Під недремним оком – спогади Олексія Шевченка із міста Суми | Сайт Ігора Алексєєва\nТе, що чекає врешті-решт тих, хто йде шляхом неправди, — це найгірше, а тих, хто йде шляхом добра, чекає найкраще. (Ясна, 30, 3-4)\nНа фото: Олексій Шевченко і Його дружина, я, старший черговий Намета Юрій Дема, скарбник Намета Борис Рєдін\nХарків вшанував своїм візитом Великий Патріот Олексій Шевченко разом із дружиною (нехай Б-г продовжить Їм життя та дарує міцне здоров’я!).\nОскільки я маю честь уже декілька років бути знайомим із паном Олексієм, Він дозволив розмістити мені на цьому сайті свої спогади, підготовані минулого року для другої частини книжки “Інакодумство на Сумщині”, яку упорядковує філософ В’ячеслав Артюх.\nЦе – один із найцікавіших та найкорисніших творів, що я читав за все життя.\nЧитайте, запам’ятовуйте, і ще раз – дуже велика подяка Автору!\nВесна. 1979 рік. Я На автовокзалі в Сумах біля автобуса на Шпилівку. Поїду додому. Людей багато і автобус беруть штурмом. Раптом з-за спини виринає зелена швидка допомога. З неї вискакують троє чоловіків у білих халатах. Хапають хлопця, який поряд зі мною. Бачу, у його очах жах. «Що таке»!? – запитую! «А ти кто? » – до мене. «Фамілія?» – «Шевченко» – відповідаю. Чую: «Єго берьом!»…\nНе зчуваюсь, як на очах у односельців опиняюся в автомобілі. Сиджу розгублений, навіть нічого не питаю. Думаю: якесь непорозуміння. Салон автомобіля привернув увагу ґратами та затіненими вікнами. Чоловіки з розстебнутими халатами сидять мовчки, напружені і вовчими холодними поглядами дивляться на мене. Все це навіює тривогу і неприємне відчуття. Ще проблема. Завтра мені сповнюється 20 років, і так хочеться у день народження розслабитися, побути вдома. А коли ж відпустять?\nНа території Сумської обласної лікарні під руки (що мене здивувало) завели у якийсь підвал. Увійшовши, почув, як залізом за спиною клацнув замок. Унизу, в невеликій кімнаті нас зустрів чоловік з помітними єврейськими рисами, ще виразнішими такі риси були у його помічниці, зовсім молодої дівчини. Відійшовши в бік, один з прибульців перемовився з лікарем і мої охоронці щезли.\nПалата, у яку я потрапив, була єдина у цьому лікарняному закладі з заґратованими вікнами аж під стелею та залізними дверима. Нікого з пацієнтів звідти не випускали і ніхто не знав, коли вийде. Це був підвал метрів 50 довжиною і шириною, в яку вміщалися рівно два ряди ліжок з двох боків. Хоч обитель здавалася величенькою, людьми вона була напхана, як оселедцями. Найгірше ж, що тут зранку і приблизно до другої чи третьої години ночі чувся невгаваючий ґвалт, і це не давало відпочити. Люди були дуже різні і деякі справді явно психічно хворі. Лише десь о другій ночі всі засинали і наставала мертва тиша.\nОдного разу, в такий час я раптом розплющив очі і відчув як перехопило подих. Заціпенів. Переді мною у місячному сяйві, по бильцях ліжок, на носочках, синхронно, сюди-туди, декілька кроків вліво, декілька кроків управо, як балерини з розставленими в боки руками, ходили лунатики… Я лежав, не рухаючись, боячись дихнути і аж задихався. Колись чув: якщо чимось злякати таких людей – можуть упасти і покалічитись або і вбитись. Зранку підійшов до одного з тих, на вигляд інтелігентного чоловіка і тихенько почав його застерігати, щоб він не ходив так ризиковано по ночах. «Вас може хтось злякати і ви впадете та покалічитеся» – сказав я. Побачивши дуже неприязний погляд у свій бік, я замовк і більше до тієї людини не підходив.\nДо лікаря, на прізвище Корецький, жодного разу мене не викликали. Тому я сам підходив до нього декілька разів і запитував: чому я тут? Він мовчав і обіцяв відпустити. Одного разу до мене підійшов, на моє здивування, чомусь радісний, схвильований санітар і вигукнув: «Шевченко! Додому!». У кабінеті лікаря вже була моя мама. На прощання, коли ми вже збиралися виходити, вона мовила: «Як ви могли забрати мою дитину?! Ось подивіться, яка вона розумна!» – І з гордістю подала лікарю мої літературні спроби. Той взяв зошит, його полистав, став читати і раптом розцвів щасливою посмішкою. «А-а-а!» – вимовив він. «Тепер знаємо, що з ним робити, нікуди він не піде, ми його залишаємо в нас…».\nПам’ятаю, свої твори я показував різним людям, щоб побачити, яка їм буде оцінка. Пам’ятаю також, що у тому зошиті були новели: про жовто-блакитний прапор, про вишивану сорочку і українську мову, де я висловлював жаль з приводу того, що їх стали використовувати лише по великих святах і то деякі поодинокі люди. Було там ще щось «націоналістичне». Мені здавалося, що всі ті ідеї я добре замаскував алегоріями, але, як виявилося, це не допомогло.\nЧерез декілька днів я знову сидів у зеленому заґратованому автомобілі і у супроводі міцних чоловіків кудись їхав. Коли вийшли з машини, нас зустріла вибілена кам’яна стіна з колючим дротом зверху та залізними воротами. За високим муром був досить великий двір. Зліва, обабіч стежки, по якій ішли, я побачив якусь дивну споруду. За формою це був продовгуватий парник-клітка, сплетена з колючого дроту. Всередині стояв довгий, на кілька десятків метрів стіл з лавами по боках. Мені стало тривожно. Згодом я був одним із тих, кого у цей колючий парник щотижня, у неділю, на годину виводили для прогулянки на свіжому повітрі. Тривога і щем у душі підсилились, коли я побачив праворуч під муром облиту рясним цвітом грушу. Це якраз дружно вибухнула зелено-світла сліпуча весна, якої я ще в цьому році й не бачив. Ступнув убік, щоб підійти до груші, доторкнутися до її цвіту, та раптом відчув, як супроводжуючі вчепилися у мої руки з обох боків. Далі мене так і вели, а я через сльози вже нічого не бачив.\nШокований і розгублений, опинився у психіатричній лікарні села Високого Охтирського району. Супроводжуючі залишили мене у довгому коридорі, а самі десь зникли. Простоявши довгенько, роззираючись навколо, думав: чи є тут хоч одна щілина, на якій би не було ґратів чи колючого дроту? Втомившись, почав сам запитувати лікарів, чому це я нікому не потрібен. Ті проходили далі, ніби мене не помічали. Тоді у коридорі сів на підвіконня, щоб не так боліли ноги і продовжував чекати.\nРаптом, з палати неподалік, почувся гамір та крик. Із кімнати в коридор лікарі виволочили гарного, інтелігентного на вигляд чоловіка років тридцяти. Підбігла медсестра зі стільцем, нещасного силою посадили на нього, придавлюючи до сидіння. Той кричав, пручався, відбивався ногами як міг, намагався когось з нападників укусити. Прибіг ще один санітар, він схопив непокірного за ноги. Інший намагався розтулити чоловіку рота, а сестра пхала туди щось, мабуть таблетки і заливала водою. Почулось булькотіння, таке, як полощуть горло, а за цим ніби гарчання. Потім чоловік закашлявся, але не здавався і пручався й далі. Сестра раптом зникла, а чоловік час від часу смикався, намагаючись вирватись. Коли він трохи принишк втомлений, звідкись підбігла медсестра. Лікарі з новою силою вчепилися у нещасного, блиснув шприц і вп’явся у його руку. Я подумав: як це жінка може бути такою жорстокою? Чоловік ще декілька разів смикнувся і раптом обм’як — руки обвисли, а голова впала на груди. Мені стало шкода і боляче від отого всього, здавалося, що то я програв той нерівний бій. Тоді подумалося: невже і зі мною таке буде? Та заспокоїв себе: я ж нічого поганого не зробив, а значить, і зі мною нічого поганого не зроблять.\nВидали смугастий лікарняний одяг. Він був старий, сірий і дуже нагадував одяг в’язнів концтаборів. Коли виділили ліжко, я швиденько ліг. Назбиралося багато втоми, і я заснув. Спав до вечора і проснувся від якогось пощипування, крізь сон відчув, як мені щось намагалося залізти у вухо. Проснувшись, почав обтрушуватись. «Воші», – байдуже сказав мені сусід по ліжку. Так я вперше в житті побачив вошей. Вони нагадували чорне дрібненьке насіння. Люди час від часу вставали з ліжок, роздягались і витрушували вошей з одягу, потім прибирали ковдру, згрібали вошей з простині. Згодом і я попробував. Така процедура на деякий час допомагала.\nНезручністю було і те, що в лікарні не працювала баня. За декілька місяців перебування там я жодного разу не мився.\nЩе однією проблемою було харчування. Пам’ятаю, на сніданок давали три ложки картоплі-пюре на воді, а замість чаю — каламутну воду. Не кращі обід і вечеря. Інколи був таким голодним, що хотілося гризти лікті, та ловив себе на тому, що дивлюся по боках, чи немає десь чогось поїсти, і так хотілося, щоб сталося диво. Тому найбільшим щастям для хворих було, коли хтось із родичів привозив якусь передачу. Наїстися можна було лише раз, бо зберігати їжу було ніде, а якщо щось і візьмеш з собою, то його обов’язково вкрадуть.\nНарешті мене повели до лікаря. Це був чоловік років сорока на прізвище Заїка. Він попросив мене що-небудь розказати, а сам розмовляв з лікарями, очевидно своїми друзями, бо говорили вони про якихось дівчат цинічно і неприємно, часто гучно і дружно сміялися. Це мене дуже вразило. Побачивши, що мене ніхто не слухає, я припинив розмову. Лікар помітив і знову сказав: «Говори». Коли я побачив, що все повторюється, замовк і сказав, що більше говорити не буду. «Добре» – мовив лікар. «Лічить тебе буду я». Те, що за мене береться сам головний лікар, чомусь вселило оптимізм.\nІ от лікар викликав мене знову. «Як справи?» – запитав він. «Як себе почуваєш?» «А я ні на що і не скаржився» – сказав я. Він глянув лукаво і відпустив. Після цього мені почали давати кучу пігулок та уколи. Сестри уважно слідкували, щоб таблетки були випиті, після прийому завжди просили відкрити рота і висунути язика. Особливо був болючим укол, який називався «сєра». Його кололи увечері, і він нестерпно болів усю ніч, навіть крізь сон. Цілий день той біль свердлив тіло і голову страхом, що такий же укол даватимуть знову. Укол кололи дві медсестри через день. Коли я вже був, як мені здавалось на грані, і вже не знав, що робити від болю, одна із сестер, яка розмовляла бездоганною українською мовою, раптом сказала: «Я не буду тебе колоти, тільки ти про те нікому не кажи». Вона розповіла мені, що сама з Полтавщини, що її чоловік військовий льотчик, теж українець і що вони з ним завжди розмовляли українською мовою, де б не були. Отак я і пережив ті страшні уколи.\nПід час наступної зустрічі лікар дивився на мене з зацікавленістю. «Ну що? Полегшало?» – запитав він, уважно спостерігаючи за мною. «Я ж казав, що не скаржився ні на що. «А чим займаєшся?». «Та от книжку читаю…», – відповів я. Ескулап знову глянув на мене лукаво…\nВесь час після того я думав: що ж означає отой погляд, і відповідь не забарилася. Якось настала ніч, коли я не зміг заснути. Вона була довга-довга. Наступної ночі теж не зміг заснути. Третьої ночі мені вже хотілося лізти на стіну. Я уявив це собі і стримався. Після четвертої ночі і дня без сну я почав втрачати свідомість. Як правило, це траплялося під час моїх походів до туалету. Хворі приносили мене непритомного в палату і клали. Я приходив до тями вже лежачи на ліжку. Боліла голова і лице. І не дивно, туалет був з цементною підлогою, я падав лицем чи головою на неї і тому голова, ніс і лице були побиті. Коли я себе побачив у дзеркало, то вжахнувся.\nРаптом мене знову викликали до лікаря. В кабінеті разом з ним сидів мій батько. Коли він побачив мене, вигукнув: «Що ви зробили з моїм сином! Ми його пам’ятаємо нормальним!» Повернувшись до лікаря, він з притиском мовив: «Я вб’ю тебе, гадино, якщо ти цього не припиниш!». Лікар пополотнів, там де стояв, там і сів.\nМені дали перепочинок – якийсь час ніхто не займав. Після всього пережитого життя здавалося медом. «Яке щастя», – думав я.\nЯкось у палату прийшли двоє чоловіків і наказали йти з ними. У кімнаті, де я опинився, півколом напроти мене сиділо декілька чоловіків і жінок. Вони мовчки втупились в мене своїми немигаючими очима. Не говорили, що хочуть, але мені було дуже ясно: хочуть, щоб я говорив. Лікар почав задавати запитання, а мій язик сам почав лепетати, як помело, це було так швидко, що я ледве встигав розуміти, що розповідаю. Було багато запитань, не пам’ятаю вже яких, але пам’ятаю, що лише раз я не встиг себе проконтролювати і сказав щось зайве. Після того випадку інший лікар, який мені співчував, мене запитав: «Ну як?». Я відповів: «Ті люди так тужилися, так хотіли, щоб я говорив, що мені стало їх жаль і я говорив…».\nОдного світлого літнього ранку до мого ліжка підійшли два здоровані в білих халатах. «Пішли з нами», – сказали вони. Завели в квадратне невелике підвальне приміщення. Посадили на стілець. Я здивовано дивився поперед себе на товсті відшліфовані, можливо людськими руками, непомірно товсті грати і дивувався: «Для чого це?». Лікар побряжчав у коробці шприцами і попросив мене простягнути руку. Глянувши на лікарів, побачив напружені лиця, бойову стійку і зрозумів: ці ескулапи готові зробити укол силою. Простягнув руку, лікарі полегшено зітхнули.\nДалі мене повели до порожньої палати, наказали лягти на спину та розставити руки й ноги. Їх по черзі прив’язали до ліжка. Одного за одним у кімнату привели ще декількох чоловік і прив’язали теж. Лежати доводилося довго, з дев’ятої і аж до дев’ятнадцятої години, майже незворушно. Крім того, що було нудно, дуже хотілося вирватися й бігти. Заїдали воші. Вони кусали за шию, лізли в очі, носа, вуха, щипали в інших місцях. Від такої ситуації частково рятувало те, що час від часу непритомнів і ніби кудись провалювався. Тоді час ішов швидше. Про втрату свідомості я зрозумів не зразу, а лише коли побачив, як ведуть себе інші прив’язані люди. Хтось із них раптом в маренні починав швидко про щось розказувати, хтось співав, хтось матюкався, але в основному — говорили. Між ліжками ходив чоловік і прислухався — хто що говорить. Як вів себе я під час таких провалів, – не знаю.\nДесь після такого десятого сеансу я почав відчувати, як моє здоров’я катастрофічно погіршується. Було враження, що розсипаюся по частинах. Ставав одутлим, лице збільшилося і наче опухло. Навалилася слабкість, я годинами лежав, не встаючи, або ж сидів незворушно, дивлячись у одну точку. Тіло стало важким і зовсім не хотілося рухатися. Походи до туалету стали великою проблемою, бо не було сили волі туди йти.\nПобачивши мене таким, дуже стривожилася мама. Вона знайшла квартиру в селі і шукала вихід з того небезпечного становища. Хтось їй сказав, що після таких процедур, як у мене, людина перестає бути людиною. Мамині зусилля не пропали, мене ледве живого випустили з лікарні.\nПриїхавши додому, помітив: немає нашої годувальниці — корови. Насипався на бабусю з претензією — навіщо продали корову, адже в сім’ї всі так люблять молоко. Крім того, якщо в селі немає в когось корови, то говорили: «їм нічого їсти». Бабуся відповіла ображено: «Та корова врятувала тобі життя, її продали і за ті гроші викупили тебе в лікаря». Після цього попросила про це не розповідати матері, бо та поклялася лікарю, що я про той викуп не знатиму.\nПриїзд додому для мене став не таким радісним, як я думав. Вага моя була 140 кілограмів, через волосину сивий, навіть тоді, коли постригли наголо, вона була у вошивих гнидах. Я вже місяць лежав у ліжку і дивився незворушно у стелю. Зовсім не було сили. Та найгірше, що не було сили волі встати. Дивувався, що сила волі це таке, чого може не бути, як фізичної величини. Десять-п’ятнадцять хвилин треба було змушувати себе піднятися з ліжка, ще п’ять хвилин, щоб зрушити з місця. Пізніше знайомий, співчуваючий мені лікар зміг дістатися до моєї історії хвороби, чи то у лікарні чи в психдиспансері. Він розповів, що я пройшов «комплекс лікування», винайдений німцями у концентраційних таборах. Пройшов я 17 сеансів якогось спеціального «лікування», а після 19 – го вже ніхто не виживає… З ескулапом Заїкою, який хотів загнати мене на той світ, востаннє я зустрівся через півроку після звільнення, тоді треба було їхати до нього на планову консультацію. Побачивши мене, він із злорадством та задоволенням, глузуючи, сказав: «Щось кепсько виглядаєш, хлопче…Слабак ти, слабак…».\nТа молодий організм все-таки брав своє. Поступово я почав приходити до тями. На жаль, зовсім здоров’я не відновив, приступи слабкості переслідували все наступне життя, крім того, час від часу тіло сковувало ніби залізним скафандром. Для того, щоб змусити себе ворушитися чи щось робити, доводилося докладати додаткових зусиль і сили волі. Зникло уміння планувати свій час, що раніше мені дуже допомагало розумно і раціонально жити. З’явилася забудькуватість. Мислення та реакція значно сповільнилися та було заборонено керувати транспортом. Виявилося також, що те «лікування» спричинило хворобу щитовидної залози – зоб другого ступеню та всі випливаючі з того наслідки. І це лише найвідчутніші симптоми. З усім цим треба було постійно боротись, це виснажувало, бо треба було витрачати багато сили. Лікар, який добрався до моїх документів, пояснив мій стан так: «У всіх людей нервові зв’язки прямі, а в тебе вони скручені, як дріт у прасці, тому на те саме ти тратиш енергії набагато більше, ніж інші, тому і слабкість».\nДесятки років доводиться жити через силу, та боротьба тривала завжди і була з перемінним успіхом. Всі ці проблеми, за можливості, як правило, доводилося перележувати. Ще в ті часи звик мовчати. Звичка бути обережним, щоб не сказати нічого зайвого, переросла в те, що я нікому, навіть рідним, не розказував про мої «пригоди» та про негативні наслідки тих пригод. Тому траплялися й прикрі для мене непорозуміння. Рідні, дружина та діти, особливо діти, не знали і досі не знають причин такої поведінки. Тому інколи підходили і говорили, що і одне зробити треба й інше, «а я лежу». Раніше, коли ще жив у гуртожитку, мені Г. І. Хвостенко говорив: «Знову лежиш, вставай, життя проспиш!..» Все те мене ображало, і ставало сумно та безпорадно. Це так страшно відчувати себе безсилим… Відлежувався і справлявся зі слабкістю своїми силами.\nТа раптом, після п’ятдесяти років зі здоров’ям стався «обвал». Періодична скованість тіла, оціпеніння. Як і колись, слабкість така, що інколи важко виходити на четвертий поверх. Двадцять хвилин роботи за комп’ютером, і немає сили, треба лягати. Та найгірше, що після кожного навіть невеличкого перевантаження стає погано і наче «чумний». Після кожного стресу – безсилля, біль у всьому тілі, скованість, ніби у кайданах на всьому тілі і, щоб поворушитися, інколи треба докладати над зусиль. Фізично працювати міг довше, але ставало так само погано. І так без кінця, то падаю, то піднімаюсь. Часто бувало відчуття, що вже втомився від життя через силу. Єдина втіха у цій хворобі, що згадані ускладнення стаються не зразу – через деякий час навантаження або вже після будь-яких навантажень на організм. Це дає можливість щось зробити. Та зараз вже чітко усвідомлюю, що через все те, у своєму житті я зробив набагато менше, ніж міг би зробити. Це так печально — безсило спостерігати, як згорає твій час.\nТа нічого, вже декілька років живу на пігулках і трохи легшає. Шлях до того, коли знайшов таблетки, які стали допомагати, був дуже довгим. Яких аналізів лише не здавав, яких консультацій лишень не робив і яких ліків не приймав – поліпшення самопочуття майже не траплялось. Якось був на прийомі у знайомого лікаря-уролога з обласної лікарні, керівника осередку «Українські лікарі» в товаристві «Просвіта» О. Г. Люлька. Поскаржився йому на такий свій стан і він порекомендував звернутися до психотерапевта. Раптом мене осяяла думка: «Стоп»! – сам собі вигукнув я. «Так у мене ж симптоми майже такі, які були після психіатричної лікарні»! За цим пощастило ще раз. Обласним психотерапевтом виявився С. Г. Мерзляков. У розмові з’ясувалося, що його батько був теж дисидентом і в’язнем психіатричної лікарні. Це і стало основною причиною вибору ним професії. Шляхом проб і помилок ми стали підбирати пігулки. Пішло на краще, але чи видужаю?\nТішить, що всі попередні 35 років я не здавався і робив для України все, що міг. Лише став себе краще почувати, у своєму селі організував вокально-інструментальний ансамбль «Мрія», який єдиний, на тодішньому видноколі, у 80-ті роки виконував українські пісні. Зважаючи на те, що українських танцювальних творів для молоді було мало, змушений був використовувати мелодії популярних іноземних гуртів та писати на них українські тексти. Рукописи насправді, як виявилося, горять. Тому в пам’яті з усього залишилися лише приспів та куплет на мелодію гурту «БОНІЕМ»:\nАбо з іншої пісні: Де тебе знайти? Де тебе знайти? Чому в мої сни знов приходиш ти?…\nЦі пісні я жартома видавав, як власні переклади з англійської, і тому односельці пишалися , що в селі живе такий гарний перекладач.\nВеликою популярністю також користувалася моя пісня, написана на слова викладача української мови в педінституті — Миколи Лазарка. Один куплет цієї пісні пам’ятаю ще й досі:\nА завтра усе це, хай буде у них наяву.\nПоступивши до Сумського педінституту, відшукав на всіх факультетах поодиноких літераторів-студентів, які писали українською мовою. Організовував виступи цих молодих талантів в навчальних закладах та підприємствах. Сам виступав, як український бард. Цим намагався довести: Україна є й буде.\nДалі був автором ідеї та ініціатором створення краєзнавчо-мистецького товариства «Спадщина», яке КГБ розгромило 1986 року. Приємно для себе відмітити, що ідея організації «Спадщини» у мене з’явилася ще тоді, коли про це не було ніде чути. Свої напрацювання переслав був одному хлопцеві у Харків, де після Сум постало таке товариство. Воно довго було на слуху, і харків’яни говорили про нього з гордістю. Ініціатор створення першого осередку Товариства української мови в Сумах та представник Ради Всеукраїнського Товариства української мови на Сумщині. Пізніше ініціатор створення на Сумщині та в Україні першого Козацького товариства та його головний писар. Ідея козацького товариства виникла десь у 1987 році, але вдалося реалізувати лише 1989 року, тоді, коли зустрів на той час депутата міськради О. Д. Реуту, який став отаманом. Один з перших активістів НРУ та учасник першого з’їзду Народного руху України. Допомагав створенню першого осередку Спілки української молоді (коли його керівником ще був Юрій Колієнко). Коли я знайшов і долучив до того осередку вихідців із Західної України — дівчат з «Телекому», в осередку повеселіло і про нього стало чути. Забезпечив осередок першими спонсорськими коштами та музичним, тоді ще рідкісним інструментом, Йонікою. Автор ідеї та засновник і організатор Школи української культури в Першій українській гімназії в місті Сумах. Був ініціатором створення українського ансамблю (тоді ще колективів, які б співали лише українські пісні не було). Художнім керівником була Л. В. Шевченко. Колектив першим на Сумщині, під час першого підняття Українського національного прапора в обласному центрі, заспівав Гімн України. Пізніше разом з Л. В. Шевченко створив Козацький ансамбль, який успішно виступив на Святі відкриття пам’ятника П. Калнишевському у селі Пустовійтівці 1991 року. Разом з О. Д. Реутою оганізовував поїздки сумської делегації на Святкування 500-ліття Українського козацтва на Запоріжжі. Заснував підприємство «Січ» і виступав спонсором українських патріотичних організацій таких, як СУМ, НРУ, Козацького товариства. Допоміг фінансово відомому співаку, нашому земляку А. Мокренкові видати його книгу «В серці рідна Україна». Понад 10 років, на громадських засадах, очолював Сумське обласне товариство «Просвіта». На базі приміщення, завдяки підтримці місцевих українців, які допомагали всім чим могли, створив Український культурно-інформаційний центр «Світлиця» з постійно діючою виставкою україніки. За рахунок знайдених мною благодійників, з 2007 по 2010 рік, лише ремонту у будинку, де міститься «Світлиця», ентузіастами було виконано на 90 тисяч гривень.\nЗараз мені також приємно для себе відмітити, що ідеї організації осередків Товариства української мови, Козацького товариства та «Спадщини» у мене з’явилися ще тоді, коли про них не було ніде чути. Деякі інші проекти, такі, як от: «Рада українських патріотичних осередків та організацій», «Система оповіщення про українські події», «Українська родина», «Рідні джерела», «Школа захисту українських інтересів», «Український комп’ютер», «Пісня для душі» та інші, так ніде і не з’явились і не були апробовані ніде, крім як у Сумах.\nТа знову про стосунки з КГБ. У 1984 році минуло 10 літ після закінчення Шпилівської восьмирічної школи і наш клас зібрався відзначити ювілей. Недарма люди в білих халатах брали мене саме на автовокзалі біля шпилівського автобуса. Після того по селу повзли чутки: «Льонька (так мене звали в селі) був у психушці, значить, він «ненормальний…». Ось такий вирок дехто зробив мені у моєму рідному селі. Тому на зустрічі однокласників я не проминув нагоди розповісти, за що мене тримали в лікарні. Та моя промова була патріотична, і закінчив її тим, що Україна обов’язково буде незалежна.\nЯк з’ясувалось пізніше, після виступу, моя перша любов Світлана Бурик, яка працювала секретарем парторганізації в одному з колгоспів Краснопільського району, разом з викладачем фізики Г. К. Байдаком зразу ж із канцелярії школи зателефонували в КГБ і розповіли про мій виступ. Як з’ясувалося пізніше, їм зразу ж наказали слідкувати за кожним моїм кроком і за кожним словом. Я ще тоді цього не знав і тому був дуже здивованим, чому це Світлана Бурик та вчителька російської мови І. П. Свідерська ні на крок не відходять від мене, хоч на зустрічі я був зі своєю дружиною і відповідно зі мною було кому бути. Через деякий час після зустрічі, побачивши мене, однокласники, один за одним, оглядаючись по боках, пошепки зізнавалися, що з ними бесідували представники КГБ щодо того, про що я говорив. Представники спецслужби не забували при тому всім говорити, що Шевченко був у психіатричній лікарні, а значить, він ненормальний, бо туди нормальні люди не потрапляють. Процес мого «викриття» ішов далі, і мені вирішили влаштувати очні ставки. Початок був здалеку і дуже хитрим.\nУ комбінаті «Сумбуд», де я на той час працював у редакції газети «Строітєль» кореспондентом, була їдальня, де я обідав. Одного дня редактор М. Д. Винниченко повідомив, що хороший обід і він рекомендує його не прогавити. Через деякий час він знову зайшов у мій кабінет і нагадав про їдальню. Я спохватився і пішов. Головною стравою у той день справді було моє улюблене картопляне пюре з м’ясом і підливою. Коли підійшов до вікна роздачі, то серед знайомих дівчат побачив дуже милу інтелігентну молоду жінку, яка ніяк не вписувалася в обслугу їдальні, з посеред інших стояла збоку. Моя черга, і я вже було хотів забрати свою страву, як жінка стрепенулася і сказала: «Нєт, етому ето!». Забрала тарілку назад і щедро насипала тарілку. Я був гордий такою увагою до себе. А десь через пів години раптом мене вкинуло в жар, стало зле, і я відпросився у редактора додому. Причин для хвороби не було, тому такий стан я вирішив перележати. Температура не спадала, а коли о двадцять першій годині поміряв її ще раз, то було вже сорок один! У гарячому маренні заснув і пам’ятаю, уві сні за мною ганялися рожеві слизькі свині з собачими головами.\nЗранку проснувся від гомону. За прочиненими дверима показались три високих чоловіки. Зайшли, сковзнули поглядами по стінах, очевидно щоб переконатися, чи немає там чогось націоналістичного. Хтось запитав: «Чи я Шевченко?». Почувши ствердну відповідь, один з них тикнув посвідчення працівника «служби государствєнной бєзопасності». Деякий час гості роззиралися по боках, вражені умовами нашого проживання. Ця «времянка» була навіть не Шевченківська. Маленька, з тонкими стінами, які взимку промерзали. Щоб зайти всередину, чоловікам довелося нагнути голови. Дві маленькі кімнатки, грубка, у невеликий дерев’яний коридорчик ледве влазила газова плита з балоном. Потім мене запитали, чи здогадувався , що до мене приїдуть? «Так» – сказав я. «Чому?». «Тому, що мені снилося, що за мною уві сні цілу ніч ганялися рожеві слизькі свині з собачими головами», – відповів. Це всі почули. Співбесідник почервонів, замахав руками. «Ти што!» – з притиском вигукнув він. «Це правда», – сказав я. – «Так і було». Наступним запитанням було, чи я транспортабельний? «Так» – відповів я, щоб не показати свою слабість. Присутні переглянулись, і один з них вимовив, перейшовши на добру українську мову: «Тоді поїдемо у Шпилівку, нам треба буде де з ким зустрітись». За двором чекала чорна, блискуча «Волга».\nІ от ми вдома у батьків. Гості, зайшовши в хату, знову ковзнули очима по стінах. Бабуся заметушилася та почала накривати на стіл. ЇЇ здавалося, що таким чином задобрить «гостей». Після сніданку приїжджі розділилися. Один з них залишився зі мною і почав змушувати викласти на папір усе, що я говорив на зустрічі однокласників. Інші, як з’ясувалося, їздили до вчителів і однокласників, щоб влаштувати мені з кимось очну ставку. До честі односільчан ніхто із них не погодився говорити про мене щось погане, не погодилися і на очну ставку. Тому двоє інших гостей повернулися врешті в хату розчаровані. Мене залишили одного в кімнаті. Чув, як хтось погрожував батькам, говорив, що мене посадять. Згадували також мого колишнього майстра професійного навчання Г. П. Шейка, який написав на мене дуже добру характеристику та зібрав підписи працівників училища на мою користь. (Все життя згадую його добрим словом). Я в той час сидів і думав: «Писати чи не писати?». Було таке відчуття, що загнаний у глухий кут. Найактивніший кагебіст знову підійшов до мене, побачивши, що я нічого не пишу, вилаявся і з притиском та зло сказав: «Якщо не напишеш, додому ти вже не поїдеш…». Не пам’ятаю вже, що я там писав. Кагебіст – читаючи, морщився… Потім якось розпачливо сказав: «Що ж з тобою робити, ти позитивний тип…»\nЇдучи в автомобілі назад, усі мовчали. Мовчанка була зловісна, і мені було моторошно. Під’їхали до хатинки, у якій я жив, на прощання кагебіст сказав: «Ми ще побачимося…». Після всього я відчував себе ніби страшенно побитим, була слабкість і дуже хотілося спати. Саме так я вважав це було, але виявилося, це не все. Вдома я із здивуванням дізнався, що привезли мене аж через два дні після того, як забрали. Де я був і що робив у стані непритомності, не знаю. Дружина казала ще, що за цей час приїжджали моя мама і сестра та обіцяли: якщо я пропаду, то вони її не кинуть, а будуть допомагати чим зможуть. Також я дізнався, що після того, як мене привезли додому, кагебіст на вулиці говорив з дружиною. Він вивів її пополотнілу і змучену невідомістю за ворота і сказав, що він її земляк із села Перекопівки Роменського району, звідки її бабуся. Тому «по человєческі» попередив: якщо я ще десь щось бовкну, то мене вже точно більше ніхто і ніщо не врятує… І мене вона більше не побачить. «Не допоможе і те, що ти вагітна…». Глянув на дружинин живіт, сів у чорну «Волгу» і поїхав… Це був 1984 рік.\nДумка: що ж зі мною було, чому я тих двох днів не пам’ятаю, все ж таки не давала спокою. І все ж таки дещо я пригадав. Ніби сон. Переді мною чорна холодна стіна і страх, який я відчуваю все сильніше. Від того страху я раптом починаю бачити. Навколо мене люди. Один з них кричить: «Говорі! Хто в тебе наставник! Хто за тобою стоїть? Чим ти не задоволений? Ти кидаєш тінь на дружбу украінцев і русскіх!..». Мовчу, люди, які навколо мене, стривожились і насторожено переглянулися між собою. Я зрозумів: треба вдавати, що сплю, і знову закрив очі. Мовчати було не можна і я промовив: «Незадоволений? Не задоволений тим, що не має українських шкіл…». «А тєбє какоє дєло до етого?» – почув я і ніби знову провалився у чорну безодню. Не знаю, чи я ще щось розповідав але точно знаю, що після того з моїх знайомих ніхто не постраждав.\nВдалося згадати і ще одне. Опинившись вдома, я ледве добіг до ліжка, впав і заснув. Прокинувся вже вдень від страшної ломоти в тілі. Вдома нікого не було. Мене стало корчити, тіло брали судоми, якісь спазми. Було дуже важко, нестерпно. Я впав на підлогу, здавалося, так легше. Через якийсь час відпустило. Сів на дивані витріщивши очі. Мені чогось дуже хотілося, хоч і не розумів чого, чогось чекав. З’явився ніби хтось другий, крім мене він почав мене кликати, хотілося кудись іти чи бігти, щось шукати… Я вперся і відганяв того невідомого. Так ще декілька разів промучився, але ломота слабшала і зникла. Раптом відчув полегшення. Як гора з пліч. Пізніше, з меншою силою і коротші приступи повторювалися ще. Аж через багато років, побачивши ломку наркомана, я зрозумів, що то зі мною було… Добре, що я тоді не знав, чого мені так хотілось, а то може б шукав наркотиків.\nЩо ж до «русско-украінской дружби»… Зіштовхнувся з нею ще в армії. У нас у роті були переважна більшість росіян. Українців — три. Зразу ж я помітив неприязне ставлення до українців. Думав собі: «Ну чого вони нас так ненавидять? Хай вже б ми, адже вони для нас колонізатори-окупанти». Скоро з’ясувалося, що ці думки не були безпідставними. Одного разу між мною і переважною більшістю зав’язалася суперечка. Лідер російської групи в роті якось нам «нацменам» заявив, що якщо не ми, то наші діти все одно «станут русскімі і все республікі настоящей россієй». Всі мовчали, а я сказав, що ніколи. Реакція з його боку була миттєва і зав’язалася бійка. Коли наші «брати» побачили, що мене не так просто взяти, вони повисмикували прути зі спинок двох’ярусних ліжок і без ніякого жалю мене ними побили. На мій погляд це було робити не обов’язково, адже таких, які захотіли на мене напасти, було чоловік п’ятнадцять. Серед них також молдавани та гагаузи. Після того я декілька місяців плював кров’ю.\nУ цій ситуації доречно згадати мій християнський менталітет. «Не убий і люби ворогів своїх» у мою генетику в’їлосящ так, що я не зміг змусити себе вдарити нападників тими ж прутами, а якби дійшло до стрілянини, то мене б мабуть три рази вбили б, доки я наважився б на те саме. У це може комусь важко повірити, але в мене це так і є. Не можу з собою нічого зробити: люблю ворогів і все тут.\nТа побиття виявилося для «братів» мало. Якось перед навчаннями до мене підійшов один росіянин і заявив: «Знаешь хахол будут ученія і на ученіях допускается какой-то процент потєрь…». Я не звернув на сказане ніякої уваги.\nНа навчаннях (нічні стрільби) мене поставили, як сказали, на охорону меж полігону. Я стояв на горбку. Буяло літо, було тепло, насувалася ніч. Раптом зненацька блимнув спалах і якась невідома сила миттєво кинула мене вниз і притисла до землі. Над спиною профурчали трасери, почув, як за мною падали зрізані кулями гілки дикої груші. Стало моторошно. Встав і шокований, нічого не розуміючи, ходив по бугорку далі. Знову почувся гул мотору бойової машини піхоти. Спалах і я бачу, як черга трасерів, на відстані витягнутої руки пішла від мене вліво. Якби вона ковзнула у мій бік – мене вже б не було… Тоді блиснула згадка: «Мені ж казали про дозволені втрати на навчаннях!». Стало не по собі і дуже бридко. Скотився за горбочок, знайшов найглибше місце і більше не витикався. Під ранок заснув і прокинувся від гулу машини. Та стала, з неї вискочили якісь дуже стурбовані, з круглими, виряченими очима росіянин Зімін і гагауз Хасап [те ж саме, що кацап. Кацап — це значить кат. – І.А.]. Побачивши мене живим, вони розгубились. Хтось видихнув: «Ну хахол…». Я оглянувся назад і аж тепер зрозумів: «Мене поставили за мішенню…».\nЗнову з тими людьми з КГБ більше зустрічатись не довелося, та я постійно відчував їхню тінь. Час від часу, коли я знову починав проявляти українську активність, мені передавали, що приїжджали люди у білих халатах і хотіли мене знайти… Не знаю, що б було при такій зустрічі, але жодного разу не застали ні вдома, ні на роботі. Можливо, мені пощастило, а можливо, просто хотіли налякати.\nВидимим керівником цих «наїздів» була мій куратор з психдиспансеру, колоритна єврейка. Прізвища її вже не пам’ятаю, через два десятиліття якось бачив її декілька разів у крайньому будинку, на вулиці СКД біля базару в першому під’їзді там, де Спілка письменників. Не знайшовши явної причини, щоб мене знову помістити до психіатричної лікарні, вона вигадала інший спосіб, пропонувала знову лягти до психіатричної лікарні, щоб зробити для мене інвалідність і тим самим «допомогти». Та я на те не повівся.\nТоді ж через посилену увагу до мене з боку КГБ, на мій превеликий сум, дуже постраждав мій товариш та земляк із сусіднього села Ополонське І. П. Салтик. Він якраз закінчував Московський державний університет, факультет журналістики і шукав на Батьківщині роботу. Спочатку у нього, з московським дипломом, був найширший вибір роботи. Та раптом відмовили у відомчій газеті «Строітєль», хоч Іван раніше закінчив ще й Сумський будівельний технікум. Редактор М. Д. Винниченко раптом змінив своє рішення і на роботу його не взяв. Те ж саме сталося і в обласній газеті «Ленінська правда». Особливо негативну роль у цьому зіграв завідуючий відділом сільського господарства газети О. В. Вертіль. В інших виданнях сталося те ж саме. Зате І. П. Салтику запропонували хороший вибір місця роботи у Росії, тому він вибрав поближче до дому – у Курську. За ним поїхала туди ж і його дружина, дівчина з його села — Галина. Після того Іван на все життя образився на Україну та ще й досі не вірить, що до тієї історії причетне КГБ. До слова сказати, що в той момент Україна втратила розумних і активних людей. Іван працював у обласній газеті завідуючим відділу сільського господарства. Щоб краще опанувати тему, закінчив Курський аграрний університет. Нині Іван Петрович — професор економіки, успішно працює на викладацькій роботі. Г. О. Салтик теж професор — історії, займає керівну посаду в одному з університетів Курська. Діти вдалися у батьків. Старша донька Юля – очолювала молодих науковців Курщини і свого часу навіть зустрічалася з колишнім Президентом Російської федерації Д. Медведєвим. Менша донька Аліна талановитий мовознавець. Згадав цей випадок ще і для того, щоб показати ще один бік діяльності КГБ – вимивання інтелекту з України на користь Росії.\nЯ і далі займався українськими культурологічними проектами, у висловлюваннях був обережним і тому явних причин знову вкинути мене до психіатричної лікарні чи арештувати не було. І зі мною вирішили боротися іншим способом.\nТого ж 1984 року я закінчував Сумський педагогічний інститут, заочне відділення, і вже підходив до державних екзаменів. Останній екзамен перед державними — українська література 17 століття. Завідуюча кафедрою української літератури, викладач О. Г. Манченко, після першого складання екзамену чомусь оцінки мені не поставила. Я подумав: «Мабуть, хоче щоб здав краще, буду готуватись». Склав краще, – знову оцінки не поставила. Сказала: «Прийдеш ще такого-то числа…». Яким же було моє здивування, коли, прийшовши наступного разу, побачив, що не лише не було ніякого екзамену, а навіть на кафедрі нікого не було. Пішов до проректора по заочному навчанню В. В. Поставного. Виявилося, що з інституту я вже відчислений. «Чому?» – розпачливо запитав я. В. В. Поставний із задоволенням відповів: «Тому що є такий закон: якщо у студента перед державними екзаменами є хоч одна заборгованість – він відчислюється…». Така радість Поставного мене дуже спантеличила, адже я його вважав великим патріотом і майже другом.\nПовернувшись на роботу, заходжу в кабінет редактора М. Д. Винниченка. Він дивиться на мене спідлоба. Стукаючи ручкою по столу, каже: «Я вже знаю, що тебе вигнали з інституту, у тебе немає вищої освіти, тримати в редакції не маю права. Пиши заяву за власним бажанням, інакше я тобі таке напишу…». Уявивши, з якою темною силою мені доведеться боротись і хто я проти неї — написав заяву. Тоді я втратив не лише навчання, роботу, а ще і чотирикімнатну квартиру, яку повинен був одержати через місяць. Чотирикімнатну квартиру повинні були дати, бо у мене на той час — дружина інвалід, троє малих дітей були дошкільного віку, а житло, яке мали, для такої родини, як у нас, не підходило.\nЩо робити далі? Тоді я згадав начальника відділу кадрів управління «Сумжитлобуд», чернігівця, земляка моєї мами, людину дуже схожу на О. Довженка, С. Г. Антоненка, який дуже добре до мене ставився. Порадився з ним. Він запропонував роботу двірника у санаторії «Росинка». Там було два двірники – я і дід, за прізвищем Перерва. Одного разу, у розмові, він здивував мене: признався про те, що воював з бандерівцями. Намагався завести розмову на ту тему, але я промовчав, бо у той час про таке говорити було небезпечно. А скоро стало зрозуміло, чому його цікавила моя думка щодо бандерівців. Якось у мене захворіла дружина, і я домовився з цим дідом про те, що він за мене попрацює цього разу, а я попрацюю за нього, коли йому буде треба. Через день, коли я вийшов на роботу, мені повідомили: з роботи мене вигнали. Начальник відділу кадрів, який мене влаштував, сказав, що за такі випадки ще нікого з роботи не виганяли, але тут від нього нічого не залежить і безпорадно розвів руками.\nЩо ж до подальшого мого навчання. То декілька років підряд я намагався поновитися у Сумському педінституті, але щоразу проректор із заочної освіти, патріот, як багато хто на той час вважав, у тому числі і я – В. В. Поставний мені відмовляв. Я дивувався: чому поновлюють дівчат легкої поведінки чи хлопців-п’яниць або ж тих, у кого зовсім хисту до навчання немає. Час, відведений для поновлення на навчання, спливав. Залишалося ще два роки, коли можна було подавати документи, і я здогадався подати документи до Ніжинського педінституту. Про це я довірливо розповів викладачу-добряку завідувачу Кафедри української мови О. С. Скорику. Він лукаво подивився на мене і сказав: «У мене у Ніжинському педінституті є товариш». Назвав його прізвище та ім’я і попросив передати від Скорика вітання… В Ніжинському інституті, щоб певніше себе почувати, перш за все, я зустрівся з людиною, яку порекомендував мені Скорик. Той чоловік, почувши про вітання від Скорика, раптом пополотнів, у нього затряслися руки і він глянув на мене з несамовитою ненавистю… Незабаром я дізнався, що мої документи на поновлення на навчання не прийнято… Та наступного року, якраз у рік Перебудови, мої документи були прийняті, і я успішно закінчив навчання у Ніжинському педінституті. Що ж до поведінки «друга» Скорика по відношенню до мене, то через голову Ніжинського Товариства української мови я довідався, що колись, у студентські роки Скорик «здав» свого друга в КГБ. Виявилося, що ніжинський викладач подумав, що я протеже Скорика.\nПісля подій 1984 року я роздумував: «Як же у таких умовах прислужитися Україні». Думав, що, займаючись темою культури, можна протриматися довше. За пропаганду української культури не покарають же, не буде підстав. Тоді і виникла ідея створення краєзнавчо-мистецького товариства. Назву «Спадщина» запропонувала моя дружина Л. В. Ромен (Шевченко). Метою цієї організації було показати, що Сумщина — це Україна і вона завжди була Україною. А зробити це було задумано через пропаганду творів тих земляків, які творили українську поезію, пісні, гумор. Також планувалося популяризувати знання історичних українських подій, які відбувалися на Сумщині, розказувати про її знаменитих людей українського спрямування. В час тотального зросійщення така справа була дуже слушною. Адже коли я якось виступав зі своїми піснями у великому звітному двогодинному концерті філологічного факультету в інституті, то лише я один був з українським репертуаром.\nСправа зі «Спадщиною» активізувалася 1985 – 1986 року, коли я познайомився зі студентами педінституту: Ю. Плющенком, П. Долею та В. Артюхом. Затримка була лише з приміщенням, де збиратись. Я тоді обходив багато різних організацій у пошуках приміщення, та допоміг лише Я. Я. Цибульський – директор Палацу культури Заводу імені Фрунзе. Почали з того, що організували вокальний ансамбль. Керівником була дружина Людмила, яка закінчила Сумське культосвітнє училище і мала освіту хорового диригента. Співали народні пісні та розучували українські пісні, створені нашими земляками. Перед такими зібраннями, майже кожного разу, запрошували виступати когось із представників української культури. На зібраннях обмінювалися думками та книгами. Великою популярністю користувалися розповіді з історії В. О. Артюха. З великою зацікавленістю були сприйняті: показ слайдів Шевченкіани відомого шевченкознавця С. М. Арбузова тоді ж звучало і багато поезій Т. Г. Шевченка, розповідь про українську музику та долю українського композитора М. Березовського Г. П. Приходько, гумор і сатира В. П. Скакуна та інших. Правда, Скакуна після того виступу, дуже «потовкло» КГБ, він довго на мене ображався і навіть не вітався.\nЯкийсь час наші справи йшли дуже успішно, і такі творчі зібрання вже стало відвідувати понад 30 чоловік, і кількість зростала. Та ці успіхи були з гірчинкою в душі. Дітей не було на кого залишати, крім як на старшого сина Вову, якому було 6 років. Бувало, інколи прибігаємо з дружиною Людмилою з зібрання, а вони усі втрьох плачуть. Менші, тому що ще дуже малі, а старший, бо нічого з ними вдіяти не може. Та спадщанської діяльності я кинути не міг, бо вся організаційна робота і пошук людей були на мені. Більше того, як я вважав, справа наша набрала такої популярності, що коли ми підходили до приміщення Палацу, то одного разу помітили, що вахтери «прилипли» до вікон і дивилися на нас, як я вважав, як на справжніх зірок. Та скоро зоряна хвороба пройшла. Одного разу, коли я зайшов у Палац сам, а навколо нікого не було, до мене підійшла вахтер і, оглядаючись на всі боки, сказала: «Коли ви там збираєтеся, за рогом палацу стоїть машина і всі ваші розмови слухають». (Пригадую: про такий автомобіль, у своїй долі, розказував також репресований свого, часу Б. І. Ткаченко з Лебедина).\nЗ якогось часу кількість спадщан на зібраннях почала зменшуватися, а мені, один за одним, люди почали (таємно, щоб я нікому не казав) повідомляти про те, що з ними «бесідували» представники «КГБ». Комусь погрожували, що за зв’язок зі «Спадщиною» звільнять з роботи, когось з навчання, а деяких схиляли до співпраці і обіцяли зелене світло в житті. Раптом я помітив, що деякі люди почали мене обминати, особливо ті, які були при посадах. Один із них, якось побачивши мене недалеко від універмагу, щоб уникнути зустрічі, у недозволеному місці кинувся перебігати через дорогу і на нього ледве не наїхав автомобіль. Інший патріот, коли я зайшов до нього на роботу, попросив приходити лише після 12 ночі…, а одна пані, коли я до неї підійшов, з жахом вигукнула: «Що ти робиш! А якщо нас побачать? У мене ж діти!». Під час «профілактики», так це називалося в кагебістів, останні не забували сказати, що Шевченко був у психіатричній лікарні і він несповна розуму та про те, що він безграмотний і за те вигнаний з інституту.\nЗа таких умов збирати людей було неможливо. Перше, що я зробив у такій ситуації – знищив усі папери, які могли б комусь зашкодити, особливо ті, у яких згадувалися чиїсь прізвища. Тому багатьох людей, які після того зникли з видноколу, зараз не можу згадати. Готуючись до зустрічі з представниками КГБ, я розробив «вірнопідданий» План діяльності Товариства на перспективний період і заніс його до інструктора міськкому КПРС Кононенка.\nЯкось до мене додому приїхали дві матері зразу: моя і моєї дружини. Вони допікали мене за патріотичну діяльність і вимагали її припинити. Тоді я відчув себе зовсім самотнім, ніби у кам’яному чорному мішку. Єдина людина, яка мене підтримувала — була моя дружина Людмила. Інколи зі сльозами, але завжди була на моєму боці. Не уявляю, що б я міг зробити без неї. Вона була мені і другом, і учасником майже всіх моїх проектів. Завжди була поруч, хоч це було важко – і матеріально, і психологічно, і фізично, бо дружина мала дуже слабке здоров’я, що привело її до інвалідності. Так же само, я вдячний і своїм дітям: Олексію, Михайлу та Володимиру (на жаль, останній загинув у автокатастрофі 2012 року). Аж до закінчення школи вони допомагали, чим могли.\nНе знаю, хто з кагебістів, які зі мною «працювали», був головним організатором «операції» проти мене та справи, яку я робив, але зайвий раз він перед моїми очима не засвічувався. Можливо, причиною того була моя фраза, якої я перед «друзями» не приховував: «Мрію хоч одного кагебіста забрати з собою на той світ». Хоч зі мною у цей період працювали заочно, операція здійснювалася, на мій погляд, професійно і зі знанням справи. Боролися не як з ентузіастом Шевченком, а як зі справжнім ворогом народу з усіма з того випливаючими наслідками. Як я зрозумів, особливо цього чорного кардинала цікавила природа моєї поведінки та тих, хто був зі мною. Якихось наставників чи вихователів вони не знайшли і тому ніяк не могли збагнути моєї поведінки. Про Україну знав я мало і патріотом був інтуїтивно-стихійним. Визнаю, що якоюсь мірою наставником можу назвати журналіста Г. І. Хвостенка, який декілька років проживав зі мною в одній кімнаті у гуртожитку. Він хоч і не влазив у мої проекти, але багато розповів мені про українську культуру та історію. Незважаючи, що ця людина була під ковпаком у КГБ ще з навчання у Львівському університеті і очевидно був підселений до мене для нагляду, він жодного разу мене не підставив, а лише допомагав, особливо у життєвих ситуаціях.\nЩоб все ж таки зрозуміти мотиви поведінки моєї і моєї дружини, кагебісти заглибились навіть в історію наших з дружиною родів. Як виявилося, давали запити у Чернігівську область, в Носівку, звідкіля родом моя мама. Розповіли мамі про її родичів, навіть те, чого вона і не знала. Набрехали їй, що у селищі, де мама жила до шести років, 30 хат спалили бандерівці. Запевняли: «Ось дивіться, чий послідовник ваш син!». Як не прикро, але мати в те повірила, і в мене з нею деякий час були проблеми. Перевернули і увесь родовід моєї дружини. Найцікавішим для мене виявилось те, що один з її родичів, перед революцією, у Ромнах, продав свою не бідну садибу, поїхав на Кубань і там організував на ті кошти українську школу та український хор.\nПеребудова! Якраз у той час, коли я став представником Республіканської ради від Товариства української мови на Сумщині, раптом відчув якесь психологічне полегшення. Це відчуття було майже фізичне. У мене з плечей ніби упав важкий чорний мішок. Тоді я зрозумів, а згодом і переконався – «КГБ» мене облишило в спокої.\nЧитаючи ці спогади, може виникнути запитання: чому я обрав собі саме таку долю, ніхто ж не змушував боротися? Тоді, справді, найлегше було стати таким, як усі, і жити без згаданих проблем. Зосередитися на кар’єрі, зароблянні грошей, а замість того, щоб віддавати своє життя і здоров’я заради України, просто виховувати дітей та дбати лише про родину. Це було б набагато вдячнішою і результативнішою справою. Та будь-який відступ від українських національних інтересів, для мене був зрадою Батьківщини, а про зраду України мені було гидко й думати. «Як же тоді жити у світі, відчуваючи себе зрадником?». Думав, і ставало моторошно.\nТо був час, коли людей, які в Сумах розмовляли лише українською мовою, можна було перелічити на пальцях. З таких я знав лише журналіста та краєзнавця Г. Петрова, журналістів і поетів М. Данька та Г. Хвостенка. Місто російськомовне, а двомовні, почувши російську, переходили на неї. От і нечутно було української. Я майже не бачив таких, кому б було небайдуже, буде Україна чи ні, буде українська мова чи ні? А без мови ж немає народу. На той час я не зустрічав нікого, хто, крім мене, б шукав, збирав та організовував українців, хоч би на тому рівні, на якому було можливо. А раз немає нікого, то хто, як не я? Так хотілося, щоб українці були, були об’єднані і відчували себе силою.\nРобив я все свідомо, бо мав дуже сильне патріотичне виховання. Найдавніший спогад, відколи себе пам’ятаю — це задерикуваті червоні півники на рушниках у рідній хаті. Батько з приводу національного виховання в житті висловився лише раз, але те, що він сказав, запам’яталося назавжди. Якось, коли я ще був може у сьомому класі, із міста приїхав батько і мовив: «Я вже давно не був у Сумах, а це поїхав і побачив, що там все більше стає російського. Щось, сину, перемагають нас росіяни. Дивися, якщо ти коли будеш у го́роді, а тоді приїдеш і розмовлятимеш російською, я тебе викину, як поганого кота, і більше ніколи не пущу на поріг…». Ще пам’ятаю — в юності у мене боліла душа. Боліла, і я розумів, що болить за Україну. Дивувався: я ж про Україну нічого не знаю, а вона болить. Всього цього вистачило, щоб України ніколи не зрадити.\nДумаю, що було б: «чи змінилося б щось, якби я і мої друзі нічого не робили заради України?» Здається, ми не змінили нічого. Але в історії саме ті, що боролися, змінювали світ, навіть тоді, коли здавалося, що вони нічого не змінили. Саме не байдужі, саме ті, хто боротимуться, перш за все, змінять на краще і Україну, а значить, був сенс боротись. Нашому поколінню дуже пощастило. На відміну від інших багатьох патріотів, ми дожили до часу, коли Україна має шанси стати, по-справжньому вільною і прекрасною. А заради цього варто було боротися і жити.\nДЕЩО ПРО ДІЙОВИХ ОСІБ СТАНОМ НА 2015 РІК\nШевченко (Ромен) Людмила Валентинівна. Співзасновниця «Спадщини». Пройшла разом зі мною більшість випробувань, стала письменником, композитором, Майстром народної творчості. Видала 8 поетичних збірок та написала понад 100 пісень, в основному, на слова українських поетів-земляків. Була керівником Козацького ансамблю, який першим на Сумщині привселюдно виконав Гімн України під час підняття першого Українського прапора. Була першою жінкою-рухівкою на Сумщині. Підпільно перевозила в поїзді з Києва першу рухівську газету, ще тоді, коли були обшуки і таку періодику вилучали. Не реалізувалася повністю через слабке здоров’я та відсутність коштів для розкрутки своєї творчості.\nШевченко Григорій Трохимович – мій батько. Працював ремонтником радіомереж у навколишніх селах, на цукровому, потім на цегельному заводі робітником. Останні 15 років перед пенсією асфальтувальником. Був моїм мовчазним прихильником.\nШевченко Євдокія Іванівна – моя мати. Працювала колгоспницею, останнє місце роботи — техпрацівник у школі. Мої погляди і діяльність ніколи не поділяла і не розуміла.\nБондаренко Лідія Григорівна — моя сестра. Працювала бібліотекарем, робітницею цукрового заводу. За Незалежності України на заробітках у Криму та Москві. Майже у всіх своїх проблемах винуватить Незалежність України. Трьох своїх дітей виховала в антиукраїнському дусі.\nШевченко Параска Гарасимівна — моя бабуся. Була доброю і порядною людиною. З дитинства мене вчила: «Покірне телятко дві матки ссе».\nПлющенко Юрій Борисович. Співзасновник «Спадщини». На час діяльності товариства був студентом українського відділення філологічного факультету Сумського педінституту. Перед цим він закінчив Сумське артилерійське училище, тому КГБ ним цікавилося особливо. Ю. Плющенко був активним учасником літературної молодіжної студії «Зажинок», міг би бути перспективним поетом. Ставши глибоко віруючим, облишив українські справи та літературу і став паламарем у церкві села Улянівка Білопільського району.\nДоля Павло. Був співзасновником «Спадщини». На час діяльності товариства — студент російського відділення філологічного факультету Сумського педінституту. Через деякий час після його закінчення, став глибоко віруючим. Він зробив глибоко віруючим і Ю. Плющенка. Після навчання у Сумах навчався у Загорській семінарії Московської області. Років через 10, після згадуваних подій, приїздив спеціально з Києва (в якому одержав тепле місце після навчання) до мене каятися. Він зізнався, що колись з ним зустрівся працівник КГБ, який сказав: «Паша, как ти думаєш націоналізм єто харашо ілі плохо?» «Плохо» – відповів Паша. Після цього П. Долі (Пізніше він змінив прізвище на Осипенко) було запропоновано стати «другом» Ю. Плющенка та «другом сім’ї» родини Шевченків. Було дано завдання — довідуватися про все, що згадані думають і роблять, та доповідати в КГБ. Після такої розмови Павлу сказали, що за те йому будуть гарно платити, але за його словами, він од грошей відмовився. Саме на останньому П. Доля наголошував у нашій розмові і вважав це гарантованою індульгенцією на прощення.\nАртюх В’ячеслав Олексійович. Студент історичного факультету Сумського педуніверситету. Серед спадщан був одним із перших інтелектуалів товариства. Один з небагатьох, хто, прийшовши у патріотичний рух, так ніколи з нього і не вийшов. Був першим та головним розробником у Сумській області концепції перейменування вулиць. Цю концепцію використали у своїй роботі районні адміністрації. Один з засновників та головних авторів Сумського історичного порталу. Історик, краєзнавець, викладач філософії. Працював у декількох вищих навчальних закладах міста Суми.\nКорецький Веніамін Михайлович – лікар-психіатр. Вірно працюючи на репресивну систему, маючи велику практику лікаря-гінеколога, здобув посаду головного психіатра області. Безпроблемно і безбідно дослужився до хорошої пенсії. Але і далі працював психіатром, насолоджуючись своєю владою над людьми.\nЗаїка (ім’я та прізвище не згадаю) лікар-садист Психіатричної лікарні с. Високого, який з мене знущався. Помер від раку.\nЛікарка-психіатр з колоритною єврейською зовнішністю (прізвище та ім’я її я забув і поки що не вдалося з’ясувати). Працювала в Сумському психдиспансері. «Опікала» мене після психіатричної лікарні аж 9 років, до часу, коли почалася Перебудова. Подальша її доля мені не відома.\nБайдак Григорій Кузьмич — колишній вчитель фізики Шпилівської восьмирічної школи. Незабаром після того, коли він повідомив КГБ про мою політичну непевність, його сина звільнили від покарання на «хімії», так тоді називали один із видів покарань за правопорушення. Його син Сергій все ж таки щасливим не став. Згодом за психічні відхилення, став постійним клієнтом психіатричної лікарні.\nСвідерська Ірина Петрівна – колишня вчителька російської мови. Недолюблювала мене за те, що я інколи на уроках російської мови відповідав українською. Клялася моїй матері, що працівникам КГБ нічого поганого про мене не сказала.\nБурик Світлана Володимирівна. Однокласниця, яка разом із Байдаком повідомила КГБ про мою неблагонадійність. Працювала головним бухгалтером колгоспу у селі Тур’я Краснопільського району. Там же була секретарем парторганізації, чим дуже пишалась і на наступних зустрічах однокурсників вела себе зверхньо. Через якийсь час, після згадуваного випадку, пережила інсульт, наслідки якого відчуває і зараз.\nВинниченко Микола Дмитрович – редактор газети «Строітєль». Звільнював мене з роботи. Як виявилося, збирав мої журналістські матеріали, де було найбільше помилок, передавав їх у КГБ для того, щоб кегебісти мали можливість мене компрометувати, показуючи їх моїм спільникам. Працював редактором у газеті аж до її закриття.\nСкорик Олександр Семенович – викладач, який завадив поновитися мені на навчання. Не відзначаючись великими організаторськими здібностями, як і кожен, хто співпрацював з КГБ, мав хорошу кар’єру: завідувач кафедри української мови, декан філологічного факультету, проректор з навчальної і наукової роботи.\nПоставний Валерій Володимирович – на той час проректор по заочній освіті педінституту. Декілька років підряд не поновлював мене у Сумському педінституті. Мав хорошу кар’єру та успішно допрацював до пенсії.\nШейко Геннадій Петрович — під час мого навчання у Сумському професійно технічному училищі №2 був майстром групи у якій я навчався, дуже хороша людина і прекрасний педагог. Як виявилося, не побоявся зробити наперекір КГБ, яке просило у нього іншу характеристику на мене.\nЦибульський Ярослав Ярополкович – тодішній директор Палацу культури імені Фрунзе. Не витримав кегебістської задухи на Сумщині і повернувся на батьківщину – в Західну Україну.\nКолієнко Юрій – на той час був майстром по ремонту аптечного обладнання та керівником першого осередку Спілки української молоді. Тоді закохався у глибоко віруючу дівчину з якоїсь протестантської громади. Та дівчина не стала йому дружиною, але зробила його глибоко віруючим. Юрій відійшов від українського руху, а музичний інструмент Йоніку, яку я подарував, використав не для створення українського ансамблю, як ми з ним домовлялися, а для християнського ансамблю. Зараз Юрій пресвітер однієї із християнських громад.\nМанченко Ольга Григорівна – на той час викладач української літератури, яка не ставила оцінки для того, щоб була підстава вигнати мене з інституту. Після того випадку, невдовзі, стала завідучкою кафедри української літератури.\nТкаченко Борис Іванович – відомий краєзнавець, журналіст та письменник. Один із перших в Україні написав та видав книгу про голодомор.\nПриходько Ганна Петрівна – тоді викладач музичного факультету Сумського педінституту. Музикознавець, найкращий знавець на Сумщині української музики. Знана також, як поетеса, композитор та журналістка. Не реалізувала себе повністю через відсутність фінансів.\nАнтоненко Сергій Григорович – на той час начальник відділу кадрів СМУ «Житлобуд». З часу Перебудови був активним учасником українських масових заходів у Сумах.\nЛазарко Микола Олександрович – на той час був викладачем української мови Сумського педінституту, там же керівником літературної студії «Орфей». Хороший педагог та людина рідкісно благородної душі. Після того, як став глибоко віруючим, покинув інститут та літературну творчість і став батюшкою у селі Стецьківка Сумського району. Рано помер від глибокого посту. Його брат Василь, який прихилив його до Бога і був наставником меншого брата, батюшка з великим стажем. Пішов пішки у Почаїв щоб спокутувати вину за те, що Микола помер. Підійшов до цілющого джерела в Почаєві і помер від розриву серця.\nХвостенко Григорій Іванович – на той час кореспондент обласної молодіжної газети «Червоний промінь». Талановитий журналіст, літератор і краєзнавець. Був душею Обласної літературної студії «Зажинок» та неформального українського осередку літераторів, активними учасниками якого були: О. Педяш, П. Скорик, Ю. Царик, О. Дерев’янко та інші. Ще у Львівському університеті дуже постраждав від КГБ. Був вигнаний з навчального закладу за «націоналізм». До самої Перебудови був під великою увагою КГБ та врешті очевидно змушений був з ним співпрацювати. Це його дуже гнітило і нервувало. Мені невідомо, щоб у тій співпраці він комусь приніс шкоду. Після вигнання з університету довгий час не міг знайти роботи. Кегебісти шляхом брехні розлучили його з коханою дівчиною Н. Степулою на все життя Зміг пережити всі трагедії на своєму шляху і не втратив патріотизму та людяності. Серед усіх патріотів найбільше з мені відомих допомагав творчим українцям справлятися з їх життєвими проблемами.\nВертіль Олександр Васильович – на той час завідувач відділу сільського господарства в обласній газеті «Ленінська правда». Журналіст, письменник. Людина, яка при всіх владах почувала себе комфортно.\nРеута Олександр Дмитрович – перший козацький отаман Сумщини, а можливо і в Україні. Людина вірна заповітам предків. У нього ще збереглися документи, у яких його предки називалися козаками. Виховав синів-патріотів. Один із них, Андрій, пішов добровольцем у АТО і загинув.\nМолодий хлопець з Харкова (ім’я не пам’ятаю). Йому я розповів про ідею, завдання та справи «Спадщини» в Сумах. Через деякий час організація з такою ж назвою з’явилася в Харкові. Деякий час була на слуху і мала хорошу патріотичну репутацію у столиці Слобожанщини.\nДжепа Володимир Володимирович — десятки років опікав нашу родину, як лікар. Особливо допомагав моїй дружині у якої хвороба — наслідки енцифалітної нейроінфекції. З такою людиною нам справді було легше вижити.\nЛюлько Олег Григорович — уролог Сумської обласної лікарні. Патріот і професіонал. Завжди буду вдячним йому за те, що наштовхнув на розгадку моєї хвороби.\nМерзляков Сергій Георгійович — головний психотерапевт Сумської області. Гідний син репресованого батька. Не терпить несправедливості, хороший лікар і хороша людина.\nНевідомий «кагебіст» – поки ще не вдалося дізнатися прізвище людини з КГБ, яка снувала проти мене інтриги та сценарії, організовувала мерзенний процес цькування. Якось, через багато років вдалося познайомитися з його колегою. Той сказав, що він вже помер, але з корпоративної солідарності його прізвища не назвав.\nРодичі та близькі. Про свої справи, світогляд та згадану у цьому матеріалі історію рідним ніколи нічого не говорив. Зараз з сумом змушений визнати, що розмови представників КГБ з рідними дали печальні для мене результати. Всі, крім батька Шевченка Григорія Трохимовича, дивилися на мої змагання за Україну і тоді і зараз як на ненормальність. Найвідвертіше з рідні проти України моя сестра Лідія. Їй вдалося виховати українофобами всіх трьох своїх дітей. Тому боротьба за Україну продовжується і очевидно ще буде довгою.\nПримітка: після прочитання цієї історії мені задали запитання: «Чому я так мало назвав інших засновників та активістів «Спадщини» і тим самим «тягну ковдру на себе». Відповідаю: більше, як названо, засновників і активістів не було.\n2015рік. Спогади Шевченка Олексія Григоровича\n← Патріотизм – це любов до довкілля\nГригорій Сквоворода – Життя і творчість →


додому Краса і здоров'я Час худнути\nЗайва вага хвилює багатьох. Причин виникнення повноти безліч. Підхід до зниження ваги індивідуальний. Головне, не впадати у відчай. Послідовність і завзятість обов’язково приведуть до бажаного результату.\nНасамперед, потрібно розібратися, з’ясувати причину повноти, і тільки тоді, знаючи істину, можна приступити до зниження ваги.\n«Непотрібне» спадщину. Часто трапляється, що схильність до зайвої ваги переходить у спадок. Тим більше, якщо у батьків присутня зайва вага, то, швидше за все, ваша проблема з’явилася вже в дитинстві. Схильність до надмірного ожиріння виникає через неправильне і нездорового харчування ще в дитячому віці. В цій ситуації потрібна правильно підібрана дієта зі зменшенням вживання висококалорійної їжі та обов’язкове збільшення силових навантажень.\nНародила – і «набрала». Більшість жінок набирають вагу після пологів. Вагітність у більшості випадків супроводжується збільшенням маси тіла, набрані кілограми в цьому випадку є звичайним процесом і позбутися від них складно відразу після пологів, тим більше якщо ваша дитина ще маленький, і ви ще годуєте його грудьми. Гормони у годуючої жінки перешкоджають скиданню ваги. Тому вага буде знижуватися поступово через півроку після завершення грудного вигодовування.\nДепресія. Надбавка у вазі з-за підвищеного апетиту трапляється на тлі психоемоційного стресу – своєрідна реакція деяких людей, що знаходяться в депресії. Відбувається стрибок гормонального балансу у відповідь на психічне навантаження і це сприяє відкладенню зайвого жиру, навіть якщо дотримується дієта. У цій ситуації, головне, привести в норму свій емоційний стан.\nпопередня статтяПопулярні маски для густоти і зростання волосся\nнаступна статтяЕфективні способи догляду за волоссям за допомогою різних масел


Складові СКС та варіанти монтажу - Інфотел\nІнфотел, тенденція розвитку\tвсі новини »\nГоловна » Рішення » Локальні мережі та IT інфраструктура » Складові СКС та варіанти монтажу\nІснує два методи прокладки кабелів – прихований та відкритий. Для прихованої прокладки використовують конструкцію стін, підлоги та стелі. Однак, це не завжди можливо. Найбільш поширеним є варіант кабель каналів – пластикові короби.\nВаріанти відкритої прокладки кабельних джгутів включають лотки, короби, міні-колони. Прихована прокладка кабелів передбачає встановлення вбудованих розеток, монтаж підлогових люків.\nФальшпідлога Лотки Короб / міні-колона Вбудовані\nРозподільчі пункти СКС – вузли локальної мережі\nРозподільчі пункти СКМ представляють собою закінчення горизонтальних і магістральних ліній, які для зручності використання фіксують на панелях чи кросах. Для встановлення панелей, кросів, мережевого обладнання слугують підлогові /настінні шафи, телекомунікаційні стійки.\nРозподільчий пункт (РП) може займати частину шафи, декілька шаф. Приміщення розподільчих пунктів називають телекомунікаційними приміщеннями, дослівно – телекомунікаційними комірчинами (Telecommunication closets). На кожному поверсі будівлі рекомендується встановлювати один РП поверху. Якщо офісна площа поверху перевищує 1000 квадратних метрів, передбачають додатковий РП, що з’єднаний магістральними каналами.\nРозподільчі пункти СКМ створюють вузли локальної мережі, де компактно розміщується мережеве та серверне обладнання.\nПідлогові шафи дозволяють розміщувати закінчення сотень ліній, обладнання, блоки УАТС. Телекомунікаційні стійки забезпечують місткість шаф, але мають меншу вартість. Їх використовують, коли не потрібен додатковий захист обладнання локальної мережі чи особливих умов експлуатації. Настінні шафи рекомендується вибирати при невеликій кількості ліній, відсутності телекомунікаційного приміщення. Обладнання шаф охолоджують вентиляторами.\nПідлогова шафа Стійка Настінниа шафа Фрагмент панелі\nЗручність експлуатації локальної мережі залежить від якості організації, наявності маркування СКМ. Стандартна кольорове маркування дозволяє розрізняти призначення портів панелей. Колір говорить при приналежність порту до магістральної підсистеми комплексу, магістральної підсистеми будівлі, горизонтальної підсистеми, підсистеми, що не відноситься до СКМ.\nВаріанти встановлення розеток\nСилові телекомунікаційні розетки можуть бути встановлені у коробах, накладних розетках, стінах, телекомунікаційних колонах, підлогових люках.\nНа фотографіях зображені варіанти розміщення телекомунікаційних роз'ємів (ТР) з блоками силових розеток.\nНайпоширеніший варіант створення кабелю каналів – пластикові короби. Для фіксації коробів використовуються стіни, офісні меблі, навіть стелі. Короби висотою більше 80 мм зручні для розміщення розеток. Вузькі короби доповнюють настінними підрозетниками.\nГрупи розеток можуть бути відмічені маркуванням чи кольором вставок. Наприклад, червоні вставки для живлення комп’ютерної мережі, білі – підключення побутових електроприладів.\nКороб Вбудовані Люк Колона\nТелекомунікаційні колони, підлогові стійки, підлогові люки застосовуються рідше. Причина – більш висока вартість таких рішень.\nСамий дешевий варіант – вбудовані розетки. Він також є найбільш естетичним. Реалізація такого способу монтажа розеток є оптимальною при будівництві чи реагенті офісу. Альтернативний недорогий варіант – встановлення настінних підрозетників, прокладка міні-коробів.\nТестування та гарантії\nДумка про те, що тестування СКМ – це формальна процедура, доволі поширена. Багато замовників вважають, що зміна параметрів ліній – це гарантійна процедура. Це вірно, але тільки наполовину. По-перше, тестування дозволяє виявити приховані дефекти, котрі можуть бути непоміченими. По-друге, це єдина можливість уникнути проблем роботи додатків комп’ютерної мережі.\nЩоб не ставити під загрозу успіх свого підприємства, зверніться до професіоналів, що знають собі ціну та толк у СКМ. Ми пропонуємо своїм клієнтам оптимальний варіант вартості послуг, який дозволить не ставити під удар якість, але в той же час уникнути неоправданих затрат.


Зенітні ракетні війська України розпочали навчання зі стрільбами\nУ підрозділах зенітних ракетних військ Повітряних Сил ЗСУ розпочалися підсумкові тактичні навчання з бойовою стрільбою.\nНавчання мають на меті перевірити вишкіл розрахунків під час бойових пусків зенітних керованих ракет по повітряних цілях, майстерність володіння тактичними прийомами впродовж ведення протиповітряного бою, мобільність та злагодженість дій особового складу.\n"Головною особливістю цьогорічних навчань є те, що наші підрозділи застосовуватимуть сучасний автоматизований мобільний командний пункт "Ореанда", – повідомив ЗМІ начальник зенітних ракетних військ Командування Повітряних Сил ЗС України генерал-майор Юрій Ставський. – Це перше застосування “Ореанди” зенітним ракетним полком в умовах, максимально наближених до бойових, після надходження його на озброєння. До цього “Ореанда” пройшла успішні заводські випробування та показала свою ефективність на подібних навчаннях минулих років".\nЧитайте також: США офіційно підтвердили продаж Україні 150 ракет Javelin\nУ Командуванні зазначають, що цього року розмах навчань буде більшим, ніж торік. Зокрема, залучається більше озброєння, більше особового складу, проведуть більше пусків ракет. Під час кульмінації навчань відбиватимуть масований повітряний напад ворога та збиватимуть повітряні цілі одночасно два зенітні ракетні полки “С-300П” та “Бук-М1”, а також окремі дивізіони “С-125”.\n“Ми змушені постійно нарощувати бойові спроможності підрозділів зенітних ракетних військ, – говорить генерал-майор Юрій Ставський. – Цього року до підрозділів ЗРВ продовжать надходити відновлені комплекси різних модифікацій типу “С-300”, “Бук” та “С-125”.


Субсидіями користується більше половини населення Тернопільщини | Тернопільські гарячі новини\nКількість користувачів субсидіями на Тернопільщині зростає. Ця тенденція насторожує аналітиків. Оскільки в області простежується збільшення рівня заробітної плати. Однак за інформацією департаменту соціального захисту населення ОДА, субсидій потребує більше половини населення краю.\nУ розвинених країнах світу програма субсидій розрахована лише на соціально незахищених верств населення. В Україні такими пільгами користується більшість працюючих жителів.\n«Минулого року у тій порі ми мали отримувачів субсидій близько двохсот тисяч. Цього року в області субсидії отримує понад двісті двадцять тисяч жителів. Тобто ми бачимо, що кількість користувачів збільшується», – каже директор департаменту соціального захисту населення ОДА Вадим Боярський.\nПрограма субсидій покликана врятувати малозабезпечених від високих тарифів на енергоносії. Проте українські реалії такі, що субсидій потребує більшість населення.\n«На моє переконання, це не зовсім правильно, коли працююче населення отримує субсидії. Субсидії можуть отримувати люди, які не мають гідної заробітної плати. У країнах світу може бути до десяти відсотків субсидіантів. У нас надто велика кількість. У структурі доходів населення, зарплата скаладає 46%, а соціальні допомоги 38%. Це означає, що більшість населення сидить на соціальній голці та воно є залежним від державної політики у цій сфері, а людина повинна отримувати гідну заробітну плату і бути вільною», – додає голова обласної ради профспілок Андрій Присяжний.\nЕксперти називають тарифи на енергію в Україні економічно необґрунтованими, а програму субсидій – нищівним фактором української економіки.


Чорний мед: фото\nPosted by pasichnyk — in Мед — Leave a reply\nІснує безліч сортів меду, але в нашій країні звичайному споживачеві відомі сорти жовтого і коричневого кольорів. Колір бджолиного нектару безпосередньо залежить від медоносу, також відомі сорти темних кольорів. Існує і мед чорний, який отримують як у нас в країні, так і за кордоном.\nПадевий мед чорний\nЦей нектар збирається з хвойних порід дерев. Він відрізняється характерним ароматом і темним кольором. Крім того, його використовують у лікувальних цілях. В основному ним лікують недуги дихальних шляхів, так як ефірні олії хвої відмінно розріджують мокротиння.\nНайцікавіше, що комахи збирають такий нектар не з квітів, а з виділень кори дерев. Зазвичай рідина виділяється під час сильної засухи. Такий нектар шкідливий для бджіл, він викликає пронос, а в зимовий час швидко кристалізується. Саме тому його не використовують як корм для трудівниць.\nВ наших широтах чорний мед збирають з квітів дикого кмину. Чашечки бутонів містять білу пилок, і тільки центр забарвлений в темний колір. Цей нектар дуже корисний і рідкісний, тому коштує недешево. Саме з кмину отримують чорний мед з Єгипту. Єгипетські бджоли збирають нектар в гірській місцевості далеко від доріг населених пунктів.\nНа батьківщині цього продукту його застосовують для лікування таких недуг:\nхвороби нирок і печінки.\nЗавдяки чорному меду можна вилікувати анемію і зміцнити імунітет. Для цього чайну ложечку меду розчиняють в теплому молоці і приймають перед сном. Для того щоб позбутися від болю в горлі, ложку нектару повільно розсмоктують. В Єгипті широке застосування набуло речовина на основі темного нектару, кунжутної олії чорного кмину. Ці інгредієнти змішують і настоюють.\nЦе цікаво Корисні властивості натурального хвойного меду і популярні рецепти саморобного\nВикористовують речовину не тільки всередину, але і для зовнішнього застосування. Їм змазують рани та забої. Дуже часто чорним медом виводять з організму глистів. Цей нектар має глистогонными властивостями. При зберіганні цього продукту використовують тару з темними скельцями, так як прямі сонячні промені негативно позначаються на якості нектару. Ні в якому разі для зберігання чорного меду не використовують металевий посуд.\nНародні цілителі з чорного меду виготовляють різні настоянки і живильні суміші. Ними відмінно лікують анемію і навіть туберкульоз. Вважається, що властивості кмину підсилюють ефект від використання продукту. Але завдяки чорному меду з Єгипту можна вилікувати більше недуг, ніж звичайним кминним маслом.\nЦе теж різновид чорного меду, який отримують у Єгипті. Це штучний продукт, який добувають з тростинного соку, ніякого відношення до бджіл він не має. Найцікавіше, що таким чорним медом в Єгипті замінюють цукор при приготуванні випічки. Вироби виходять ароматними і пряними. Народні цілителі стверджують, що меляса корисна годуючим мамам, так як посилює лактацію.\nГречаний мед: корисні властивості і шкоду, фото\nКіпрейний мед: корисні властивості і шкоду, відгуки та фото\nРіпаковий мед: корисні властивості, калорійність, фото\nСоняшниковий мед: корисні властивості, фото


Купити Лялька DEFA 6 видів 8315 по цене 109 грн. в магазине Країна чудес\nЛялька DEFA 6 видів 8315\nКожна дівчинка мріє про прекрасну лялечку і гарний наряд для неї. Адже що може бути краще, ніж одягати свою стильну подружку, кожен раз придумуючи новий образ? З запропонованим набором - мрії дівчаток збуваються. Лялька представлена в 6 видах. З таким набором дівчинка дуже цікаво і захоплююче проведе час, буде розвивати свою фантазію, власний естетичний смак і стиль.\nРозмір упаковки: 13*32,5*5 см


Одна з досить частих проблем виникає у тих випадках, коли не укладено письмовий договір позики. При цьому слід зауважити, що такий договір не обов’язково повинен бути розписаний саме як зазвичай розписується договір. У відповідності до ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України (ЦК), “На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей“.\nТобто, цілком достатньо правильно оформленої розписки, яку не обов’язково посвідчувати у нотаріуса. Хоча слід зауважити, що нотаріальне оформлення позики в деяких випадках може посилити ефективність. Тобто, якщо Ви уклали договір, або хоча би оформили правильно розписку, то Ви себе законодавчо убезпечили від неповернення боргу. Але, якщо письмового документу про борг не має, то Вам ні які свідки не допоможуть, навіть якщо їх буде дуже багато, адже закон прямо забороняє посилатися на покази свідків у разі відсутності письмового документу. Це до речі стосується і тих випадків, коли повернення коштів відбувається без документального оформлення.\nЩо таке правильне оформлення розписки? Обов’язково повинно бути зазначено: хто і кого бере (повністю прізвище, ім’я, по-батькові, а не баба Маша у Нюри). Не завадить зазначити додаткові анкетні відомості: рік народження (особливо в населених пунктах з розповсюдженими прізвищами та іменами), домашню адресу, номер паспорту.\nДруге обов’язкове зазначення у розписці – сума боргу. Обов’язково вкажіть і числом і прописом. Та вже якось не забудьте вказати, словосполучення ” у борг”. Вкажіть у якій валюті, а то деколи пишуть суму але навіть забувають написати чого (гривень, доларів США чи євро). Якщо даєте в борг долари, то обов’язково слід вказати, що то долари США. Не бійтеся писати, що позичаєте (даєте у борг) у іноземній валюті. Закон цього не забороняє.\nТретє з головних зазначень – дата повернення. Це те, що частіше всього забувають написати у розписці. А це погано і згодом – при поверненні боргу потребує додаткових зусиль і значної втрати часу.\nІ те, що у нас, зазвичай, ні хто не пише в більшості випадків: про відсотки. Насамперед слід зазначити, що багато громадян вважають, що отримання відсотків по боргам у нас заборонено. Це не вірно. Отримання відсоткової винагороди дозволено і цілком правомірно буде вказати у розписці – під який відсоток Ви даєте позику.\nДо цього слід також пояснити, що у відповідності до ст. 1048 ЦК України, “Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики“. Тобто, якщо у розписці вказано розмір відсотків, то вони мають сплачуватися відповідно до цих умов. Але, навіть якщо у розписці нічого не зазначено про відсотки і не вказано, що позика безвідсоткова, то позикодавець автоматично має право на відсоткову винагороду на рівні облікової ставки Національного банку України. Цю обставину слід враховувати як позикодавцям так і позичальникам.\nЯкщо Ви впевнені, що претензія не дасть результату сама по собі, то допоки вона ходить поштою, можете готувати необхідні документи для судового позову. Наприклад звернутися до відділу статистики, щоб вони Вам нарахували розмір відсотків та інфляційні втрати. Чек оплати послуг статоргану збережіть, потім включите його у позов до матеріальних втрат. Це саме стосується і всіх інших матеріальних втрат, які пов’язані з витребуванням боргу і судовим позовом.\nПри поверненні боргу рекомендуємо позичальникам не обмежуватися тим, що кредитор (позикодавець) повернув розписку, а отримувати від нього також розписку про те, що борг від такого-то числа повернуто в такій-то сумі.\nДодатково слід звернути увагу відвідувачів сайту на судову практику, яка пов’язана з питанням оформлення повернення боргу.\nВідповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов’язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.\nЯкщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов’язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов’язку.\nТобто, кошти, одержані в борг за борговою розпискою, необхідно повертати виключно тій особі, від якою Ви ці кошти одержали за змістом розпискою, вимагаючи від цієї особи повернення розписки. У разі, якщо з будь яких причин кредитор не може повернути розписку, він має на Вашу вимогу написати розписку про те, що борг йому сплачений у повній сумі (слід зазначити конкретну суму), інших матеріальних претензій не має, а розписку не повертає з таких-то причин.\nУ випадку смерті позикодавця (кредитора), гроші слід повертати виключно особі, яка одержала нотаріальне свідоцтво про право на спадщину. А якщо спадкоємців декілька – тому, у кого в цьому свідоцтві цей борг зазначено.\nЗа судовою практикою по вирішенню спорів із зобов’язань, що виникають із договорів та інших правочинів, в тому числі, згідно з листом Вищого спеціалізованого суду від 27.09.2012 р. № 10-1390/0/4-12 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов’язань, що виникають із договорів та інших правочинів».\nНа сайт надходить багато питань, що пов’язані з тим – як розрахувати індекс інфляції або відсотки по прострочених боргових зобов’язаннях. У всіх таких випадках я рекомендую відвідувачам сайту звертатися до свого районного управління статистики, яке і розрахунок проведе і дасть документ, який є офіційним та може бути доказом у справі.\nАле в господарських справах, особливо в тих випадках, коли задіяні суб’єкти підприємницької діяльності, які мають своїх бухгалтерів, вони можуть зробити такий розрахунок і без звернення до органів статистики. В зв’язку з цим я представляю увазі зацікавлених відвідувачів сайту головні вимоги до розрахунку платежів за прострочення грошових зобов’язань, виходячи з практики Вищого Господарського суду України і Верховного Суду України. При чому, слід зазначити, що для подібних справ, які виникають між фізичними особами, такі рекомендації теж цілком актуальні.\nОтже, згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі – ЦК) боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.\nПри цьому, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Це також визначено постановою Вищого господарського суду України від 05.04.2011 р. № 23/466 та листом Верховного Суду України “Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ” від 03.04.1997 р. № 62-97р.\nПри застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості (на момент її виникнення) на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.\nАналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 р. № 52/30).\nВ силу приписів статті 625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу не лише з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також ще й 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.\nЗобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). При цьому чинне законодавство не пов’язує припинення грошового зобов’язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення (див. постанови Верховного Суду України від 04.07.2011 р. № 13/210/10 та від 12.09.2011 р. № 6/433-42/183 і постанову Вищого господарського суду України від 16.03.2011 р. № 11/109).\nТобто, якщо навіть з Вас судовим рішенням постановлено стягнути суму боргу (це цілком стосується і банківських кредитів) або забрати на погашення боргу заставне майно (наприклад автомобіль або квартиру), це аж ні як не означає, що дію договору позики (чи то за безпосередньо договором, чи то за розпискою) припинено, якщо сума боргу з відсотками не погашена повністю. А якщо ще простіше, то майте на увазі: у всіх таких випадках відсотки клацають аж допоки Ви повністю не розрахувалися і такі відсотки через деякий час можуть істотно перевищити початкову суму боргу, разом з вже сплаченими Вами платежами і відсотками по них. Це може стати вічною кабалою! І багато боржників банків це вже зрозуміли, але деколи буває запізно…\nЗа матеріалами статей адвоката Кучерявого О.П. :\n“Оформлення повернення боргу”\n“Розрахунок інфляції і відсотків по грошових боргах”\n“Борги і боргові розписки”\nШановні відвідувачі сайту, якщо у Вас виникають питання з приводу опублікованих роз’яснень, звертайтеся з своїми питаннями та коментарями безпосередньо на сайті адвоката Кучерявого О.П. під зазначеними статтями.


Місія МВФ: Місія МВФ відвідає Київ в найближчі тижні (10.05.19 13:57) «Економіка - News One\nМісія МВФ: Місія МВФ відвідає Київ в найближчі тижні (10.05.19 13:57) «Економіка\nЯк інформує Цензор.НЕТ з посиланням на Інтерфакс-Україна, повідомив офіційний представник Фонду Джеррі Райс в ході прес-брифінгу 9 травня.\n"У мене немає конкретних дат щодо першої оглядової місії в рамках програми МВФ, однак ми очікуємо, що місія повернеться до Києва орієнтовно в найближчі тижні, щоб оцінити прогрес в рамках програми і обговорити політику до кінця року з новою адміністрацією", — сказав він.\nЧитайте на "Цензор.НЕТ": Україна може отримати транш МВФ в 2019 році, це залежить від співпраці між урядом, президентом і парламентом, — Климпуш-Цинцадзе\nЛагард зазначила це в письмовому зверненні до Зеленському.\nЯк повідомлялося, нова програма співпраці між Україною і МВФ в рамках механізму stand-by була затверджена 19 грудня 2018 року. Обсяг 14-місячної програми еквівалентний SDR2,8 млрд, або близько $ 3,9 млрд. При цьому SDR1 млрд (близько $ 1,4 млрд) надано відразу, тоді як решта коштів повинні бути надані за підсумками піврічних переглядів програми в 2019 році.\nОбстріли на Донбасі: Вранці терористи обстріляли позиції ВСУ під Новозванівка і Попасній (10.05.19 13:49) «Події\nПорушення на виборах: Розслідування порушень на виборах (10.05.19 14:12) «Політика України


Вітаміни Вітаджен D3 Max для міцних кісток і нервів\nГоловна / Моновітаміни / VITAMIN D3 MAX\nРецепт № 39 | Всі вітамінно-мінеральні комплексиМоновітаміни | 60 капсул\nдля жінокдля чоловіківз вітаміном D\nВітаджен Vitamin D3 Max\nВітамін D3 забезпечує нормальний розвиток і здоров’я кісток, бере участь в регуляції клітинного поділу й у синтезі деяких гормонів. Ефективний засіб для профілактики рахіту, остеопорозу, порушень обміну мінеральних речовин.\nВітамін D3 відіграє незамінну роль у мінеральному обміні та інших життєво важливих процесах. Частково організм синтезує його самостійно під впливом сонячних променів. Але для відновлення балансу вітаміну D3 необхідно його надходження ззовні. Комплекс Vitamin D3 Max заповнює дефіцит вітаміну в організмі, підтримує здоров’я кісток і зубів, гормональний баланс.\nВітамін D3 Max показаний до застосування для жінок, чоловіків і дітей в якості профілактики гіповітамінозу, остеопорозу, порушень мінерального обміну. Найбільш корисним цей засіб буде для людей, що знаходяться в групах ризику. Це вегани і суворі вегетаріанці, які не отримують достатньої кількості вітаміну D3 з їжею, жінки у віці після 45 років, а також діти зі схильністю до рахіту.\nРегулярний прийом Vitamin D3 Max надає профілактичний і загальнозміцнюючий ефект:\nзабезпечує здоров’я кісток і зубів;\nпопереджає остеопороз і інші захворювання, пов’язані з дефіцитом вітаміну D3;\nсприяє лікуванню рахіту;\nпідвищує імунітет, зменшує ризик розвитку серцево-судинних захворювань.\nПротипоказанням до застосування засобів, що містять вітамін D3, може стати серцева і ниркова недостатність, атеросклероз, деякі види онкологічних захворювань.\nЗдоров’я кісток і попередження остеопорозу\nПродукт Vitamin D3 Max містить холекальциферол (D3), який володіє найбільшою метаболічної активністю з усіх вітамінів групи D. Холекальциферол сприяє активному засвоєнню кальцію і фосфору з їжі. Ці мінеральні елементи відіграють найважливішу роль в мінералізації кісткової тканини і забезпечення стійкості кісток до переломів. Тому Vitamin D3 Max необхідний як профілактичний засіб всім, хто страждає порушеннями мінерального обміну. До групи ризику входять люди з генетичною схильністю до остеопорозу, жінки в період менопаузи. Проблеми із засвоєнням мінеральних речовин можуть бути обумовлені також певними шкідливими звичками: тютюнопалінням, зловживанням алкоголем, малорухливим способом життя.\nПорушення мінерального обміну в дитячому і ранньому дитячому віці, що викликають рахіт, багато в чому пов’язані з нестачею в організмі вітамінів групи D. Вітамінний комплекс Vitamin D3 Max успішно вирішує безліч проблем, пов’язаних з цим захворюванням. Прийом препарату сприяє швидкій мінералізації кісток і пом’якшення вегетативних симптомів, таких як: порушення сну, погіршення апетиту, підвищена судинна збудливість шкіри.\nОстанні клінічні дослідження показали, що вітамін D3 і продукти його метаболізму активно впливають на імунні процеси в організмі. Зниження рівня цього вітаміну збільшує ризик виникнення інфекційних захворювань, в тому числі респіраторних вірусних інфекцій. Вживання Vitamin D3 Max допоможе захиститися від простудних захворювань.\nКомплекс вітамінів Vitamin D3 Max можна замовити онлайн на сайті або купити в аптеці.\nВітамін D3 (холекальциферол) 600 IU\nКОМПЛЕКС ВІТАМІНІВ VITAMIN D3 MAX (моновітамінов) ПРЕДСТАВЛЯЄ СОБОЮ біологічно активні добавки І Не є лікарським засобом.\nБудьте першим, хто залишив відгук “VITAMIN D3 MAX”“ Скасувати відповідь


Український медичний ліцей Завідувачка кафедрою аналітичної хімії НМУ зайцева Г. М.: лекція «біогенні елементи» для учнів 11-Д класу | Український медичний ліцей\nЗавідувачка кафедрою аналітичної хімії НМУ зайцева Г. М.: лекція «біогенні елементи» для учнів 11-Д класу\nВчитель-методист Українського медичного ліцею Національного медичного університету імені О. О. Богомольця, к.х.н., доцент Зайцева Галина Миколаївна провела 23.04.22 уроки у дистанційному форматі для учнів 11-Д класу:\nБіогенні елементи. Поняття про комплексні сполуки, іх склад та будову\nВпродовж уроку введено поняття про біогенні елементи, їх класифікацію. Показано, що основу живих організмів складають 6 елементів (органогени). Проаналізовано розподіл біогенних елементів у організмі. Охарактеризовано форму існування біогенних елементів в живих організмах. Показано роль комплексних сполук в біосистемах, розглянуто основні положення координаційної теорії комплексних сполук. Учні ознайомились з основними типами реакцій комплексоутворення. Проаналізували вплив природи центрального атома та ліганду на склад та будову комплексного йону. Особливу увагу учнів направлено на поняття типу гібридизації центрального атому та просторове розташування лігандів у комплексі.\nРеакції комплексоутворення у медицині\nНа уроці розглянули роль та використання комплексних сполук у медицині. Охарактеризовано явище ізомеризації комплексних сполук та вплив ізомеризації на хімічні властивості комплексів та їх біологічну активність. Введено поняття «хелатотерапія», «комплексони». Проаналізовано використання комплексонів у медицині.\nУчні виконали самостійну роботу на закріплення матеріалу.


У Львівській області військовий застрелив свого товариша по службі\nсубота, 15 червень 2019, 14:58\nЗа попередніми даними, військовослужбовець, порушивши правила поводження зі зброєю, необережно натиснув на спусковий гачок.\nДержавне бюро розслідувань почало розслідування смерті військовослужбовця в одній з військових частин Львівської області. Як повідомили у прес-службі ГБР, інцидент стався 9 червня, передають Патріоти України.\nЗа попередніми даними, військовослужбовець, порушивши правила поводження зі зброєю, необережно натиснув на спусковий гачок, через що стався«несанкціонований постріл». Випущена куля влучила в одного з його товаришів по службі, якого було відразу госпіталізовано, проте у підсумку він помер у лікарні від отриманого поранення.\nВійськовому, який мимоволі натиснув на спусковий гачок, повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 414 Кримінального кодексу України (порушення правил поводження зі зброєю). Зараз його узято під варту. У разі доведення вини підозрюваного, йому загрожує покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 2 до 10 років.


Чума XXI століття - Здоров’я - dt.ua\nУпродовж останніх п’яти тижнів для 12 із 15 в’єтнамців зараження вірусом пташиного грипу виявилося смертельним...\nУпродовж останніх п’яти тижнів для 12 із 15 в’єтнамців зараження вірусом пташиного грипу виявилося смертельним. Щоб запобігти поширенню епідемії, знищено 150 мільйонів курчат, нині настала черга качок. В’єтнамські власті вживають усіх можливих заходів, однак уже тепер зрозуміло, що самотужки подолати нову загрозу вони не зможуть. У найкращому з в’єтнамських госпіталів результату тесту на наявність у пацієнта вірусу пташиного грипу доводиться чекати тиждень, хоча сама процедура забирає всього шість годин. А без цього результату неможливі заходи профілактики серед найближчого оточення хворого. Бракує обладнання, препаратів, немає умов для повномасштабної роботи над створенням вакцини проти грипу. Саме тому в’єтнамський уряд уже попросив допомоги у світової громадськості, звернувшись у ВООЗ і ООН. Найкращі епідеміологи, токсикологи, патологи, ветеринари, біохіміки об’єднають свої зусилля в боротьбі із загадковим захворюванням. Адже, попри те, що Азія вже пережила спалах пташиного грипу, в учених залишилося після нього значно більше запитань, аніж відповідей.\nНа цей час факт передачі інфекції від людини до людини все ще не вважається остаточно підтвердженим, хоча підозрілі випадки зафіксовано. Незрозуміло, чому не заразився жоден із сільгоспробітників, які знищували інфіковану птицю. Чому на пташиний грип хворіють тигри в зоопарку, а качки, в яких цей вірус виявлено, не проявляють жодних симптомів захворювання? Чому передусім жертвами захворювання стають діти й підлітки, а людей похилого віку вірус «не бере»? І, нарешті, що потрібно зробити, аби якнайшвидше зупинити епідемію, яку деякі епідеміологи вже називають чумою XXI століття?


Saaremaa Rally: цього разу без українців. » Міжнародний клуб любителів автомобільного спорту\nВы просматриваете: » Новости » Saaremaa Rally: цього разу без українців.\nКатегория: Новости / Кольцевые гонки Подготовил : Андрей Чорней добавлено: 10-10-2019, 09:27\nПередбачалося, що всі три претенденти на корону мали зустрітися на трасах в околицях Курессааре. На жаль, не зможе захистити свій титул екіпаж Eurolamp World Rally Team, оскільки ряд невідкладних питань унеможливив виступ Валерія Горбаня в дати проведення Saaremaa Rally. Екіпаж і команда шкодують, що не зможуть вийти на старт найстарішої і найбільш відомої гонки Естонії, щоб порадувати своїх уболівальників яскравою і захоплюючою боротьбою.\nТаким чином, на фінальному раунді естонської першості будуть вести боротьбу за титул абсолютного чемпіона Естонії з ралі тільки Олівер Сольберг і Георг Гросс. До останнього моменту було під питанням і участь Олівера в гонці, але свіжоспечений дебютант Чемпіонату Світу з ралі значиться в списку екіпажів під номером один.\nСообщить об ошибке Просмотров: 267


Філософія в картинах Пітера Брейгеля » Херсонський ліцей Херсонської обласної ради\nХерсонський ліцей » Інформація » Філософія в картинах Пітера Брейгеля\nФілософія в картинах Пітера Брейгеля.\nУ 2019 році мистецький світ відзначає 450-літню річницю смерті відомого фламандського живописця Пітера Брейгеля Старшого, більшість картин якого зберігаються у Віденському музеї історії мистецтв. З нагоди вшанування пам’яті великого митця у музеї цього року експонується виставка картин художника. Працівники Херсонської обласної бібліотеки ім. Дніпрової Чайки познайомили учнів 11-х класів з поглибленим вивченням іноземних мов, української філології, історії та правознавства з творчістю великого голландця та організували і провели захід «Філософія в картинах Пітера Брейгеля Старшого».\nПід час заходу учні познайомилися з історією та експозицією Віденського музею історії мистецтв та переглянули невеликий відеофільм, згадали головні риси епохи Відродження, в яку творив Пітер Брейгель, та як в картинах майстра можна прослідкувати за основними тенденціями в костюмі чоловіків та жінок того часу.\nДля ознайомлення з творчістю художника були вибрані три шедеври «Селянський танок», «Мисливці на снігу» та «Нідерландські приказки». Так як кожна з них має свою неповторну атмосферу, то і працювали з різними методиками. До картини «Селянський танок» учні підбирали мелодію під рухи танцюючих у картині, до картини «Мисливці на снігу» підбирали усі можливі варіації білого кольору, «Нідерландські приказки» розбили на фрагменти та знаходили варіації українських прислів’їв та приказок. Учні також отримали домашнє завдання – намалювати свою варіацію однієї української приказки.