективно\nвикористовувати весь потенціал виробничих підприємств.\nДещо інший підхід до управління організацією використав німецький вчений\nМ. Вебер (1864-1920). Створена ним школа управління у рамках класичного\nнапрямку менеджменту носить назву “раціональної бюрократії”. М. Вебер\nвідстоював думку про те, що управління організаціями має здійснюватися\nна суто раціональній, знеособленій основі, що дає змогу чітко визначити\nпосадові обов’язки та відповідальність працівників і реально оцінювати\nїх роботу. М.Вебер вважав, що така організація буде ефективнішою,\nгнучкішою, оскільки вона меншою мірою залежатиме від волі і бажання\nконкретних людей. Та це виявилось справедливим лише для великих компаній\nі відносно стабільних умов господарювання, що було характерно для першої\nполовини ХХ ст. Далі, як показав досвід, надмірна бюрократизація правил\nі процедур стала негативно впливати на розвиток підприємств.\nЗасновником ще однієї гілки класичного напрямку менеджменту став француз\nА. Файоль. Його дослідження лягли в основу формування школи\nадміністративного управління. Він досліджував і описував суто\nуправлінську працю, що до нього не робив ніхто. Вивчаючи дії\nуправлінців, А. Файоль виділив функції управління: планування,\nорганізацію, координацію, мотивацію та контроль, які здійснюються у\nєдиному процесі, послідовно і безперервно. У забезпеченні такої\nпослідовності і безперервності полягало, на думку А. Файоля, головне\nзавдання менеджменту. Отже, А. Файоль виявився і засновником\nпроцесуального підходу до управління організацією. Його школа\nменеджменту істотно змінила управлінську парадигму: якщо традиційний\nпідхід робив наголос на самостійності окремих елементів організації, то\nпроцесуальний – на їх взаємній обумовленості.\nДосліджуючи закономірності функціонування організацій, А.Файоль\nсформулював знамениті 14 принципів адміністративного управління, які не\nвтратили свого значення і досі, тому у наступних розділах (тема 3) їх\nбуде розглянуто детальніше.\nАдміністративна школа менеджменту сформувала основу для дещо ширшого\nвивчення можливостей підвищення ефективності управління організаціями,\nякі крилися у сфері людських стосунків. Перші кроки у цьому напрямку\nзробила М.П. Фоллет, яка застосувала у своїх дослідженнях рекомендації\nсоціальної психології. Саме М.П. Фоллет належить вислів: «Менеджмент –\nце забезпечення виконання роботи за допомогою інших осіб». Вона\nзапропонувала свою концепцію лідерства, яка започаткувала новий напрямок\nу менеджменті – гуманістичний. Прихильники цього напрямку приділяли\nосновну увагу аналізові поведінки людей у процесі виконання роботи,\nїхній соціальній взаємодії. У межах цього напрямку сформувалися три\nшколи: школа людських стосунків, поведінкова школа і концепція людських\nресурсів. Остання концепція є надбанням сучасного менеджменту і про неї\nмова йтиме пізніше.\nПредставниками “школи людських стосунків”, крім М.П. Фоллет, були також\nЧ. Барнард і Е. Мейо. Ч. Барнард, зокрема, присвятив свої дослідження\nвивченню неформальних організацій у рамках формальних і сформулював\nтеорію прийняття влади, яка стверджувала, що люди самі вирішують,\nвиконувати їм накази, чи ні. Як правило, накази виконуються тоді, коли\nце приносить особисту вигоду виконавцям.\nЕксперименти, які Е. Мейо проводив у Хоуторні у 1927-33 рр., дали\nможливість зробити висновок, що високу продуктивність забезпечує не лише\nраціоналізація роботи, але і стосунки, які склалися між людьми в процесі\nїї виконання. Створення комфортних у психологічному плані умов роботи\n(доброзичливе, уважне ставлення керівництва до робітників, довіра до\nкерівника тощо) сприяє покращенню їх роботи.\nНа основі робіт Е. Мейо, М. Фоллет та Ч. Барнарда була сформульована\nнова філософія людських відносин. Вчені почали надавати великого\nзначення психологічним мотивам поведінки людей у процесі виробництва,\nпроблемам групових відносин, груповим нормам, конфліктам і\nспівробітництву, комунікаційним бар’єрам, неформальним організаціям.\nУ 60-70-х роках теорія людських відносин поступово стала відходити на\nдругий план. Її витіснила теорія «людських ресурсів», яка ставила перед\nсобою задачі підвищення професійного і творчого потенціалу працівників\nорганізацій. Найвідомішими представниками цієї школи є А. Маслоу та Д.\nМакГрегор. Зокрема, А. Маслоу спрямував свої зусилля на вивчення потреб\nіндивідуумів, на основі чого розробив ієрархію потреб працівників і\nтеорію мотивації, котра була побудована на таких припущеннях щодо\nлюдської натури: 1) людські прагнення потребують задоволення; 2) людські\nдії спрямовані на повне задоволення бажань, а досить часто індивіди не\nмають змогу це зробити. А. Маслоу підкреслював, що не слід\nперебільшувати значення грошей у стимулюванні працівників. Він\nвідзначав, що в обов’язки менеджера має входити створення відповідного\nклімату, за якого працівники прагнутимуть найкращим чином проявляти свої\nД. МакГрегор застерігав від спрощеного підходу до проблеми людських\nстосунків, що було притаманне класичному менеджменту. Ще однією школою гуманістичного напрямку була поведінкова школа або, як\nїї ще називають, “біхевіористська”. Головним завданням її прихильників\n(Ф. Герцберг, Д. МакКлеланд та ін.), які взяли за основу класифікацію\nпотреб А. Маслоу, було визначення і аналіз мотивів поведінки працівника\nі його взаємодії з іншими людьми в організаційному оточенні. Надбання\nцієї школи використовуються сьогодні практично всюди, вони дозволяють\nпідсилити мотивацію людей до праці. Ґрунтовний аналіз різних\nповедінкових теорій буде зроблений при вивченні такої функції\nменеджменту, як мотивація.\nЗавершити перелік шкіл управління, що виникли на початку формування\nменеджменту як науки можна характеристикою школи науки управління, котра\nвикористала кількісний підхід до менеджменту. Вона отримала свій\nрозвиток в роки другої світової війни, яка примусила Англію, а потім і\nСША почати використовувати кількісні підходи до розподілу ресурсів\nКількісні методи фокусуються на використанні математики, статистики, а\nтакож інформаційного забезпечення з метою розробки, обґрунтування\nуправлінських рішень та підвищення їх ефективності. У подальшому вони\nдістали назву “Дослідження операцій” і найбільше використовуються у\nопераційному менеджменті для вирішення виробничих завдань. Значно\nпідвищили ефективність цих методів сучасні комп’ютерні системи, які\nдозволили застосовувати для вирішення складних задач новітні\nінформаційні технології .\n3. Сучасні підходи до менеджменту\nЯк видно із викладеного вище, уявлення про менеджмент як систему знань\nформувалось під впливом світового суспільного і економічного розвитку. У\nдругій половині ХХ ст. країни-лідери вступили у постіндустріальну епоху,\nякій притаманні нові риси і закономірності. Прискорення\nнауково-технічного прогресу і концентрація наукового і виробничого\nпотенціалу стали головними факторами цих змін. З’явились нові можливості\nдля росту бізнесу, особливо у галузях, що орієнтувалися на задоволення\nбезпосередніх потреб людей. Середовище господарювання ускладнилося,\nстало більш динамічним внаслідок появи значної кількості малих і\nсередніх фірм, що працювали у вузьких ринкових нішах. Велике значення у\nцих умовах набули такі властивості бізнесу, як гнучкість, динамічність,\nадаптивність. Виникла потреба у появі нових методів управління, які б\nвраховували сучасні реалії. Відповідно до вимог часу у 60-70-ті роки\nсформувалися два підходи до управління організаціями, які інтегрували\nпопередній досвід. Вони були названі системним та ситуаційним.\nСистема (від грецького – утворення, складання) – це організована множина\nвзаємопов’язаних компонентів та елементів, що взаємодіють між собою і\nзовнішнім середовищем в процесі досягнення поставлених цілей.\nЕлемент системи – це самостійна (відокремлена) її частина, що має свої\nспецифічні риси, властивості та особливе призначення і проявляє\nпритаманні йому властивості лише при взаємодії з іншими елементами. Будь-яка організація розглядається як відкрита система, що постійно\nвзаємодіє із зовнішнім середовищем; вона складається із взаємозалежних\nпідсистем, що знаходяться одна з одною в організаційних відносинах.\nВзаємодія організації із зовнішнім оточенням може бути описана такою\n4. Надсилання розпоряджень, наказів працівникам організації, щодо дій,\nякі слід виконати, щоб досягти поставленої мети.\nЦілісність – система виступає як цілісний об’єкт, більшою чи меншою\nмірою відокремлений від зовнішнього середовища.\nВзаємопов’язаність – всі елементи системи прямо чи опосередковано\nпов’язані один з одним і зміна їх складу міняє стосунки між рештою\nелементів; система може втратити свої властивості. Система не\nобов’язково поліпшується, якщо вдосконалюється і стає ефективнішою лише\nякийсь її елемент. Ефект при цьому може бути зворотнім.\nСинергізм – всі елементи системи у їх сукупності забезпечують вищу\nефективність, ніж сумарна ефективність частин, взятих окремо.\nАдаптивність – здатність системи адекватно реагувати на зміни\nзовнішнього середовища і пристосовуватись до них. Трансформаційні\nпроцеси у системі відбуваються як відгук на сигнали зовнішнього оточення\nГомеостатичність – підтримання суттєво важливих для системи параметрів у\nСистемний підхід дав можливість зрозуміти, що ефективність будь-якої\nорганізації забезпечується не якимось одним її елементом, а є\nрезультатом, що залежить від багатьох факторів. У будь-якій системі\nважлива робота цілого – як результат досягнутої динамічної рівноваги.\nСистемний підхід об’єднав внески різних управлінських шкіл, які в той чи\nінший час домінували в теорії та практиці управління.\nЯк доповнення до системного підходу, у 60-х роках виник підхід\nситуаційний, який передбачає відмову від узагальнення, від виявлення\nуніверсальних закономірностей функціонування системи. За цим підходом,\nголовним у забезпеченні ефективного управління організацією є вивчення\nконкретних умов її діяльності. Основні положення ситуаційного підходу в\nуправлінні розроблені П. Друкером (професором з менеджменту Вищої школи\nбізнесу при Нью-Йоркському університеті).\nСитуаційний підхід передбачає, що підприємство в процесі своєї\nдіяльності може опинитись в різних ситуаціях, які для свого вирішення\nвимагають застосування різних прийомів і методів управлінської\nСитуаційний підхід дав поштовх появі новітніх управлінських концепцій,\nнацілених на підвищення життєздатності і конкурентоспроможності\nорганізацій. Наприкінці 60-х років ХХ століття теорія менеджменту стала\nзбагачуватися дослідженнями у найрізноманітніших галузях – психології,\nантропології, математики, соціології, філософії, економіки, права,\nлогістики та інших. Представники цих галузей стали інтерпретувати\nменеджмент відповідно до своїх уявлень, відмінних від загальноприйнятого\nрозуміння, внаслідок чого у теорії менеджменту склалася ситуація, яку\nстали характеризувати як «справжні джунглі”. Зокрема, представники\nтехнократичного менеджменту переносили методи управління технічними\nсистемами на процес управління людьми. Найбільш відомими школами цього\nнапряму є теорія еліт, теорія технократії і теорія індустріального\nУ зв’язку з цим було зроблено висновок (з яким погоджуються і сьогодні),\nщо універсальної теорії менеджменту не існує. Кожна організація має\nвикористовувати ті рекомендації менеджменту, які відповідають\nособливостям її функціонування. Ці рекомендації можуть бути\nзапропоновані різними школами управління і стосуватися різних аспектів\nуправлінської діяльності, з чим менеджери мають бути настільки добре\nознайомлені, щоб знати, коли їх застосування дає найкращий результат.\nТому можна стверджувати, що у менеджменті провідну роль відіграє\nінтегральний, об’єднуючий підхід, що особливо характерно для сьогодення.\nМенеджмент все більше набуває інтернаціонального характеру, що\nпояснюється глобалізаційними процесами, розширенням сфери діяльності\nтранснаціональних корпорацій. Зважаючи на це, актуальним для менеджменту\nє перенесення методів управління, що показали себе ефективними (в тому\nчислі і “ноу-хау” менеджменту), в інші країни.\nНа передньому краї теоретичних розробок і тенденцій, що мають велику\nпрактичну вагу у даний час, виявилися ті напрямки, що найбільшою мірою\nвідбивають сучасні умови функціонування організацій. Це викликано й\nорієнтацією на новітні технології, і проблемою ризикових інвестицій, і\nзростаючими вимогами до якості продукції, і прогнозуванням споживчого\nпопиту і поведінки конкурентів, і домінантою стратегічного підходу в\nкеруванні. Пошук і використання все нових і нових методів управління\nсучасними організаціями дозволяє говорити про появу так званих\n“організацій, що самонавчаються”. Вони прагнуть створити потужну\nкорпоративну культуру, працюють на партисипативних і командних засадах,\nдозволяють вільний обмін інформацією, делегують повноваження і владу. Це\nдає можливість безперервно засвоювати нові знання як на рівні окремих\nпрацівників, так і на рівні компанії в цілому. Такі організації можуть\nвикористовувати різні теоретичні концепції для свого вдосконалення.\nСеред основних напрямків теоретичних узагальнень і розробок називаються\n1. Реінженіринг. Це – і теорія, і методи комплексного оздоровлення\nкорпорацій, управлінського відродження з реконструкцією усіх без винятку\nелементів, включаючи систему людських мотивацій і стимулів. Це —\nперебудова на сучасній інформаційній і технологічній основі організації\nвиробництва і управління з ясно поставленими цілями і визначеними\nзасобами. У рамках цього напрямку розглядаються і нові імпульси\nпідвищення ефективності, пов’язані зі скороченням розмірів і\nоптимізацією господарюючих суб’єктів, і потенціал матричних структур,\nщо органічно сполучають лінійне і програмне керівництво, і можливості\nдіяльності комплексних цільових команд, і багато чого іншого.\nУправлінський механізм налаштовується на оволодіння ринком – аналіз його\nмісткості, організацію збуту товарів, способи стимулювання продажу,\nзабезпечення конкурентноздатності товарів і послуг.\nСлід зазначити, що цей підхід покладено в основу діяльності багатьох\nвеликих українських підприємств, які здійснюють нелегкий перехід до\nринку. Вони кардинально змінюють напрямки своєї діяльності,\nпристосовуючись до нових вимог ринку. 2. Концепція внутрішніх ринків корпорацій (чи організаційних ринків).\nЙдеться про перенесення закономірностей і принципів ринкового\nгосподарства у внутрішню діяльність корпорацій. Такі перетворення мають\nохопити всі підрозділи – лінійні, функціональні, маркетингові і навіть\nапарат вищих керівників. Вони стають автономними ланками, що купують і\nпродають товари і послуги усередині і зовні і об’єднуються єдиними\nінформаційними мережами, фінансовими системами і підприємницькою\nкультурою. Завдяки спрощенню операцій організаційні ринки різко\nскорочують багато видів витрат, увага фокусується на обґрунтуванні\nпереходу від ієрархічних до горизонтальних структур, на пошуку вигідних\nспіввідношень між великими і малими операціями. Відповідно до цієї\nконцепції підрозділи, що мають економічну свободу усередині підприємств,\nшвидше можуть забезпечити зміни у виробництві товарів, наданні послуг, у\nвсій системі відносин зі споживачами. На цій основі і з використанням\nінформаційних технологій формуються «мережні організації» з окремими\nавтономними ланками, так звані віртуальні корпорації. Це передбачає\nглибоку децентралізацію керування з розширенням демократичних форм і\nметодів функціонування підрозділів і керівників.\n3. Теорія альянсів (асоціативних форм організації і управління).\nІнтеграційні процеси в управлінні, орієнтовані на більш ефективне\nвикористання усіх видів ресурсів (і в першу чергу науково-технічних,\nінвестиційних і фінансових), приводять до появи різноманітних форм\nгоризонтального об’єднання організацій. Утворюються плоскі ієрархії\nнавколо основних процесів зі специфічними цілями в кожному з них. Це не\nтільки так звані горизонтальні корпорації, але і стратегічні союзи,\nрізні модифікації конгломератів, консорціумів, холдингів, господарських\nасоціацій і груп. Нова корпоративна модель передбачає розширення\nкооперування серед конкурентів, постачальників і споживачів і тим самим\nзмінює уявлення про межі організації. Професійні знання й уміння кожного\nпартнера дозволяють створювати “кращу в усьому” організацію, у котрій\nбудь-яка функція і процес реалізуються на світовому рівні. Компанії\nоб’єднуються разом для того, щоб використовувати специфічні ринкові\nможливості, які для окремо узятих організацій не існують.\n4. Теорія людського капіталу. Це теорія всебічного розвитку людських\nресурсів. Відношення до людей як до основного ресурсу, до капіталу, а не\nяк до витрат виробництва стає центральним постулатом теорії. В усіх\nпроектах і програмах розвитку організацій основним орієнтиром стає\nпідвищення вагомості людини як суб’єкта управління і як об’єкта\nуправління – з її інтересами, мотивами, стимулами, ступенем\nзадоволеності і т.д. Особливе місце і зараз, і в майбутньому займають\nпроблеми довіри до систем управління, до прийнятих рішень, до їх\nвиконання, до керівників. Захист людини як працівника, як підприємця, як\nвласника відіграє ключову роль у підвищенні ефективності функціонування\nЩо ж стосується теоретичного спадку вітчизняної науки управління, то він\nвибудовувався на зовсім інших засадах. На території колишнього\nРадянського Союзу сформувались своя управлінська парадигма, яка на\nвідміну від західної опиралась не на самостійне функціонування\nорганізації в умовах саморегульованого ринкового середовища, а на\nжорстку централізацію управління окремими суб’єктами господарювання з\nбоку держави (адміністративно-командна система управління). Це означало,\nщо принцип демократичного централізму лише декларувався\n(проголошувався), але насправді будь-яка ініціатива на підприємствах, в\nорганізаціях не заохочувалась, персонал вважався просто частиною певного\nмеханізму (організації), який повинен виконувати роботу згідно своєї\nпосади. Це призвело до втрати конкурентоспроможності економіки країни в\nцілому і, зокрема, її окремих елементів – підприємств. Певні зусилля для\nзміни такого становища почали докладатись у 70-х роках (реформа М.\nКосигіна) та у 80-х роках (перехід до госпрозрахунку). Проте всі ці\nкроки не змогли створити умов, за яких підприємство було б зацікавлене у\nвласному розвитку. Перехід до ринку виявився несподіваним для більшості\nкерівників, що спричинило погіршення роботи їх підприємств і втрату ними\nОтже, можна сказати, що теорія і практика менеджменту перебувають у\nпостійному пошуку для створення ефективної системи управління\nорганізаціями, яка б відповідала сучасним умовам розвитку економіки і\nсуспільства. Можна з впевненістю сказати, що розвиток ефективних методів\nуправління продовжуватиметься і надалі, в тому числі і в Україні, і\nзбагачуватиметься все новими і новими концепціями, які відповідатимуть\nБезпека та небезпека у стародавніх віруваннях (реферат)\nМодель педагогічного спілкування (реферат)