1го курсу, групи 29-ЮВ\n1. Виникнення і загальна характеристика давньосхідних держав.\nПерші держави на землі виникли на стародавньому сході де існувала найбільш сприятливі за ті часи природні умови для розвитку виробничої деятелності існування самих людей.\nДавньосхідні держави мали багато спільного. Формування державності відбувалося при низькому рівні продуктивній силі.\nВиробництво матеріальних цінностей та продуктів харчування здійснювалося в межах громади по цьому на ранніх етапах характер відносин був виражений не дуже яскраво. Вони виражалися в так званій східній діспотіі особливим різновидом жостко централізовану монархію яка вирасла з замкнутості общинної життя говорять про діспотіі зазвичай мають на увазі таку форму державної влади та одновремннно такий політичний режим.\nНеобмежена влада монарха є законодавцем і верховним суддею.\nОб "єднання світської релігійної влади в одному місці обожнює особистість ченця.\nЖорсткий тоталітарний режим реалізуємо за допомогою великого бюрократичного апарату.\nПодавлніе особистості безпрівілігерованним більшості насіленія держави пріврашенію центральної влади в деспотію сприяла сільська громада з її замкнутим характером життя переданої влади правлячої верхужкі а також зацікавлених громади в єдиній центральної влади від якої залежало положення справ зі зрошенням а значить урожай і життя в самій громаді.\nдревневосточное суспільство розділилося на 3 основних класу.\nВільні і дрібні виробники общинники, селяни, ремісники живуть за рахунок власної праці.\nЗемлевласницька предворной і служивих аристократія, жрецтво, командний склад армії.\nЗаможна верхівка громад харакіерна рисою держави була наявність боргового рабства причиною цього явища було те, що земля належала всій громаді і не могла служити заставою при приватних угодах. Реальною цінністю спосіб горантіровать інтереси крідітора був сам боржник його працю.\nУ Єгипті раніше, ніж в інших державах склалося класове суспільство і вперше в світі виникла держава. Коли це сталося достовірно не відомо, але вже до III тисячоліття до н.е. держава в Єгипті існувало.\nІсторія староєгипетської держави поділяється на кілька періодів: Раннє, Древнє, Середнє, Нове і Пізнє царства.\n1.ранее царство 31-28вв до н.е. період царювання трьох денастій єгипетських фараонів.\nдревнє старе царство. 28-23вв до н.е. царювання 3-6 денастіі.\nсереднє царство 23-16сс до н.е. 11-12 денастіі.\nНова держава 14-11вв до н.е. 18-20 денастіі.\nСтародавньому Єгипті спочатку був звичай. З розвитком держави активної стає законодавча діяльність фараонів. Є відомості про становлення кодифікацій, проте до нас вони не дійшли. Збережені відомості про єгипетське право дуже короткі.\nУ Єгипті існувало декілька видів земельних володінь: державні, храмові, приватні і общинні. Можна було робити різні операції із землею: дарувати, продавати, передавати у спадок.\nУ приватній власності було і рухоме майно: раби, робоча худоба, інвентар і ін\nІснували кілька видів договорів - договір позики, договір найму, купівлі-продажу, оренди землі, поклажі, товариства.\nПередбачався особливий порядок передачі землі з рук в руки, що включає кілька висновків договору, оплату, вступ у володіння, а також і дії релігійного характеру.\nДля сімейних відносин Древнього Єгипту було характерне досить високе положення жінок в сім'ї. Шлюб полягав на основі договору, від імені дружини і чоловіка. Придане дружини залишалося її власністю, допускалася і передача дружині всього майна сім'ї. Розлучення був вільний для обох сторін. Спадкоємцями за законом були діти обох статей. Заповіт могли скласти і чоловік і дружина.\nКримінальне право Стародавнього Єгипту знало такі види злочинів: 1) державні - зрада, змова, заколот, розголошення державної таємниці; 2) релігійні - убивство священних тварин, чарівництво, 3) проти особи - вбивство, відступ від правил лікування у випадку смерті хворого, 4 ) проти власності - крадіжка, обмірювання, обважування, 5) злочину проти честі і гідності - перелюбство, згвалтування.\nОсновною метою покарання було залякування. Застосовувалися різні тілесні і членовредительские покарання, широко застосовувалася страта. Крім того, існували ув'язнення, віддача в рабство, грошові штрафи.\nПроцес починався за скаргою потерпілого і носив змагальний характер. В якості доказів служили показання свідків, клятви, допускалися катування. Діловодство носило письмовий характер.\n3. Закони Хамурапі..\nПравління царя Хаммурапі ознаменований створенням збірників законів. Хаммурапі, надаючи велике значення законодавчій діяльності, приступив до неї на самому початку свого правління. Перша кодифікація була створена на 2-му році правління: це був рік, коли цар "встановив право країні". Ця кодифікація не збереглась. Відомі Закони Хаммурапі відносяться до кінця його царювання.\nЦі закони були вибиті на великому чорному базальтовому стовпі. Нагорі лицьового боку стовпа зображений цар, що стоїть перед богом Сонця Шамаша - покровителем суду. Під рельєфом виритий текст законів, що заповнює обидві сторони стовпа.\nТекст розпадається на три частини. Першою частиною є обширне вступ, в якому Хаммурапі оголошує, що боги передали йому царство для того, "щоб сильний не гнобив слабкого". Потім йде перелік благодіянь, які були надані Хаммурапі містам своєї держави. Після введення слідують статті законів, які в свою чергу закінчуються грунтовним ув'язненням. Всього пам'ятник налічує 282 статті. При складанні кодексу в його основу було покладено старе звичаєве право, шумерийских судебники, нове законодавство.\nЗакони недосконалі з точки зору їх повноти і за своєю категоричності, вони не передбачають різноманітних явищ життя.\nТексти складені в основному в казуїстичної формі. Закони не містять загальних принципів, немає системи у викладі, хоча відома логіка присутня. Але всі представлені випадки розбираються з великою докладністю. Закони Хаммурапі на відміну від інших східних кодифікацій не містять релігійного і моралізаторського елемента.\nСвоїм законодавством Хаммурапі намагався закріпити суспільний лад держави, панівною силою в якому повинні були бути дрібні і середні рабовласники. Це перший відомий збірник законів, що висвітлював рабовласницький лад, приватну власність. Закони містять пережитки родового ладу, це проявляється в суворості покарань, збереженні принципу таліона, застосуванні ордалія.\nУ Стародавній Індії поняття права як сукупності самостійних норм, що регулюють суспільні відносини, було невідомо. Повсякденне життя індійців підпорядковувалася правилам, який затверджується в нормах, за своїм характером що були скоріш етичними, ніж правовими. При цьому дані норми носили яскравий відбиток релігії. Норми, що визначають поведінку людей в їх повсякденному житті (дхарми), містилися в збірниках - дхармашастрах. Найбільш відомою в нашій літературі дхармашастр є Закони Ману (вони носять ім'я міфічного бога Ману).\nЗакони Ману складаються з 2685 статей, написаних у формі двовіршів (шлок). Безпосередньо правовий зміст мають нечисленні статті, містяться в основному в розділах VIII і IX (всього в Законах 12 глав). Головне в Законах Ману - закріплення існуючого варнового ладу. Тут докладно описується походження згідно з релігійним вченням варн, вказується на спадково-професійний характер варн визначається призначення кожної варни, привілеї вищих варн. Особливістю Законів Ману є релігійна забарвлення всіх його положень.\nПраво власності. У період створення Законів Ману в Індії вже добре розуміли різницю між власністю і володінням, і охорону приватної власності приділяється значна увага.\nЗакони вказують сім можливих способів виникнення права власності:\nЗобов'язання. Зобов'язальні відносини одержали в Законах Ману досить ретельну розробку. В основному в Законах говориться про зобов'язання із договорів.\nШлюбно-сімейні відносини. Для Стародавньої Індії характерна велика патріархальна сім'я. Глава сім'ї - чоловік. Жінка повністю залежала від свого чоловіка і синів. Шлюб представляв собою майнову угоду, в результаті якої чоловік купував собі жінку, і вона ставала його власністю.\nКримінальне право і процес. Кримінальне право, представлене в Законах Ману, з одного боку відрізняється досить високим для свого часу рівнем розвитку, що проявляється у вказівці на форми вини (умисел і необережність), на рецедив, на співучасть, на тяжкість злочину залежно від приналежності потерпілого і винного до певної варни.\nРозвиток Древнеафінского держави..\nАфінське держава виникла на території Аттики. Власне утворення держави народна традиція пов'язує з іменем грецького героя Тезея, який провів ряд реформ. У результаті чого афінське суспільство було розкладено на три соціальні групи: родову знати - евпатрідів, що мали монополію на заняття державних посад; простих землеробів (геоморов) і ремісників (деміургів). Крім того значну частину населення становили метеки - вихідці з інших громад, особисто вільні , але були обмежені в своїх політичних та економічних правах.\nВища влада належала ареопагові, замінив рада старійшин і архонтам, що здійснює безпосереднє управління, адміністративну, судову і військову владу.\nПодальший розвиток Афінської держави тісно пов'язано з боротьбою широких народних мас - демосу з пануванням родової аристократії, борговим рабством та іншими формами закабалення. Вирішальними етапами у становленні нових суспільних відносин в Афінах стали реформи, проведені архонтами Солоному і Клисфеном.\nОсновним змістом реформ Солона (початок VI ст. До н.е.) було скасування боргового рабства (сисахфия), а також зміна політичної структури суспільства. Відповідно до нової структури афінське суспільство було розділене на 4 категорії виходячи з майнового стану громадян: пентакосіамедімни (пятісотнікі), вершники, зевгіти і фети. Представники першої категорії могли займати будь-яку посаду, зевгіти і вершники не могли лише обиратися в архонти, фети володіли правом тільки обирати посадових осіб, але не могли бути обрані.\nЗ реформами Клісфена пов'язана подальша демократизація афінського політичного ладу. Було змінено адміністративний поділ, в основу якого було покладено виключно територіальний принцип. Три округи поділялися на 10 територіальних філ по три триттии кожна. Були утворені нові державні органи "рада п'ятисот" і колегія стратегів.\nУ результаті всіх цих змін в Афінах склалося рабовласницьке держава у формі демократичної республіки.\nДержавний апарат Афінської демократії складався з наступних органів влади: народних зборів, геліеі, ради п'ятисот, колегії стратегів і колегії архонтів.\nНародні збори було законодавчим органом афінської республіки., Право участі у народних зборах мали всі повноправні афінські громадяни (чоловіки), не молодше 20 років, незалежно від роду занять та майнового стану.\nДо компетенції народних зборів ставилися питання законодавства, внутрішньої політики і міжнародних відносин, війни і миру, вибори найважливіших посадових осіб та контроль за їх діяльністю.\nРада п'ятисот (буле) являв собою постійно діючий виконавчий орган влади. Він обирався шляхом жеребкування відкритого голосування з числа повноправних громадян, які досягли 30 років по 50-ти представників від кожної з 10 філ. Термін повноважень членів ради - 1 рік.\nКомпетенція Ради була досить обширна. Члени Ради збирали народні збори, готували висновки з розглянутих на цих зборах питань. Рада мала право залучати до суду посадових осіб, заслуховував їхні звіти, у тому числі і архонтів. Під керівництвом і наглядом діяв весь фінансовий та адміністративний апарат Афін.\nКолегія десяти стратегів здійснювала керівництво збройними силами афінської держави. Стратеги вибиралися відкритим голосуванням з числа найбільш багатих і впливових громадян. І хоча за законом всі 10 стратегів мали рівні права і обов'язки, існувала традиція, що один із стратегів займав посаду не тільки в колегії стратегів, але й у державі.\nКолегія архонтів розглядала релігійні та сімейні справи, і також справи, пов'язані з питаннями моральності. Колегія включала 9 архонтів і секретаря. Під керівництвом колегії архонтів діяв вищий судовий орган геліея. Вона розбирала найбільш важливі приватні справи афінських громадян і всі державні справи.\n6 Державний лад Спарти.\nСпартанське держава виникла у IX столітті до н.е. Спарта була прикладом рабовласницької аристократії. Народні збори (апелла) вирішальної ролі в політичному житті країни не грало. Скликались воно не частіше одного разу на місяць, брали участь у зборах спартіати, які досягли 30-річного віку і зберегли свої наділи. При надзвичайних обставинах скликалися надзвичайні збори, в яких брали участь представники найбільш знатних і впливових прізвищ.\nГерусія (рада старійшин) збереглася від родоплемінної організації. Вона складалася з 28 найвизначніших представників спартіатів, крім того до складу герусії входили 2 царя. Члени герусії (герунти) обиралися народними зборами довічно і були безвідповідальними. Герусія обговорювала попередньо справи, які повинні були розглядатися в народних зборах. Це було судове установа. Герусія розглядала кримінальні справи, в тому числі про державні злочини. Вона була судовою інстанцією для процесів проти царів. З посиленням влади ефоров значення герусії неухильно падав.\nДля суспільного ладу Спарти характерне тривале збереження пережитків первісного ладу і військова організація суспільства.\nПолітичними правами користувалися лише спартіати. Всі вони були забезпечені земельними наділами, які передавалися їм разом з обробляли землю ілотами. Спочатку наділи були однакові, але з часом соціальна нерівність стало виявлятися, хоча всі спартанські громадяни іменувалися "рівними" З їх числа виключалися спартріати, які не могли робити внески для організації громадських трапез; вони переходили в розряд "гіпомейенов" - опустилися.\nПеріеки - були особисто вільними, політичними правами не користувалися, але в інших відносинах були правоздатність. Могли набувати власність і здійснювати операції. Несли військову повинність. З боку держави над періеки був встановлений нагляд, що здійснюється спеціальними посадовими особами.\nІлоти - представники переможених племен, перетворені в державних рабів. Своєї землі вони нс мали, працювали на ділянці, наданій спартіати державою. Однак, ілоти мали своє господарство і свої знаряддя виробництва. Від урожаю, отриманого з землі, близько 50% ілоти платили пану як оброку. Ілоти несли також військову службу. Своє панування над ілотами спартанці підтримували методами жорстокого терору. Ілоти могли бути відпущені на волю державою.\nНайбільш розвинену правову систему в Стародавній Греції мали Афіни. Найдавнішим джерелом права в Афінах був звичай. У 621 р. до н.е. з'являється писане право у вигляді Законів Драконта. Це був запис звичаїв, вироблена архонтом Драконтом під тиском демосу.\nНа початку VI ст. до н.е. в Афінах велика законодавча робота була проведена Солоном. У V-VI ст. до н.е. закони стають головним джерелом права.\nМайнові відносини. Афінське право не знає чіткої відмінності між речами. Проте, правовий статус нерухомості мав свої особливості. Було відомо також поділ майна на видиме і невидиме. До першого належали земля, раби, худоба. До другого гроші, коштовності. Серед речових прав відомі були володіння і власність. Приватна власність не досягла високого рівня розвитку, вона вважалася похідною від державної. Уявлення про широкі права власника ще не склалося.\nЗобов'язальні відносини виникали або з договору, або з делікту. Підставою договору служило будь-яка домовленість будь-якого змісту.\nСімейне та спадкове право. Вступ до шлюбу в Афінах вважалося обов'язковим. Однак безшлюбність не тягло покарань. Шлюб був договір, що укладається з главою сім'ї. Розлучення для чоловіків був вільним, для жінки це було складно. Жінка займала в сім'ї підлегле становище. Батьківська влада спочатку дуже широка з плином часи послаблюється.\nКримінальне право. Афінському праву були відомі такі види злочинів: державні, проти сім'ї, проти особи, проти власності. Розрізнялися навмисні і необережні злочини (зокрема, вбивства), відомо було поняття самооборони, проводилося відмінність між підбурювачем і виконавцем злочину.\nСудовий процес. Починати судові справи могли тільки повноправні афінські громадяни. За жінку і неповнолітнього діяв глава сім'ї, за метеки - його простат, за раба - його пан.\nОсвіта давньоримської держави.\nРим виник в області Лаціум, на лівому березі річки Тибру. Постійні поселення в Лаціуме з'явилися, мабуть, тільки в кінці 2-го тисячоліття до н.е. Вони належали предкам италийского племені латинів. У 6-8 ст. до н.е. у латинів посилився процес розкладання первіснообщинних відносин, з'явилася приватна власність, зароджувалися класи. Виникли укріплені селища-міста. В кінці 7 ст. до н.е. утворився союз тридцяти латинських міст на чолі з м. Альба-Лонга. За археологічними даними, Рим виник приблизно в 10 ст. до н.е. Раніше за все був заселений Палатинський пагорб, який перебував у броду через річку Тибр. Потім з'явилися поселення і на інших пагорбах - Капітолії, Авентіно, Квірінале та ін У 8 столітті до н.е. Палатинська громада поширила свій вплив і на громади сусідніх пагорбів. Відомості римської історичної традиції, що склалася в 3 столітті до н.е. про початкову історії Риму, носять переважно легендарний характер. Підстава Риму ця традиція пов'язує з легендою про Ромула і Рема.\nУ найдавніший період Рим являв собою родову громаду. Згідно з традицією, населення складалося з 300 патріархальних пологів, кожні десять пологів об'єднувалися у курію, то десять курій трибу утворювали - плем'я. Три племені - рамні, ління юстиції і люцери - складали «римський народ», верховним органом якого було собиравшееся по куріям народні збори чоловіків, здатних носити зброю. Другим органом був сенат - рада найстаріших пологів. Обирався народним зборами «цар» був воєначальником, верховним жерцем і суддею.\nРимська традиція зберегла імена семи царів: Ромула, Нуми Помпілія, Тулл Гостілій, Анка Марція, Тарквінія Пріска, Сервія Тулія і Тарквинія Гордого. Лише деякі перекази про них містять історичні відомості, зокрема, переказ про правління Тарквініїв, відбило завоювання Риму етрусками, які створили федерацію міст, яка підпорядкувала у 7-6 ст. до н.е. землі до річки По, області Піцен, Лаціум і значну частину Кампанії. Включення Риму в сферу етруського політичного впливу зіграло велику роль у його економічному і культурному розвитку. У цей так званий царський період в римському суспільстві почали формуватися патріархально-рабовласницькі відносини і аграрний лад, при якому всередині громади, поруч з громадською землею, зароджувалася приватна земельна власність окремих її членів - користувачів. До цього періоду відноситься складання двох груп населення - патриціїв і плебеїв - і поширення відносин патронату та клієнтели. Патриції вели своє походження від пологів, що складали первісну римську громаду, і були її повноправними членами.\nПосилення ролі плебеїв економіки при їх чисельному перевагу призвело до боротьби між плебеями і патриціями. Згідно з традицією, перший етап цієї боротьби завершився реформами суспільного ладу, приписуваними царя Сервию Туллию. Поряд з колишнім розподілом населення за родами, вводилося новий розподіл по майновому і територіальним ознаками. Усі вільні були розділені на п'ять розрядів залежно від майнового цензу, тим самим плебеї були включені в громаду, але політичні права отримали лише найбагатші з них. Кожен розряд населення виставляв певну кількість військових одиниць - центурій; по центуріям стало тепер проводитиметься голосування у народних зборах; кожна центурія мала один голос; перше, найбільш багатому розряду (80 центурій тяжкоозброєних піхотинців і 18 центурій вершників) належало 98 голосів з 193-х. Замість старих родових триб було запроваджено поділ на територіальні триби. Реформи Сервія Тулія завдали нищівного удару застарілого родового ладу і заклали основи держави.\nДо 3-го століття до н.е. остаточно склався римський державний лад у формі аристократичної рабовласницької республіки. Верховними органами держави були сенат і народні збори римських громадян. Центуріатних коміції вирішували питання війни і миру, приймали закони й обирали вищих посадових осіб. Найважливіше значення придбали трибунатні коміції, які у ранній період були зборами тільки плебсу, а потім всіх громадян даної триби. До них перейшло видання законів. Народні збори скликалися порівняно рідко, питання поточної політики дозволялися сенатом, який був найважливішим оплотом аристократії; виконавча влада належала магістратам. У віданні сенату перебували фінанси, зовнішня політика, військова справа, питання культу. Римські магістратури були виборні, колегіальні, короткострокові (звичайно річні) і безоплатні. Найбільші повноваження мали консули, яких було два. Консули командували армією і володіли вищою цивільною владою.\nНародні трибуни володіли правом вето, відміняв розпорядження магістрату, постанови народних зборів або сенату.\nПретори виконували судові функції. Квестори відали державною скарбницею, зберігали державний архів.\nКрім цих звичайних магістратур, при надзвичайних обставинах призначався диктатор, якому вручалася верховна військова та цивільна влада терміном на шість місяців.\nРимська імперія. Принципат і докмінат.\nРозвиток органів влади та управління в давньоримської держави.\n11.Рімское право і етапи його розвитку.\nСтародавній Рим - одне з найбільших рабовласницьких держав залишило яскравий слід в історії людства. Його культурна спадщина справило глибокий вплив на весь розвиток подальшої цивілізації, особливо европейской.Особое місце в культурній спадщині Стародавнього Риму займає римське право. Його виняткова роль визначається тим, що воно було дуже розробленої і досить абстрактною правовою формою, пристосованої для регулювання будь-яких приватновласницьких отношеній.За більш ніж тисячолітній період історії Римської держави римське право пройшло великий шлях розвитку. У його історії можна виділити наступні етапи:\n1. Найдавніший період (VI ст. До н.е. - середина III ст. До н.е.) римське право цього періоду характеризується національно-полісної замкнутістю:\nархаїчністю, нерозвиненістю і простотою основних інститутів.\n2. Класичний період (середина III ст. До н.е. - кінець III ст. До н.е.)-в цей період римське право досягає найвищого ступеня розробленості.\n3. Посткласичний період (IV-VI ст. Н.е.) - зміни в римському праві даного періоду пов'язані головним чином з його систематизацією та пристосуванням до зароджуються феодальних відносин, але стосується вже Західної Римської імперії (Візантії). Одним із перших пам'ятників римського права є Закони XII таблиць.\n12. Закони XII таблиць. Загальна характеристика.\nМи згадали вже, що важливим етапом у боротьбі між патриціями і плебеями послужили Закони XII таблиць. Вони були вироблені комісією 12 (децемвиров) в середині V століття до н.е. (451-450 рр.. Свою назву вони отримали від того, що були написані на 12 дерев'яних дошках-таблицях, виставлених для загального огляду на головній площі Рима, його політичному центрі - Форумі.\nВідмінною рисою названих законів був суворий формалізм: найменше недогляд у формі судоговорения тягло за собою програш справи. Недогляд це приймалося за перст божий ".\nЗакони таблиць регулювали сферу сімейних і спадкових відносин, містили норми, пов'язані з позикові операціями, до кримінальних злочинів, але зовсім не стосувалися державного права. Починаючи з IV-III ст. до н.е. закони Таблиць стали коректуватися новим джерелом права - преторскими едиктами, відбивали нові економічні відносини, породжені переходом від архаїчних форм купівлі-продажу, позички і позики до більш складних правовідносин, викликаним зростанням товарного виробництва, банківських операцій і пр.\nНе вдаючись у зміст Таблиць, бо це предмет римського приватного права, вкажемо на головне, без чого не може бути належного уявлення про римському суспільстві і державі відповідного періоду.\nВірогідно, що всі перші століття римської республіки земля - головне надбання громадян - перебувала у спільній власності і відповідно називалася громадської землею - агер публікус. Орної землі було мало і головне багатство повинне було складатися в худобі, знаходили собі їжу на гірських пасовищах. Звідси неостановима агресія проти сусідніх племен, пов'язана з військовою окупацією їхньої землі та розділом її між завойовниками. Звідси і вимоги, які пред'являються до громадян: бути воїнами і вдосконалюватися у військовому мистецтві.\nДо числа таких законів може бути віднесений найбільш ранній закон Ліцинія Секстія 367 року до н.е., що заборонив окремій особі набувати для себе більше 500 югерів державних (громадських) земель (125 га) і пасти на громадських пасовищах понад 100 голів великої рогатої худоби і 500 голів дрібної.\nВажливою рисою римського права власності був підрозділ речей на два типи - реc манціпі і реї недо Манці. До першого типу відносилася земля (спочатку біля Риму, а потім уся земля Італії взагалі), робоча худоба, раби, будівлі та споруди. До другого типу відносилися всі інші речі.\nДля відчуження речей першої категорії - продажу, дарування тощо вимагали дотримання формальностей, що носили назву манципації. Слово це походить від "манус" - рука й укладає в собі образне уявлення про перехід власності при накладенні руки на придбану річ. Наклавши руку, треба ще сказати: "я стверджую, що ця річ належить мені по праву квиритів ..." (Тобто нащадків обожненого Ромула Квирина). Манципация повідомляла набувачу незаперечне право власності на річ. Сплати грошей - без манципації - було ще недостатньо для виникнення права власності.\nТільки в 326 році до н.е. законом Петелия довогор позики був реформований, і боргове рабство скасоване. З цього часу боржник відповідав перед кредитором в межах свого майна.\nОкрім зобов'язань з договорів Закони XII таблиць знають, звичайно, і такі зобов'язання, які виникають із заподіяння шкоди і протиправних дій взагалі - крадіжки, потрави та ін Злодія, наприклад, захопленого зі зброєю в руках, дозволялося страчувати на місці злочину.\nПро сімейне право стародавнього Риму може бути сказано раніше за все те, що римська родина, як її малюють Таблиці, була сім'єю суворо патріархальною, тобто що знаходиться під необмеженою владою домовладики, яким міг бути дід і батько. Члени римської патріархальної сім'ї були один одному агнатами.\nАле вже Закони XII таблиць знають бесформальную форму шлюбу - "синьо ману" - тобто "без влади чоловіка". Можна припустити, що цей шлюб диктувався нестатком збіднілих, патриціанських родин у союзі з багатими плебейськими, але це тільки предоположеніе.\nСудовий процес. Для з'ясування подальшої історії римської державності і права необхідно приділити деяку увагу римському судовому процесу зазначеної пори - процесу легисакционном. Це найдавніша римська форма судового розгляду спірних випадків, як вона малюється законами XII Таблиць.\nПроцес цей складався з двох стадій: перша називалася ін юрі, друга - ін юдіціо. Перша стадія була суворо формальною, друга характеризується вільною процедурою.\n15. Джерела права в Стародавньому Римі.\nПо виду і значенням джерела права визначалися за офіційним рангом органу, його видав: народ (коміції), сенат, магістрати. А період принципату і домінату головним джерелом були воля, єдиновладдя імператора виражені в його розпорядженнях, конституціях. У період розквіту республіки була формула - "Благо народу є вищий закон". В давнину вважали, що закон - це бог, тому що Бог карає людей за злочини. Довгий час звичай визнавали джерелом римського права. Звичай мав в очах римлян обов'язкову силу. Найдавніший писаний джерело римського права - "Закони 12 таблиць". Потім йдуть закони, прийняті коміціями (Lex) - вони носили імена авторів. Джерелом права вважалися постанови сенату і преторські едикти. Римське право створювалося століттями, але воно також і змінювалося, пристосовуючись до нових умов і конкретних ситуацій. Коміції, сенат, магістрати та імператори періодично доповнювали і змінювали правові норми "Закон як і природа - прагне до досконалості" - говорили юристи. У період принципату і домінату основним джерелом права стали акти імператорської влади. Їх було 4 види - едикти (акти загального характеру), мандати (інструкції чиновникам), декрети (рішення судів) і рескрипти (відповіді на юридичні запитання громадян). У період республіки магістрати, претори, еділи, квестори, вступаючи на посаду видавали едикти (програми своєї діяльності). З відходом автора едикту у відставку юридична сила едикту губилася. Претори своїми едиктами доповнювали цивільне (громадянське) право. Спочатку між преторским і цивільним правом була конкуренція, але потім відмінності між ними стерлися.\n17. Государстово і право Франції середніх століть.\nГлава держави - король в цей період був виборним. Його обирали представники знаті і колишні ієрархи церкви. Як вже зазначалося, влада короля на багатьох територіях була номінальною. Цьому сприяло й усталене у Франції правило: "Васал мого васала - не мій васал".\nУ цих умовах єдиним, по суті, органом, що мав можливість впливати на стан справ на більшій частині країни, стала Королівська курія, або Велика рада. За своїм характером це був з'їзд найбільших феодалів країни.\nПочинаючи з XIII ст. у Франції посилюється тенденція зміцнення королівської влади і створюються передумови для подолання роздробленості країни. Як результат відбувається скасування виборності короля, зростання королівського домену. До кінця XIII в. королівський домен став найбільшим феодальним володінням у Франції. На шляху зміцнення королівської влади важливе значення мали реформи Людовика IX. У X! V ст. об'єднання країни завершується. Держава приймає форму станово-представницької монархії. Щодо сильна влада поєднується з представництвом від станів - Генеральними штатами.\nУ 1302 р. вперше було скликано загальнофранцузької збори станів, що отримало назву Генеральних штатів.\nПерша палата складалася з вищого духовенства. У другій - засідали виборні від дворянства.\nАле в 1357 р., в період глибокої політичної кризи, королівська влада була змушена видати указ, який отримав назву "Великий березневий ордонанс". Згідно з ним Генеральні штати збиралися двічі на рік без попередньої санкції короля, мали виключне право введення нових податків та контролю за витратами уряду, давали згоду на оголошення війни або укладення миру, призначали радників короля.\nПісля закінчення Столітньої війни значення Генеральних штатів падає, і з XV ст. вони перестають скликатися.\nДо початку XVI ст. у Франції в основному оформлюється абсолютна монархія.\nОСНОВНІ РИСИ ПРАВА ФРАНЦІЇ\nДжерела права: в 1Х-Х1 ст. у Франції встановлюється принцип територіальної дії права, яке склалося на території його проживання. Таке становище сприяло заміні племінних звичаїв місцевими звичаями - кутюмов.\nПисьмовими джерелами права були акти королівської влади:\nукази, едикти, ордонанси. Джерелом права, вносили однаковість, було римське право. ". Речове право. Основним об'єктом речових прав була земля. У феодальному праві існувало два основних види речових прав на землю:\nправо власності та право тримання. Аллод - форма земельної власності, не обумовлена несенням будь-яких обов'язків; земля вільно відчужувалася і передавалася у спадщину. Був характерний лише для раннього середньовіччя.\nФеод - благородна (дворянське) тримання землі, отримане на основі васальних зв'язків.\n. Цензіву - це спадкове володіння земельною ділянкою з обов'язком нести суворо фіксовані звичаєвим правом повинності на користь сеньйора.\nЗемельні володіння особисто невільних селян (сервів) знаходилися лише в їх користуванні.\nСімейно-шлюбні відносини в основному регулювалися нормами канонічного права, кутюмов і королівськими ордонансамі.\nДля вступу в шлюб необхідно було досягти певного віку:\nчоловікам від 13 до 15 років, жінкам - 12 років. Необхідно було згоду сторін, а також їх батьків. Лише при досягненні синами 30-річного, а дочками 25-річного віку останнього не було потрібно.\nСтановлення абсолютизму сприяло оформленню єдиної системи злочинів і покарань. Всю сукупність злочинів, передбачених правом цього періоду, можна розділити на три категорії:\n1) злочини проти релігії: богохульство, атеїзм, єресь, чаклунство і т.д.;\n2) злочини проти держави: посягання на короля і членів його сім'ї, зрада королю, посягання на безпеку держави;\nПокарання у цей період переслідують виражену меті усунення і носять надзвичайно жорстокий характер. Види покарання підрозділялися на:\n1) жорсткі покарання: різні види смертної кари, вічна посилання, довічна каторга і т.п.;\n2) членовредітельние і тілесні покарання: відрізання мови, вух, носа і т.д., бичування батогами;\n3) тюремне ув'язнення і термінові каторжні роботи;\n4) ганебні покарання: штраф з виставленням біля ганебного стовпа, не супроводжувані виставленням у ганебного стовпа і інші.\n18. Держава і право АНГЛІЇ середніх століть.\nПерші ранньофеодальні держави в Англії стали утворюватися на базі розкладання родоплемінних відносин серед англосаксонських племен. Протягом IX-XI ст. в Англії остаточно перемагають феодальні відносини. Всі селянство піддається феодальної експлуатації: вільне населення несе різні тяготи на користь держави, залежні і кріпаки - на користь феодалів, які мають над ними судової та особистої владою.\nВся влада в державі зосереджується в руках короля і знаті, яка утворює королівська рада - уантагемот (або "збори мудрих"). Саме уантагемот стає найвищим органом державної влади. Без його згоди король не мав права ні видавати закони, ні проводити будь-які важливі державні заходи.\nНовий етап історії феодальної державності пов'язаний із завоюванням Англії у 1066 р. норманнськім герцогом Вільгельмом Завойовником.\nта частиною селянства. Підписання Великої Хартії Вольності (1215 р.).\nЦентральне місце в Хартії займають статті, що виражають інтереси баронів.\nЦе перш за все статті 12 і 14. Стаття 12 стверджувала право короля стягувати податки лише після затвердження їх радою королівства, а стаття 14 визначила склад цієї ради - безпосередні васали короля (барони, графи, єпископи і т.п.) і представники простого лицарства в особі шерифів і бейліфа. Тут проглядається майбутнє середньовічного англійського парламенту.\nСтатті 39 і 40 говорили про арешт, ув'язнення в тюрму, позбавлення володіння, оголошення поза законом або вигнанні лише на підставі суду рівних і згідно з законами країни. І хоча ці статті були звернені до пануючого класу, в наявності перші спроби затвердити недоторканність особи.\nІоанн Безземельний, який підписав Хартію, тим не менш не збирався її виконувати. Конфлікт між королівською владою і її підданими тривав при наступників Івана. У другій половині XIII в. в результаті цієї боротьби в Англії виникла станово-представницька монархія.\nУ 1258 р. баронам вдалося нав'язати Генріху III прийняття так званих "Оксфордських провізії", за якими контроль за королівською владою переходив до рук баронів. Між королем і баронами почалася громадянська війна (1258 -1267 рр..). Табір противників короля очолив Симон де Монфор.\nУ 1264 р. королівська армія була розбита, а сам він потрапив у полон. У 1265 р.\nПарламент Англії періоду станово-представницької монархії поступово закріпив за собою наступні повноваження: 1) затвердження порядку та розмірів оподаткування; 2) право законодавчої ініціативи, постанова, ухвалення королем і обома палатами парламенту ("Статути" ставали вищим законодавчим актом держави); 3) згода на оголошення війни або укладення миру; 4) право "імпічменту", тобто порушення судового процесу перед палатою лордів проти тих чи інших радників короля за зловживання ними своїми обов'язками.\nОсобливості феодальної ПРАВА АНГЛІЇ\nПочинаючи з XV ст. в Англії формується так зване "право справедливості". У випадку, якщо хто-небудь не знаходив захисту своїх порушених прав у судах "загального права", він звертався до короля за "милістю" дозволити його справа "по совісті". З зростанням таких справ було засновано суд канцлера ("суд справедливості"). Судочинство здійснювалося канцлером одноосібно і в письмовій формі ..\nЗ точки зору правомочностей власника, "загальне право" виділяла три категорії власників:\n1) Тримання "фрі-симпл" - можна володіти і розпоряджатися, і лише за відсутності спадкоємців воно поверталося сеньйору як відумерле майно.\n2) Умовні земельні володіння.\n3) Заповідні тримання - тримання, якими не можна було розпоряджатися і які переходили у спадок лише низхідному родичу, зазвичай старшому синові (принцип майорату).\nУ XII-XIII ст. Виникає інститут довірчої власності (траст), за яким одна особа передає майно іншій з тим, щоб одержувач, зробившись формально його власником, управляв майном і використовував його в інтересах колишнього власника або за його вказівкою.\nСімейне право. Укладання шлюбу і відносини між подружжям регулювалися канонічним правом.\nМайнові відносини регулювалися "загальним правом". Придане, принесене дружиною, надходило в розпорядження чоловіка. Решта майна поділялося на три частини: 1 / 3 йшла дружині, 1 / 3 дітям і 1 / 3 церкви.\nКримінальне право і процес. З XIII в. в Англії закріпилося поділ натри групи злочинів: тризн (зрада), фелония (тяжкий кримінальний злочин) і мисдиминор (проступки).\n19. Держава і право НІМЕЧЧИНИ середніх століть.\nВажливою особливістю політичного розвитку Німеччини є поступовий розпад її на окремі князівства, зберегли самостійність аж до XIX ст. Цьому сприяли економічні та політичні умови розвитку Німецької держави.\nЕкономічний розвиток країни відбувалося нерівномірно, єдиного\nКрім того, з середини Х ст. для Німеччини не існує і серйозної зовнішньої загрози.\nУ результаті з кінця XI ст. в Німеччині затверджується принцип виборчої монархії. Остаточно феодальна роздробленість була закріплена "Золотою буллою", виданої в 1356 р. при імператорі Карлі IV. Згідно з цим документом імператор Німеччини обирався колегією курфюрстів (князів-виборців), склад якої був чітко визначений. Сюди увійшли: маркграф Бранденбурзький, герцог Саксонський, пфальцграф Рейнський, король Чехії і Богемії, архієпископи Кельнський, Майнцський іТрірскій.\nКрім імператора існувало ще два загальноімперських установи:\nрейхстаг і імперський суд. Рейхстаг складався з трьох курій: курфюрстів курії, курії князів і вільних панів і курії міст. Усі курії засідали і працювали окремо. Компетенція рейхстагу включала: встановлення земського миру, організацію загальноімперських військових підприємств, питання війни і миру, відносини з іншими державами, обкладання імперськими повинностями, зміна територіальних кордонів, права. Але оскільки рішення рейхстагу проводилися силами окремих земель, то їх виконання повністю залежало від позиції місцевої влади.\nЗаснований в 1495 р. імперський суд зіграв важливу роль у рецепції римського права на території Німеччини.\nУ рамках окремих земель існували станові представництва духовенства, дворянства і городян - ландтаги. У деяких землях в яких взяли участь і представники вільного селянства.\nСпочатку ландтаги виконували судові функції, але потім стали все активніше втручатися і в державні справи, особливо після закріплення за собою практики затвердження податків. Але до XVII ст. значення ландтагів падає і в німецьких державах утверджується нова політична модель - абсолютні монархіі.Наіболее великими абсолютистськими державами стали Австрія і Пруссія. ОСОБЛИВОСТІ феодального права Німеччини\nДжерела права. Основним джерелом права Німеччини, як і у Франції, був звичай. У XIII в. робляться спроби записів цих звичаїв. Найбільш відомими з цих записів є "Саксонське зерцало" і "Швабське зерцало".\n"Саксонське зерцало" складалося з двох частин: 1) земське право, що регулює цивільні, кримінальні, процесуальні та державно-правові відносини між вільними громадянами шеффенських стану, і 2) "ленне право", що регулює відносини васалітету між феодалами. Воно використовувалося в північних і північно-східних землях Німеччини. "Швабське зерцало", регулировавшее приблизно ті ж питання, переважало на півдні Германіі.Крепостние перебували у повній залежності від феодалів, їх можна було відчужувати разом із землею, вони не могли вступати в шлюб без згоди пана і т.д.\nКримінальне право і процес. У період ранньофеодальної монархії в Німеччині встановлюється так зване "кулачне право", що санкціонує право на самозахист потерпілого, якщо цього не міг зробити суд. А фактично\n- Свавілля права "сильного".\nС. XI ст. починаються спроби встановлення "земського миру" і обмеження "кулачного права". До порушень "земського миру" стали відносити: 1) непокору церковній владі, 2) єретицтві, 3) помста за образи, 4) незаконний збір мит, 5) грабіж на великій дорозі, 6), підробок, 7) заколот проти імперії і т. д.\nФормально "кулачне право" було скасовано в 1496 р. постановою про "вічне земський мир".\nСпочатку не існувало систематизованого переліку злочинних діянь, а всі покарання можна було підрозділити на: 1) тяжких: смертна кара в різних формах, 2) членовредительские і тілесні і 3) ганебні.\nУ 1532 р. при імператорі Карлі V було прийнято общегерманское кримінально-процесуальне уложення, що отримало найменування "Кароліна".\n20. Салічна правда.\nНайбільш відома Салічна правда (за влучним назвою - "Салічний закон" - Lex Salica).\nАлод і власність Довгі ряди парканів, які оточують орні наділи, - це вже нове. "Обгороджений місце" недоторканно, поки не прибраний хліб. Тільки після збору врожаю буде знято огорожу і худобі дозволяється пастися всюди. Приватне і общинне уживається тут на основі тимчасового компромісу.\nОсобливу увагу в Салічній правді приділяється Аллоду. Аллод (нім. Allod, французьке al - повний і od - володіння) у германських племен та в ранньофеодальних державах Західної Європи вільно відчужувана індивідуально-сімейна земельна власність.\nШЛЮБ Давні звичаї германців допускали встановлення шлюбу купівлею дружини, а ще більш стародавні не виключали викрадення (розкрадання). Через купівлю чоловік набував владу над дружиною. Після його смерті ця влада переходила до свекра, оскільки викупна плата давалася їм. До часів Салічній правди ці звичаї вже відмирали.\nУгоди Серед разног роду угод особливе місце належало позиці. Боргове рабство Салічна правда вже не знає. Зате майнова відповідальність боржника стає дуже суворою. Після прострочення платежу кредитор тричі з'являвся до боржника (зі свідками), і кожного разу сума боргу зростала на три соліди. Конфіскація майна боржника проводилася графом.\nКровна помста У всіх нардів з незапам'ятних часів в тому чи іншому вигляді існував (а подекуди і існує до цих пір) звичай кровної помсти. Не дивлячись на відмінність у формах здійснення і способи помсти, властивих різним народам, загальним є переконання в тому, що без помсти немає вічного спокою убитому.\nВбивство Каліцтво Поки людина споживав все те, що добував, для кровної помсти не було заміни. Єдиною платою за життя і страждання залишалися життя і страждання. Завдяки новій епосі в системі покарань змінюють кровної помсти приходить штраф. Перехід до штрафу замість кровної помсти відбувався непросто. Перші акти подібного роду зустрічали неприховане презирство. Приймати гроші за кров ближнього, особливо батька чи брата, вважалося незмивною ганьбою.\nУ самий древній час судовий штраф - композиція - йшов на користь сім'ї потерпілого та його роду. З переходом судових функцій до держави звичайно одна третина штрафу стала сплачуватися йому. З кінця VI століття злочинець був зобов'язаний платити сам. Наслідки цього заходу були трагічними для простого народу. Там, де знатний і багатий відкуповувався, селянин платив головою.\nСУДЕБНВЯ ВЛАДА У період родового ладу верховні судові функції повинні були належати зборам роду, і винний відповідав безпосередньо перед ним. В епоху Салічній правди багато що змінилося. Дійсна судова влада опинилася в руках колегії, що складалася із семи обраних народом рахінбургеров. З посиленням королівської влади старовинний голова судових зборів - тунгин - поступається місцем графу. При Карлі Великому перестають обирати і самих рахінбургеров. На зміну їм приходять призначені владою скабінів. Зникає останній оплот народної волі.\nСУДОВИЙ ПРОЦЕС Давні звичаї багатьох народів вимагали, щоб судова справа порушувалася не інакше як за заявою потерпілої сторони. На ній лежало формулювання обвинувачення та подання звинувачення і доказів. Такий процес отримав назву обвинувального. Виняток із правил робилося тільки заради таких злочинів які істотно зачіпали спільний інтерес (зрад, втечу з поля бою і т. д.). Винні в цих злочинах каралися за ініціативою влади. Зрадників, за звичаєм, вішали, трусів топили в болоті і закидали хмизом.\nЖодного попереднього розслідування звісно не було. Суддя повинен був обмежитися доказами, які представляли сторони. При цьому він знав, що не може покладатися на достовірність показань свідків: що б не трапилося родич не стане показувати проти родича, а людина, що належить до ворожого роду, говорити на користь противника.\n21. Злочини і покарання і судочинство у Кароліні.\nКароліна "передбачає досить численне коло злочинів:\n1) державні (зрада, заколот, порушення земського миру та ін), 2) проти релігії (богохульство, чаклунство та ін), 3) проти особи (вбивство, отруєння, наклеп та ін), 4) проти моральності (кровозмішення , згвалтування, двошлюбність, порушення подружньої вірності та ін); 5) проти власності (крадіжка, грабіж, підпал і т.д.); 6) злочини проти порядку відправлення правосуддя (лжесвідчення, лжеприсяга); 7) злочини проти порядку торгівлі - обмір і обваження.\nКароліна виділяє також замах на злочин, співучасть (поділялося за співучасті до вчинення злочину, під час вчинення злочину, після його вчинення), необережність, необхідна оборона і т.д.\nВ основу системи покарань в Кароліні покладено принцип усунення. Передбачалися: 1) смертна кара; 2) членовредительские і тілесні покарання; 3) ганебні покарання; 4) вигнання з країни; 5) штраф як основне покарання і додаткові (супутні тюремного висновку: роздирання розпеченими щипцями, виставлення біля ганебного стовпа, волочіння до місця кари та інші).\nВиділялися пом'якшувальні і обтяжуючі провину обставини. До виключає провину відносилися відсутність наміру, малолітній вік (до 14 років), виконання службового обов'язку. До обтяжуючою ставилися характер заподіяної шкоди, злочини проти осіб вищого положення, повторний злочин (рецидив).\nПроцес у Кароліні ділився на дві стадії: попереднє розслідування і судовий розгляд.\nПотерпілий або інший позивач міг пред'явити карний позов, а обвинувачуваний\n- Заперечити і довести його неспроможність. Сторонам давалося право представляти документи і показання свідків, користуватися послугами юристів. Якщо обвинувачення не підтверджувалося, позивач повинен був "відшкодувати збиток, безчестя й оплатити судові витрати".\nЗвинувачення було можливо і від імені держави суддею. У таких випадках слідство велося з ініціативи суду і не був обмежений термінами. Для одержання визнання застосовувалася катування. Свідчення свідків вважалися повними, якщо були дані не менш ніж двома свідками.\n22, 23. Становлення конституційної монархії в Англії.\nБуржуазна держава АНГЛІЇ\nБуржуазна держава в Англії виник в ході революції XVII століття. Це була остання революція, яка проходила під "релігійним прапором", так як основним ідейним вимогою було реформування панівної англіканської церкви та відновлення "старовинних вольностей і звичаїв".\nНапередодні революції англійське суспільство було розколоте на два основні табори. Прихильники короля (роялісти) - представники "старого" феодального дворянства та англійської духовенства виступали за збереження абсолютизму і існуючої церкви. Опозиція об'єднувала нове дворянство "джентрі" і буржуазію. Так як противники абсолютизму виступали з гаслами "очищення" англійської церкви, завершення реформації і виведення церкви з-під королівської влади, то їх почали називати "пуритани".\nАле табір опозиції не був єдиним. Можна виділити три основні течії:\n1) пресвітеріани - рух об'єднувало велику буржуазію і верхівку "джентрі", які виступали за обмеження королівської влади, встановлення свого політичного панування, реформу церкви на принципах протестантизму і затвердження в церковно-адміністративних округах пресвітерів з числа найбільш заможних громадян.\n2) Індепенденти - висловлювали інтереси середніх верств буржуазії і обуржуазненого дворянства, які виступали з вимогами обмеження королівської влади, визнання свободи совісті, свободи слова і т.д.\n3) Левеллери - виділилися в ході революції з табору індепендентів, об'єднували представників дрібнобуржуазних верств міста і села, виступали з найбільш радикальними вимогами, які висловили у "Народному маніфесті" 1647: народний суверенітет, встановлення республіки, загальне виборче право для чоловіків, повернення земель, втрачених у ході "обгородження", реформа загального права.\nУ ході революції з пролетарських прошарків міста й села оформилося протягом діггерів, які виступають за знищення приватної власності на землю і предмети споживання. Їх погляди були різновидом селянського утопічного комунізму і значного поширення не отримали.\nНайвищою точкою розвитку революції став 1649 р., коли після військових перемог, полонення і страти Карла I Англія була оголошена республікою\nУ 1660 р. була реставрована королівська влада Стюартів. Новий король - Карл II, хоча і гарантував в "Бредской декларації" нової панівної еліти збереження статус-кво і відмова від переслідувань, тим не менш став активно проводити політику відновлення колишніх абсолютистських порядків. У його сина Якова II ця політика набуло настільки відкритий антибуржуазний характер, що правлячі кола, з метою самозбереження, організували палацовий переворот, прозваний "славною революцією". З цього моменту в Англії остаточно утвердилася конституційна монархія.\nНайважливішою особливістю англійської конституції було те, що вона не являє собою єдиного законодавчого акту. Поряд з окремими писаними законами її найважливішу частину складають неписані умовні правила, утвердилися як "конституційний прецедент". Найбільш важливими з затвердилися у XVIII столітті були: невідвідування королем засідань кабінету міністрів, формування уряду з партії, що перемогла на виборах; колегіальна відповідальність кабінету міністрів, відмова короля від права вето.\n24. Хабеас корпус акт 1679.\nХабеас Корпус Акт (Акт про краще забезпечення свободи підданого і про запобігання заточений за морями), прийнятий в 1679 р., був покликаний обмежити можливість таємницею розправи короля з прихильниками опозиції, але придбав набагато більш широке значення. Відповідно до закону, будь-підданий, затриманий за карне діяння, виключаючи державну зраду і тяжкий кримінальний злочин, мав право звернутися до суду (особисто або через представників) з проханням видати наказ Хабеас Корпус. Суддя повинен був видати такий наказ заарештованому через посадову особу (тюремника, шерифа), в чиєму веденні перебував заарештований. Отримавши наказ, ці особи повинні були протягом доби доставити укладеного до суду з зазначенням дійсних причин арешту. Далі судді пропонувалося звільнити ув'язненого під грошову заставу і поручительство з обов'язком останнього з'явитися в найближчу сесію суду для розгляду справи.\nОсобу, звільнену за наказом Хабеас Корпус, не можна було заарештувати і знову ув'язнити до суду за те ж злочин. Заборонялося також переводити укладеного з однієї в'язниці в іншу або утримувати без суду в тюрмах заморських володінь Англії.\nЗа невиконання приписів закону суддями та посадовими особами були передбачені великі грошові штрафи та відсторонення від посади.\nПізніше Хабеас Корпус Акт набув значення одного з основних конституційних документів Англії, містять ряд юридично дієвих гарантій недоторканості особи.\n25. Біль про прова 1689г\nВ "Біллі про права" (1689 р.) стверджувалося верховенство парламенту в законодавчій і фінансовій політиці, в цьому виявилося його головне призначення. Білль заборонив: 1) припиняти дію законів або їх виконання без згоди парламенту; 2) стягувати податки і збори на користь корони без згоди парламенту, 3) утримувати постійну армію в мирний час без санкцій парламенту. Білль встановлював свободу слова і дебатів у парламенті, свободу виборів до парламенту, право звернення підданих до короля з петиціями.\n26. Акт про прістолонаследіі17001г.\n"Акт про влаштування", прийнятий в 1701 р., крім вирішення питання про порядок престолонаслідування після бездітного Вільгельма Оранського містив ще два найважливіших положення. По-перше, вводився так званий принцип контрсігнатури, за яким акти, які видаються королем, дійсні тільки при наявності підпису відповідного міністра. По-друге, встановлювався принцип незмінності суддів. З цього часу відсторонити суддю від посади можна було тільки за рішенням парламенту. По суті, це означало відділення суду від виконавчої влади.\nСтановлення англосаксонської системи права.\nУ кримінальному праві тривалий час зберігалася феодальна тричленна структура злочинів: тризн (зрада), фелония (тяжкий кримінальний злочин), мисдиминор (проступок). У період становлення капіталізму істотно збільшилася кількість злочинів, які кваліфікуються як фелония і караних стратою. Так, якщо в 1650 р. таких злочинів було 50, то до початку XIX століття їх стало більше 200. Таким чином, буржуазія прагнула прищепити повагу до приватної власності. Лише у другій половині XIX століття починається активна гуманізація кримінального права. Кількість злочинів, що караються стратою, скоротилося до 4. Обвинувачений, укладений у в'язницю, отримав право на використання послуг адвоката і ознайомлення з матеріалами справи. Свідчення обвинувачених стали розглядатися судом. У 1907 р. вводиться умовне засудження.\nОдночасно з розвитком буржуазного права в Англії відбувалося становлення та колоніального права. Ще на початкових етапах колоніальних захоплень сформувалася судова доктрина, згідно з якою англієць, відправляючись за кордон, "бере з собою" і англійське право, а в разі заселення колонізуемих земель там діє англійське право. Таким чином, в колоніях вводилися прецедентне "право справедливості" і "загальне" право.\nНадалі утворюється спільнота національних систем права, об'єднаних зовнішніми юридичними ознаками, яке отримало назву англосаксонської системи права. До її характерних ознак можна віднести традиційну архаїчність форм, превалювання судового прецеденту як джерела права, відсутність кодифікації і поділу права на приватне і публічне.\nБуржуазна революція у Франції кінець 18в 1я республіка.\nФормування буржуазної держави у Франції було ініційовано подіями, що увійшли в історію як Велика французька революція.\nКорінний, глибинною причиною революції стало максимальне загострення протиріч між панівною в країні феодальної політичної системою, відносинами власності і розвиваються буржуазними продуктивними силами.\nВ умовах гострої економічної та соціальної кризи французький абсолютизм був змушений піти на скликання Генеральних штатів, не збиралися вже більше 150 років. Але Генеральні штати з самого початку роботи вступили в конфлікт з королівською владою. Спроби короля розігнати Генеральні штати за допомогою військ спровокували виступ народу. Взяття 14 липня 1789 королівської в'язниці Бастилії стало уособленням краху старого абсолютистського держави і народження нової держави. Незабаром революційні події охопили всю Францію.Виделяют три основні етапи французької революції: 1) 14 липня 1789г.-10 серпня 1792 - встановлення конституційної монархії, 2) 10 серпня 1792 - 2 червня 1793 р. - встановлення республіканського ладу, 3 ) 2 червня 1793 р. - 27іюля 1794 р. - якобінська диктатура.\nЗ початком революції сформувалися три основні угруповання в антифеодальному таборі: фельяни - представляли інтереси головним чином великої конституційно-монархічної буржуазії і ліберального дворянства; жирондисти, що представляли торгово-промислову, головним чином провінційну, середню буржуазію; якобінці, які представляли дрібну і середню буржуазію, ремісників і селянство.\nДекларація людини і гражданіна1789г.\nНайважливішим етапом на шляху формування буржуазної державності у Франції стало прийняття Декларації прав людини і громадянина (1789 р.), в якій були сформульовані основні принципи майбутнього суспільно-політичного та правового устрою. Особлива увага приділялася "природним і невід'ємним правам людини", "народного суверенітету", "поділу влади". До природних і невід'ємних прав людини Декларація відносила свободу, власність, безпека, опір гнобленню. Свобода розумілася як можливість робити все, що не завдає шкоди іншому. Було названо кілька видів свобод: індивідуальна свобода, свобода друку, свобода вероісповеданія.Большое значення надавалося праву власності. Власність оголошувалася священною і непрікосновенной.Всем громадянам надавалося право особисто або через своїх представників брати участь у виробленні законів. Передбачалося створення трьох організаційно-незалежних гілок влади (законодавчої, виконавчої та судової). Проголошувалася недоторканність особи, а також такі найважливіші правові принципи, як "немає злочину без вказівки про те в законі"; "обвинувачувані, в тому числі і затримані, вважаються невинними, поки їх винність не буде доведена у встановленому законом порядку"; "ніхто не може бути покараний інакше, як в силу закону, належно застосованого, виданого і оприлюдненого до вчинення злочину ". Але в реальності багато положень Декларації мали суто абстрактний характер.\nЯкобінська диктатура 1793г.\nУ червні 1793 р. якобінці приймають нову конституцію, що складається з Декларації прав людини і громадянина та власне тексту конституції. Декларація прав людини і громадянина базувалася на Декларації 1789 р., але з більш раціональним підходом до проблеми політичних прав і свобод. Але у вступі до конституції було висвітлено становище про війну до повної перемоги над ворогами революції.\nВищим органом державної влади при якобінцях став Конвент, йому належало право видання і тлумачення законів. Безпосереднє управління країною покладалося на спеціальні комітети і комісії Конвенту, перш за все Комітет громадського порятунку та Комітет громадської безпеки.\nВажливе місце в системі нової влади зайняв Революційний трибунал, в ньому вводилося прискорене судочинство, вироки вважалися остаточними, а єдиним покаранням була смертна кара.\nДо літа 1794 основні завдання революції були вирішені. Це, а також політичний терор призвели до звуження соціальної бази якобінців і їх усуненню від влади.\nВлітку 1794 р. (27 липня або 9-го термідора) в ході збройного перевороту якобінська республіка впала. Встановилася так звана Термідоріанська республіка. Політична влада переходила в руки великої буржуазії. Для зміцнення її політичної влади приймається Конституція 1795 р., з якої виключаються найбільш революційні положення якобінської констітуціі.Но соціальна база нової влади була надзвичайно вузька. Вимушена вести одночасно боротьбу з виступами народу і дворянської реакцією, Термідоріанська буржуазія розчистила шлях до встановлення військової діктатури.В листопаді 1799 р. (18-19 брюмера) популярний і амбітний генерал Бонапарт за допомогою військ розігнав Законодавчий корпус і уряд (Директорію). Наполеон зосередив у своїх руках основну повноту влади і зайняв пост першого консула.Юрідіческім закріпленням нового ладу стала Конституція 1799 р. Основними рисами вводиться нею державного ладу були верховенство уряду і представництво народу через плебісціт.В 1802 Наполеон був оголошений довічним консулом, а в 1804 р. він приймає титул імператора, в його руках зосереджується не лише виконавча, але й законодавча влада. Армія, поліція, бюрократія, церква стали основними важелями виконавчої власті.Паденіе Першої імперії після вигнання Наполеона призвело до реставрації влади Бурбонів. Легітимна монархія, як визначалася нова влада, практично не зачепила наполеонівську бюрократичну державну систему. Політична організація нової влади була закріплена в Хартії 1814г.\nРозвиток державності Франції в 19В. 2е-3е республіка.\nБуржуазно-демократична революція 1848 р. привела до ліквідації королівської влади і встановлення республіканського ладу. Встановився політичний режим Другої республіки, А в листопаді 1848 р. була прийнята нова, конституція. Вона повідомляла основами республіки сім'ю, праця, власність і j громадський порядок.Главой держави за конституцією ставав президент, який обирався на 4 роки населенням, був незалежний від парламенту і володів правом внесення законопроектів, відкладального вето, здійснював призначення на вищі державні посади і ін Законодавчу владу здійснювало Національне збори, що обирається на 3 роки. Національні збори призначало членів Державної ради (терміном на 6 років), в чию компетенцію входили попередній розгляд законів і функції адміністративної юстіціі.Первим президентом був обраний Луї Бонапарт (племінник Наполеона). У грудні 1851 р., використовуючи протиріччя в таборі своїх супротивників і спираючись на армію, Луї Бонапарт здійснює державний переворот, розганяє Національні збори і встановлює військову диктатуру. У січні 1852 р. до конституції були внесені зміни, покликані зміцнити його владу. Термін повноваження був продовжений до 10 років. Президент був головнокомандуючим, керував виконавчою владою, здійснював призначення посадових осіб і депутатів Сенату та Державного Совета.В цьому ж році в результаті плебісциту у Франції відновлюється імператорсквласть в особі Наполеона III. [Детальніше див: Черниловский З.М. Загальна історія держави і права. С. 311-320.] Політичний авантюризм Наполеона III привів до того, що в 1870 р. Франція виявилася втягнутою у війну з Пруссією. Поразка і капітуляція французької армії прискорили нову буржуазно-демократичну революцію і падіння імперії.\nТретя республіка. Але деякий час все ще йшла боротьба між прихильниками республіки і монархістами за визначення форми державного ладу. Цим пояснюється той факт, що нова конституція Франції була прийнята лише в 1875 р.\nКонституція 1875 р. не містила переліку прав і свобод громадян і фактично зводилася до організації державної влади, що виразилося в ухваленні 3-х конституційних законів.\nГлавою держави був президент, що обирався на 7 років з правом переобрання. Він мав право законодавчої ініціативи, керував збройними силами, здійснював призначення на державні посади.\nЗаконодавча влада здійснювалася Палатою депутатів, що обирається народом на 4 роки, і Сенатом.Ісполнітельную владу здійснював Рада Міністрів.\n32. Паризька комунна1871г.\nЯскравою сторінкою в історії французької держави стала Паризька комуна 1871 р., що увійшла в історію як перша спроба створити абсолютно новий тип держави. Але вона була потоплена в крові французької реакцією за сприяння німецьких військ.\nУ 1871 р. реакційна буржуазія змогла взяти владу в свої руки. Встановлюється Третя республіка. Але деякий час все ще йшла боротьба між прихильниками республіки і монархістами за визначення форми державного ладу. Цим пояснюється той факт, що нова конституція Франції була прийнята лише в 1875 р.\n33.Французкій ГК 1804г.\nЦивільний кодекс регулює і шлюбно-сімейні відносини. Кодекс розглядає шлюб як договір, і тому необхідною умовою для його укладення була згода обох сторін. Шлюбний вік встановлюється для чоловіків з 18 років, для жінок - з 15 років. До досягнення чоловіками віку 25 років, жінками - 21 року необхідна згода батьків на шлюб. Допускається розлучення. Сімейні відносини базувалися на повновладдя чоловіка і батька, заборону для жінок здійснювати самостійні юридичні дії. Майнові відносини регулювалися договором, що укладається до шлюбу.\nСпадкування здійснювалось за законом і заповітом, але свобода заповіту була дещо обмежена, наявність законних спадкоємців давало їм обов'язкове право на певну частину майна.\nУ 1807 р. був прийнятий Торговий кодекс як доповнення громадянського. У ньому викладалися спеціальні правові норми стосовно до торгівлі. Прийняття торгового кодексу закріпило дуалізм приватного права (тобто поділ його на цивільне і торгове) у Франції.\nФранцузький КК 1810г.\nКримінальне право у Франції регулювалося кримінальними кодексами 1791 р., а потім 1810\nКримінальний кодекс 1810 р. є класичним буржуазним кодексом. Він складається з 4-х книг, присвячених переліку злочинних діянь, покаранням, їх видами.\nКодекс дає класифікацію злочинних дій на: 1) злочини, які караються болісними або позорящими покараннями, 2) проступки, караються виправними покараннями, 3) поліцейські порушеннях, що караються поліцейськими покараннями.\nДо болісним і ганебним покаранням ставилися смертна кара, каторжні роботи довічні та строкові, депортація, гамівна будинок. У деяких випадках допускалися таврування, виставляння біля ганебного стовпа, позбавлення громадянських прав.\nДо виправних покарань ставилися тюремне ув'язнення, тимчасове позбавлення прав, штраф.\nЗлочини і проступки ділилися на публічні та приватні. Публічні були спрямовані проти держави та громадського спокою, приватні - проти інтересів приватних осіб.\nКримінально-процесуальний кодекс 1808 р. закріпив принцип призначення суддів урядом і встановив систему суду, відповідну поділу злочинів на три види.\nПершою інстанцією був мировий суддя, який розбирає поліцейські правопорушення. Друга інстанція - суд виправної поліції, так званий колегіальний суд, діючий без присяжних засідателів. Третьою інстанцією був апеляційний суд, який складався з 2-х відділень: по кримінальних і цивільних справах. Очолював всю судову систему касаційний суд. При суді складалася прокуратура, яка підтримувала обвинувачення і здійснювала нагляд за законністю дій посадових осіб судового апарату.\nБула встановлена змішана форма процесу. Перша стадія, попередня, несла в собі риси розшукового процесу, ставлячи обвинуваченого у повну залежність від судового чиновника. На стадії судового слідства панувала змагальна форма. Їй були притаманні гласність і усність, передбачалося участь адвоката.\nЗгодом буржуазне право Франції стало основою складається континентальної системи права. Її основні ознаки: 1) закон є основним джерелом права, 2) систематизованість права - наявність кодексів;\n3) розподіл права на приватне і публічне; 4) глибокий вплив римського права.\nАнглійські колонії в Північній Америці в середині 18в.\nІсторія британського колоніального правління в Північній Америці сходить до 1607 р., коли англійськими переселенцями був заснований форт Джорджтаун. До XVIII ст. існувало 13 англійських колоній у Північній Америці, які не мали формального зв'язку між собою і були у безпосередній залежності від метрополії. Англія, що пережила в XVII! столітті промисловий підйом, розглядала американські колонії як вигідний ринок збуту і джерело сировини, роблячи одночасно заходи по штучному стримуванню економічної активності буржуазії колоній. Протягом шести десятиліть, що передували американської революції, англійський парламент приймав закони, що душили промисловість та торгівлю колоній. Зростання адміністративного, економічного та військового гніту викликав в американських колоніях прагнення звільнитися від британського панування. Одночасно росли і тенденції об'єднання.\nОсвіта США, Декларацій незалежності 1776р.\nУ 70-і рр.. XVIII ст. конфлікт Англії зі своїми колоніями прийняв відкриті форми.\nДо весни 1776 більшість американських колоній висловилося за незалежність від метрополії. У червні 1776 р. була утворена комісія для підготовки Декларації Незалежності, а в липні 1776 р. вона була прийнята на III Континентальному конгресі. В основу Декларації Незалежності були покладені ідеї Т. Джефферсона, викладені у Декларації прав Вірджинії.\nДекларація Незалежності проголосила утворення 13 нових суверенних держав на Атлантичному узбережжі Північної Америки. Спочатку це були окремі самостійні, не об'єднані у федеративний союз штати.\nПолітичні і юридичні принципи, проголошені в Декларації, стали не тільки гаслами боротьби за незалежність, а й основою майбутніх соціально-економічних і політичних перетворень в американських колоніях.\nДекларація Незалежності проголосила суверенітет народу, що виражається в республіканській формі правління. Декларація стверджувала, що уряд створюють люди, "справедлива влада яких грунтується на згоді керованих". І, якщо уряд порушує основні права народу, "право і обов'язок народу скинути такий уряд і створити нові гарантії забезпечення своєї майбутньої безпеки".\nДекларація Незалежності висунула ідею рівності людей від народження і наділила їх поруч невід'ємних прав. До числа таких "невід'ємних прав" декларація відносить право на життя, свободу і прагнення до щастя. Тут немає згадки про приватну власність, оскільки Т. Джефферсон (автор Декларації) вважав, що власність є продукт людської еволюції. Щоправда, всі ці положення поширювалися лише на білих чоловіків-власників. Негри, раби і корінне населення Америки не включалися в політичну спільність.\nПрийняття Декларації Незалежності стимулювало законодавчий процес в штатах і прискорило прийняття ними республіканських конституцій, що гарантують права і свободи громадян. Становлення Сполучених Штатів Америки як єдиної держави пройшло ряд етапів.\nКонституція США 1787р.\nКонституція США відрізняється логічністю і ясністю побудови, лаконізмом, без зайвої деталізації. Вона складається з 7 статей, розділених на частини (розділи).\nПерші три статті встановлюють форми влади: Законодавчої (Конгрес, що складається з Сенату і Палати Представників), Виконавчої (Президент) і Судової (Верховний Суд).\nСтаття 6 близька до неї за змістом, оскільки характеризує природу і роль Конституції як "вищого закону країни».\nСтаття 5 передбачає порядок доповнення і внесення змін до Конституції, а Стаття 7 - порядок вступу Конституції в силу після її ратифікації 9 штатами, тобто ѕ від 12 штатів (без відмовився брати участь у Конвенті Род-Айленда). У 1791 р. Конституцію доповнив "Білль про права» (1-10 поправки), що гарантує демократичні права і свободи людини.\nАналіз Конституції дозволяє виділити такі принципи, що визначають політичний лад і систему державної влади США:\nВерховенство влади народу і закону\nГарантії прав і свобод людини\nПоділ влади, система стримувань і противаг\nМожливість зміни і доповнення Конституції - внесення поправок\nБіль про права 1791р.\nГарантії прав і свобод людини. Білль про права.\nІдеї невід'ємних прав особистості, побудовані на визнанні гідності та цінності людини як такої, знайшли правове закріплення у Білль про права. Можливо, найбільш непопулярним рішенням, прийнятим засновниками американської Конституції, було рішення не включати Білль про права в остаточний текст. Їм довелося довго запевняти ратіфікаторов в тому, що таке перерахування прав, як у Білль, буде досягнуто прийняттям поправки відразу ж після ратифікації Конституції. Її захисники вважали, що особливої необхідності у включенні Білля про права немає - уряд залишається урядом обмежених повноважень, і громадянам не буде відмовлено в їхніх традиційних права. Олександр Гамільтон стверджував, що «Конституція сама є Біллем про права». Проте народ вимагав гарантій, і він їх отримав в особі перших 10 поправок до основного тексту Конституції, узагальнених під єдиною назвою «Bill of Rights», або «Білль про права».\nЦе порівняно короткий документ. Всього він складається з 29 прав. I поправка містить перелік основних свобод: віросповідання, слова, друку, зборів, звернень з петиціями до уряду. У розділі 9 статті I міститься положення, що не допускає будь-якої призупинення дії Hebeas corpus - почерпнутого з англійської практики правила, згідно з яким людина може бути заарештований лише з санкції суду.\nВ інших поправках містяться основні правила недоторканності, протівокрімінальной захисту та притягнення до відповідальності, а також здійснення судового процесу. Цікаво, що ці гарантії прав і свобод мають на меті перш за все захист від свавілля влади, а вже потім - від інших посягань. Історія показала, що це дуже мудро. Для прикладу варто лише згадати «розквіт» «холодної війни» і розгул «маккартеізма», або знаменита справа кореспондента «New York Times» Еллсбергом про «розголошенні державної таємниці».\nПоправка I говорила про свободу віросповідання, свободу слова і друку, право народу мирно збиратися і звертатися до уряду з петиціями.\nПоправка II гарантувала народові право носіння та зберігання зброї.\nПоправка III забороняла постій солдатів у будинках в мирний час без згоди їх власників.\nПоправка IV проголошувала недоторканність особи, житла, паперів і майна.\nУ поправці V встановлювався суд присяжних, заборонялося безоплатне вилучення приватної власності.\nПоправки VI, VII і VIII встановлювали процесуальні гарантії громадян, заборонялися надмірні податки і штрафи, жорстокі і незвичайні покарання.\nПоправка IX встановлювала принцип неприпустимості обмеження прав громадян, прямо не згаданих Конституцією.\nпоправка Х встановлювала, що "права, не надані Конституцією Сполучених Штатів і не відібрані нею у штатів, належать штатах або народу".\n39. Розвиток права США в 18-19вв.\nАнтитрестівське законодавство. У 1890 р. в США був прийнятий закон Шермана, покликаний нейтралізувати деякі негативні наслідки для значних груп населення від економічної діяльності великих корпорацій, включаючи їх угоди з метою встановлення монопольних цін на ринку і т.д. Визнавалося незаконним об'єднання між корпораціями і перш за все у формі тресту, спрямоване на монополізацію торгівлі і виробництва та контролює насамперед вигідні їм обмеження торгівлі між штатами або з іноземними державами. Передбачалися кримінально-правові санкції проти порушників закону. Але застосування закону виявилося малоефективним (за перші 10 років було порушено лише 18 справ, більша частина яких не отримала належного завершення). Більш того, закон Шермана фактично стали використовувати проти профспілок і страйкового руху. Дане в законі визначення об'єднання, який перешкоджає торгівлі між штатами, було настільки неконкретно і розпливчасто, що суди без праці поширили його і на робітничі спілки.\nОднак, вимоги громадськості обмежити зловживання монополій, так само як і збиток, що наноситься ними ринкового господарства стимулювали прийняття нових федеральних антитрестовских законів (закони 1950 і 1955 рр..), А також антитрестовских законів окремих штатів (у деяких з них закони такого роду з'явилися навіть раніше, ніж закон Шермана).\nПроцес об "єднання Німеччини 19В.\nНа початку XIX століття Німеччина являла собою "Священну римську імперію німецької нації", що включає більше 300 держав, багато з яких мали карликовий характер. Виділялися серед них Прусія, Саксонія, Баварія, Вюртемберг і Австрія.\nПершою спробою реорганізації імперії став організований Наполеоном Рейнський союз. Тут було ліквідовано кріпацтво, впорядкована адміністрація, введений Цивільний кодекс Франції.\nПісля розгрому Наполеона на місці Рейнського союзу був утворений Німецький союз, що складався з трьох десятків держав - королівств, князівств, герцогств і декількох вільних міст. Всі вони зберегли свою незалежність. Провідну роль у союзі грала Австрія. Були відновлені абсолютизм і феодальні привілеї дворянства.\nЕкономічний розвиток країни призвело до утворення Митного союзу, куди увійшли 18 німецьких держав. Керівництво в союзі належало Пруссії, яка претендувала на роль об'єднувача.\nУ 1848 р. під впливом подій у Франції у Німеччині розгорнувся масовий демократичний рух, а в столиці Пруссії Берліні було піднято збройне повстання і йшли вуличні бої. Підсумком виступів стали деякі поступки монархії - освіта парламенту і прийняття Конституції в 1850 р. Конституція складалася з 11 розділів: "Про короля", "Про міністрах", "Про палатах" і т.д. Глава "Про права пруссаків" містила чимало демократичних положень:\nрівність усіх перед законом, недоторканість особистості, житла, свобода совісті, нація і викладання, відмова від цензури та обмежень свободи преси, • право на зібрання та освіту товариств, таємниця листування. Однак не було передбачено гарантій реалізації цих положень.\nГлава держави, прусський король, володів правом законодавчої влади, яку здійснював спільно з ландтагом, одноосібним правом вищої виконавчої влади, призначення і відкликання міністрів, суддів, членів верхньої палати ландтагу, правом оголошення війни і укладення миру, був верховним головнокомандувачем.\n41. Конституція Німеччини 1871р.\nЗа нової німецької конституції у складі новоствореної імперії увійшли 22 монархії (серед них Прусія, Баварія і Саксонія) і кілька вільних міст, включаючи Гамбург. Конституція наділила ці держави незначною самостійністю, поступово сокращавшейся.\nГлавою імперії - імператором - був за конституцією прусський король, і це відповідало реальному співвідношенню сил у новоутвореному державі. На частку Пруссії доводилося більше половини території Німеччини і 60% населення країни. Імператор був главою збройних сил: «Імператор ... від імені імперії оголошує війну та укладає мир» (ст. 11), призначав чиновників імперії: «Імператор призначає посадових осіб імперії, змушує їх присягати імперії і дає у разі потреби розпорядження про їх звільнення» ( ст. 18), включаючи главу уряду - імперського канцлера. Імператору надавалося право призначення членів верхньої палати парламенту від Пруссії. Конституція давала йому можливість керівництва міністрами імперії і самої Пруссією.\nЧлени верхньої палати імперії - Союзної ради - бундесрату - призначалися урядами союзних держав: «Союзна рада складається з представників держав, що входять до складу союзу, між якими голоси розподіляються таким чином, що ... (Пруссія отримує 17 голосів з 58)». 1 Інші держави мали в ньому від одного до 6 депутатів. «Представництво в союзній раді і керівництво його справами належить імперському канцлеру, який призначається імператором», - так свідчила 15 стаття Конституції Німеччини.\nКонституція надавала Союзній раді законодавчу владу - поряд і разом з рейхстагом - і значну виконавчу владу. Проте вирішальне слово в багатьох питаннях було за президентом: «Імперське законодавство здійснюється союзною радою і рейхстагом. Згода більшості у тому чи іншому зборах необхідно для імперського закону і встановлює його. Якщо у союзній раді відбудеться розподіл думок, щодо законодавчих проектів, що належать до армії, флоту, ... голос президента є вирішальним, якщо він висловлюється за збереження існуючого устрою »(ст. 5). Бундесрат мав свій апарат в особі комісій, спеціалізованих за тих чи інших областях суспільного і державного життя. Найважливіше полягало в тому, що бундесрату було надано право видання указів, що мали ту ж силу, як і закон.\nНижня палата парламенту зберегла назву рейхстагу. Він обирався спочатку на 3 роки, потім (с1887 р.) на п'ять: «Рейхстаг утворюється за допомогою загальних і прямих виборів з таємною подачею голосів» (ст. 20). Фактична влада рейхстагу була невеликою. Його неодноразові спроби встановити хоча б мінімальний контроль над виконавчою владою незмінно завершувалися поразкою.\nОтже, стаття 20 конституції декретировала запровадження загального чоловічого виборчого права, хоча сам Бісмарк ставився до загального голосування як інституту шкідливому і небезпечної.\nЗагальне виборче право було продиктовано суто політичними, точніше зовнішньополітичними, обставинами: необхідно було позбавити аргументів ті європейські держави, які вбачали в насильницькому об'єднання Німеччини порушення споконвічної волі об'єднаних народів.\nДостроковий розпуск нижньої палати міг бути зроблено простим постановою палати верхньої - бундесрату, і це не один раз робилося.\nОтже, як вже було сказано вище, імперське уряд був представлений в єдиній особі - особі канцлера. Кабінету міністрів не існувало. Міністри, що відали визначеним колом справ, перебувають у підпорядкуванні канцлера. Бісмарк писав: «Дійсну відповідальність у справах великої політики може нести ... тільки один-єдиний керівний міністр, а не анонімна комісія з мажоритарним голосуванням».\nНімецьке цивільне уложеніе1896г.\nОб'єднання Німеччини зажадало і уніфікації діючого права. Німеччина під впливом законодавства Наполеона пішла по шляху-кодифікації свого права.\nУ 1876 р. було створено, а в 1900 р. вступила в дію Німецьке цивільне укладення (ГГУ) - кодифікація цивільного права. Значною мірою воно базується на римському праві. Кодекс побудований за так званої "пандектній" системі. Перша книга кодексу містить загальні для всіх інститутів норми. Друга книга розглядає зобов'язання, третя - речове право, четверта - сімейне і п'ята книга - спадкове право.\nВідмінною рисою ГГУ є визнання в якості суб'єкта цивільного права юридичної особи, але він не визначає правоздатність юридичних осіб.\nРечове право, згідно ГГУ, ділить всі речі на земельні ділянки та рухомі речі, до останнього відноситься все, що не є земельною ділянкою та його приналежністю, міцно пов'язаної із землею.\nВиділяється цілий ряд речових прав: право власності - володіння, користування чужими речами (земельні сервітуту, узуфрукт, право забудови), право на отримання цінності з чужої речі (заставу рухомості, іпотека та ін), право на придбання якої-небудь речі ( право переважної покупки, право полювання і т.п.).\nНайбільш поширеним способом виникнення зобов'язань ГГУ визнає договір. Фіксуються принцип свободи договору, умови укладання та розірвання договору.\nУ сімейному праві єдиною формою шлюбу є цивільний шлюб. Шлюбний вік встановлювався для чоловіків з 21 року, для жінок з 16 років. Розлучення допускався, але за суворо визначеним переліком підстав. Майнові відносини визначалися шлюбним договором, хоча закон передбачає можливість роздільного права власності на майно.\nСпадкування могло бути за законом або заповітом. У принципі визнавалася свобода заповіту, але законні спадкоємці могли вимагати виділення обов'язкової частки. До числа спадкоємців за законом входили всі родичі.\nСтановлення буржуазних відносин у Японіїі. Реформи Мейдзі.\nСоціально-економічний і політичний розвиток після реставрації Мейдзі 1868 р. капіталістичний розвиток Японії в останній третині XIX ст. прискорилося. Реставрація влади імператора супроводжувалася відстороненням від керівництва країною тих феодальних клік, які противилися проведенню назрілих реформ. Реформи 1870-1880-х рр.. вирвали Японії з міжнародної ізоляції, долучили до світового господарства, сприяли капіталістичному розвитку та значних змін в соціальному і політичному розвитку.\nВажливу роль в ослабленні впливу феодальних кланів зіграла аграрна реформа, за якої частина землі перейшла селянам. Реформа створила простір для розвитку товарного виробництва, хоча сільське господарство було обтяжене феодальними пережитками. Була проведена армійська реформа. Армія комплектувалася на основі загальної військової повинності. Були створені військові академії та інші навчальні заклади. Молодий японський капіталізм готувався до широкомасштабних планів експансії на материку.\nСлабкість японської буржуазії визначила велику роль держави у створенні казенних підприємств і арсеналів. У 1880 - 1890-і рр.. цілий ряд державних заводів і фабрик був переданий в оренду або проданий приватним особам. Утворилися великі фірми (Міпуі, Міцубісі, Ясуда, Асано). Підприємства нерідко передавалися в руки дворян, вищих чиновників. Так виникала тісний зв'язок імператорського двору, обуржуазившихся поміщиків, національної буржуазії. За рахунок держави була створена система транспорту і зв'язку. Разом з тим у промисловості переважали дрібні підприємства. За рівнем технічного розвитку Японія трохи відставала від європейських капіталістичних держав.\nКонстітуцтя Японської імперії 1889р.\nПеретворення політичного устрою завершилися прийняттям у 1889 р. конституції, яка створювалася за зразком прусської. Була відновлена, владу імператора. Його 'особа визнавалася священною і недоторканною. Як глава держави, імператор мав право оголошення війни і миру, укладення договорів, затвердження і видання законів, скликання і розпуску парламенту, призначення і звільнення цивільних і військових чиновників високого рангу. За конституцією парламент складався з двох палат - палати перів і палати представників. У верхній палаті була представлена аристократія, члени імператорського прізвища, вищі чиновники, призначені імператором особи. Нижня палата обиралася на основі обмеженого виборчого права з урахуванням певного майнового цензу, жінки виборчих прав не мали. Парламент стверджував бюджет, але його права в цьому питанні були обмежені. Уряд був відповідальним не перед парламентом, а перед імператором.\nОсобливості держави США в кінці 19-початку 20вв.\nНа початку XX століття США стає найбільшою світовою державою. Державно-правовий розвиток Сполучених штатів Америки увібрало майже всі найбільш характерні риси еволюції сучасних ліберально-демократичних держав. Звернемося до найбільш значним з них.\nУ XX столітті найбільш значними були зміни, внесені XIX поправкою (1920 р.) до Конституції, що встановила рівність виборчих прав чоловіків і жінок у всіх штатах, і XXVI поправкою (1971 р.), по якій вік виборців був знижений до 18 років. Прийнятий в 1974 р. федеральний закон про виборчих компаніях вперше в історії США ввів у дію механізм державного фінансування виборів. Право на державне фінансування було надано офіційним кандидатам на пост президента, але лише після того, як вони зберуть приватні пожертви на суму 5 тисяч доларів принаймні в 20 штатах, причому внески більше 250 доларів не допустимі,\nТакож були проведені зміни в системі функціонування деяких державних інститутів, перш за все президентства. Так, в 1951 році була прийнята XXII поправка до конституції США, що обмежила час перебування на посаді президента двома термінами поспіль, а XXV поправка (1967 р.) надала право заміщення посади президента за відповідних обставин віце-президенту.\nКрім того, протягом 1957-1965 рр.. була прийнята ціла серія законів "про громадянські і виборчих правах", спрямованих на захист правового становища негритянського і кольорового населення США, подолання дискримінації за кольором шкіри. Аналізуючи зміни в державному механізмі США можна виділити ряд основних тенденцій цих змін:\n1. Дифузія (розосередження) джерел формування державної політики. З'являються різні "групи тиску", так звані лобі, які прагнуть впливати на виконавчу і законодавчу владу з метою прийняття тих чи інших рішень.\n2. Посилення виконавчої влади, централізації її в руках президента.\n«Новий курс» Рузвельта його сутність і значень.\nСтановлення останньої тенденції значною мірою пов'язане з проведенням політики "нового курсу" президента Ф. Рузвельта і створенням антикризового механізму.\nНайгостріше економічна криза, що охопила Сполучені Штати в 1929 році, призвів до падіння виробництва до 56% отдокрізісного, банкрутства 40% банків країни, появі 17 млн. безробітних, скорочення національного доходу на 48%. Правляча еліта на чолі з президентом Гувером, сповідуючи принципи невтручання держави в економіку, не прийняла ніяких істотних заходів.\nУ 1932 р. президентом США став Франклін Делано Рузвельт, кандидат від демократичної партії. Він висунув програму виведення країни з кризи, що увійшла в історію під назвою "Нового курсу". Вона включала в себе заходи щодо стабілізації грошової системи країни, підтримку промисловості та сільського господарства, скорочення безробіття та виконання ряду соціальних програм.\nДля цього була проведена девальвація долара, заборонений вивіз золота за кордон, укрупнена банківська система, банки отримали великі кредити. Промисловість була поділена на 17 груп, діяльність деяких з них регулювалася нормативними актами - так званими "кодексами чесної конкуренції", які визначали: квоти, що випускається, розподіл ринків збуту, ціни, умови кредиту, рентабельність, рівень заробітної\nплати тощо Контроль за їх діяльністю покладався на "Національну адміністрацію відновлення промисловості" (НІРАотангл. абревіатури).\nУ галузі сільського господарства завданням створеної "Адміністрації регулювання сільського господарства" (англ.аббревіатура - ААА) стало скорочення посівних площ, поголів'я худоби і підняття цін на сільгосппродукцію до рівня 1909-1914 рр..\nЗ метою скорочення безробіття була створена "Адміністрація розвитку громадських робіт". Безробітних направляли в спеціально створені "трудові табори", що займалися будівництвом і ремонтом доріг, мостів, аеродромів.\nСерйозним змінам піддалося трудове право і соціальне законодавство. У 1935 р. був прийнятий закон Вагнера, який легалізував в загальнофедеральному масштабі діяльність профспілок. Заборонялося кримінальне переслідування трудящих за створення профспілок і участь в легальних страйках. Підприємці зобов'язувалися укладати з профспілками колективні договори та не приймати на роботу робітників, які не перебувають у профспілках (принцип "закритого цеху"). Визнавалося право страйку, якщо порушувалися приписи закону. Для контролю за виконанням закону було створено Національне управління з трудових відносин. Порушники закону піддавалися судовому переслідуванню.\nУ 1935 р. було прийнято також загальнофедеральних закон про соціальне забезпечення. Були встановлені виплати пенсій по старості громадянам США від 65 років, які мають певний ценз осілості і певний рівень заробітку. Для формування пенсійного фонду були встановлені податки на підприємців в 1% від виплаченої зарплати та на доходи працівників в 1%. І той і інший податки повинні були збільшуватися на 0,5% кожні три роки.\nУ 1938 р. приймається закон про справедливий найм робочої сили, що фіксує максимальну тривалість робочого часу і мінімальний рівень заробітної плати.\nУ період після Другої світової війни в США робилися неодноразові спроби ревізії "нового курсу", але основні принципи державного регулювання економіки і соціальних відносин не тільки збереглися і набули подальшого розвитку, але й були сприйняті багатьма розвиненими державами світу.\nПадіння третьої республіки у Франції.\nПадіння Третин республіки у Франції.\nРозвиток політичної системи Франції в XX столітті відбувалося в умовах поляризації та відкритого протистояння правих і лівих сил, партій та угруповань, що призводило не тільки до приватних змін у політичному режимі, а й глибоких реформ державного ладу. Однак, незважаючи на складне, часом критичне становище в країні, Конституція 1875 р. продовжувала діяти аж до 1940 р. Її конституційні закони та визначили державний устрій у Франції періоду Третьої республіки.\nХарактерною рисою політичної системи Франції в період між двома світовими війнами було ослаблення ролі парламенту як органу, який стоїть над урядом. В умовах постійних урядових криз доля кабінетів стала вирішуватися не стільки парламентаріями, скільки різними непарламентськими організаціями: політичними партіями, підприємницькими союзами тощо Депутати парламенту найчастіше лише виконували їхні вказівки.\nВступ Франції в Другу світову війну і поразка французьких військ призвели до ліквідації Третьої республіки. Велика частина країни була окупована військами фашистської Німеччини. У південно-східній частині було утворено профашистський "уряд Віші" на чолі з маршалом Петена. Самостійної ролі цей уряд не грало, але повинно було нейтралізувати французький флот і війська, що знаходяться у французьких колоніях.\n49. Французька конституція 1946г.Четвертая республіка.\nНовий референдум, який відбувся в жовтні 1946 р. затвердив перероблений проект конституції.\nУ преамбулі конституції 1946 р. підтверджувалися права і свободи французів, проголошені Декларацією прав людини і громадянина 1789 р. Крім того, проголошувалися: рівноправність всіх громадян, незалежно від статі; право на отримання роботи, право на організацію профспілок і страйків, укладення колективних договорів . Декларувалася соціальна допомога дітям, матерям, людям похилого віку. Конституція передбачала можливість націоналізації.\nФранція, згідно конституції, має представляти собою парламентську республіку.\nПарламент складався з двох палат: Національних зборів і Ради республіки. Нижня палата - Національні збори - обиралася на основі загального і прямого виборчого права строком на 5 років. Тільки Національне збори мають право прийняття законів.\nРада республіки обирався комунами і депортаментамі. Він отримав право розглядати законопроекти, прийняті Національними зборами, маючи право відкладеного вето.\nВищим представником державної влади за конституцією був президент. Він обирався парламентом строком на Відліт, з правом переобрання ще на один термін. Його функції були обмежені в основному лише представництвом Франції на міжнародній арені, підписанням і оприлюдненням законодавчих актів.\nБезпосереднє державне управління країною здійснював Рада міністрів на чолі з його головою. Голови Ради міністрів і членів уряду призначав президент після затвердження їх кандидатур парламентом.\nУряд несе колективну відповідальність перед Національними зборами за проведену політику. У разі винесення абсолютною більшістю Національних зборів вотуму недовіри уряду, воно в повному складі йде у відставку.\nУ разі, якщо протягом 18-ти місяців пройдуть дві відставки уряду. Передбачалася можливість дострокових виборів до Національних зборів.\nОднак прийняття нової конституції не додало необхідної стабільності політичній системі Франції. Соціально-економічні протиріччя, загострені крахом колоніальної імперії, призвели до крайньої дестабілізації внутрішнього життя країни.\n50. П'ята республіка у Франції. Конституція 1958р.\nУ результаті виступу правих військових у Алжирі в квітні-травні 1958 р. країна була поставлена на межу громадянської війни. У цих умовах парламент був змушений передати всю повноту державної влади генералу де Голлю як мав найбільший авторитет у країні і надати йому надзвичайні повноваження. З ініціативи де Голля був підготовлений новий проект конституції. У вересні 1958 р. в його підтримку висловилося 79% населення країни, і в жовтні 1958 р. нова конституція набрала чинності. Нова конституція визначила принципи державного устрою так званої П'ятої республіки.\nЗа новою конституцією центром політичної системи Франції став президент. Йому відводилася роль арбітра, покликаного забезпечити нормальне функціонування органів державної влади, а також наступність у їхній політиці. Президент не ніс відповідальності ні перед яким органом державної влади і ніким не контролювався. Крім того, він мав широкі повноваження: призначав голову уряду і його членів, був верховним головнокомандувачем, мав право розпуску Національних зборів, представляв Францію на міжнародній арені і т.д.\nСпочатку президент обирався колегією виборців, але з 1962 р. були введені прямі вибори.\nДруге місце в державному механізмі конституція відводить уряду на чолі з прем'єр-міністром, на яку покладається завдання забезпечення виконання законів, керівництво збройними силами та проведення практичної політики. Уряд був відповідальний перед парламентом, який міг висловити уряду недовіру.\nПарламент республіки утворювався з двох палат: Національних зборів і Сенату. Національні збори обирається загальним прямим голосуванням, Сенат забезпечує представництво територій і обирається непрямим голосуванням. Обидві палати практично рівноправні. Парламент має право приймати закони лише в суворо обумовлених у статті 34 конституції рамках цивільного, кримінального, трудового права, організації суду та судочинства, встановленні податків, принципів організації державного апарату і т.д. Питання, що виходять за рамки законодавчих прерогатив парламенту, регулюються нормативними актами уряду.\nПолітичний режим, встановлений конституцією 1958 р., можна визначити як республіку, що поєднує парламентську і президентську форму правлінь, з переважанням повноважень президента. Ця політична система П'ятої республіки діє і на сьогоднішній день.\n51. Розвиток Англійської держави в новітній час.\nУ XX ст. в Англії зберігається двопартійна система, сутність якої полягає у пануванні на виборах двох основних партій. Але її структура зазнає серйозні зміни.\nПісля дострокових парламентських виборів 1923 р. на зміну ліберальної партії приходить партія лейбористів, яка займає місце офіційної опозиції. Але остаточно закріпитися в двопартійному тандемі з консервативною партією партія лейбористів змогла лише після Другої світової війни.\nЗначні зміни в період після Першої світової війни відбулися в державному ладі. Основні зміни були пов'язані як з певними реформами конституційного характеру, так і, головним чином, з модифікацією колишніх конвенцій неписаної конституції.\nЗміни насамперед торкнулися виборче право. У 1918р. виборче право було надане всім чоловікам старше 21 років і жінкам, які досягли 30-річного віку. Їхній дохід повинен становити не нижче 5 ф.ст., жінка могла полягати в шлюбі з людиною, що мали такий дохід.\nУ 1929 р. жінки були зрівняні у виборчих правах з чоловіками.\nУ 1948 р. був скасований подвійний вотум (право англійця голосувати двічі, як за місцем проживання, так і за місцем знаходження нерухомості).\n52. Освіта Веймарської республіки Конституція Німеччини 1919р.\nУ липні 1919 р. в місті Веймарі була прийнята конституція німецької держави, відома в історії як Веймарська конституція.\n'Зберігши колишню назву, Німецька імперія проголошувалася республікою з федеральною формою державного устрою. Колишні союзні держави отримали назву "земель". Землі мали свої законодавчі збори і конституції. Однак імперія (федеративна держава) мала значну перевагу в повноваженнях і компетенції стосовно до земель. Існувала навіть стаття "імперської екзекуції", за якою президент за допомогою військової сили міг змусити окремі землі виконувати покладені на них конституцією обов'язки.\nНімецький парламент складався з двох палат. Нижньою палатою був рейхстаг, верхня палата іменувалася рейхсрат (імперський рада). Рейхстаг здійснював вищу законодавчу владу, депутати обиралися на 4 роки на основі загального виборчого права.\nРейхсрат забезпечував представництво земель і мав право відкладального вето.\nГлавою держави був президент. Він обирався терміном на 7 років загальним голосуванням з необмеженим правом переобрання. Президент мав досить широкі повноваження: міг розпустити парламент і призначити нові вибори, оголошувати надзвичайний стан, самостійно призначати главу уряду та його міністрів, був головнокомандувачем збройними силами. Широкими правами наділявся і глава уряду - канцлер Німеччини, якому доручалося "формулювання основних принципів політики".\nКонституція декларувала широкі демократичні права і свободи громадян: свободу слова, друку, зборів і т.д., 8-ми годинний робочий день, охорону праці, допомоги по безробіттю\n1969 виборчий вік був знижений до 18 років.\nНайбільш глибокі зміни у державному устрої і політичній системі знайшли відображення у взаємодії вищих виконавчих і законодавчих органів. Відбулося значне посилення ролі виконавчої влади, кабінету міністрів. У руках уряду зосередилася особлива законодавча влада, делегована йому парламентом. Делеговане законодавство - акти, які видаються урядом, формально за дорученням парламенту. В даний час кількість актів делегованого законодавства багаторазово перевершує кількість законів, прийнятих парламентом. Делеговане законодавство, по суті, стало інструментом встановлення панування виконавчої влади в політичній системі Великобританії.\nВерховенство кабінету міністрів в британській державній машині ще більше посилилося в період Другої світової війни, причому сталося максимальне посилення ролі прем'єр-міністра. Він отримав право без консультацій з кабінетом здійснювати всі найважливіші призначення та переміщення всередині уряду. Визначати порядок роботи кабінету і порядок денний, вирішувати питання про скликання або розпуск палати громад. Прем'єр-міністр може приймати одноосібні рішення з основних питань поточної політики. У результаті система "правління кабінету" трансформувалася в систему "правління прем'єр-міністра".\nПарламент, незважаючи на деяке ослаблення своїх позицій, продовжує здійснювати загальний контроль за виконавчою владою, перш за все через депутатські запити міністрам і контроль за державними видатками. А будь-який урядовий законопроект проходить не менше 3-х читань у палаті громад.\nОсобливістю Великобританії є збереження в політичній системі таких інститутів, як палата лордів і королівська влада.\nПротягом XX століття роль і значення палати лордів зазнали істотних змін, перш за все в силу перерозподілу повноважень на користь палати громад. Так в 1949 р. був прийнятий закон, що скоротив до одного року вето палати лордів для нефінансових біллів. Тим не менш, залишаючись вищою судовою інстанцією, палата лордів зберігає значний політичний вплив.\nСвоєрідне місце в політичній системі країни займає корона, яка продовжує залишатися символом її стабільності. Формально зберігаються багато колишніх прерогативи та повноваження королівської влади - право призначення прем'єр-міністра, жоден законопроект не може стати законом без підпису монарха, тільки монарх може скликати або розпустити парламент , тільки монарх може завітати титул пера. Згідно англійської неписаної конституції, монарх повинен діяти за порадою міністрів, але у випадку, якщо проведена ними політика, на його думку, "руйнує базис англійської конституції", монарх може відмовити у своїй згоді на таку політику, тобто відправити у відставку кабінет міністрів, розпустити парламент, не затвердити законопроект і т.д. Але оскільки більшість своїх повноважень англійські монархи не використовували вже багато десятків років, а інші використовуються надзвичайно рідко, можна говорити про прихований характер королівської влади.\n54. Розвиток держави і права Німеччини після Другої Світової войни.Обьедіненіе ФРН І НДР у 1990р.\nПрийняття у травні 1949 р. парламентських Радою та затвердження окупаційною владою конституції юридично і політично закріпило розкол Німеччини та освіта ФРН.\nКонституція проголошує Федеративну Республіку Німеччини демократичним, правовим і соціальним державою. Значне місце в ній відведено правам і свободам громадян (свобода особистості, рівність перед законом, свобода віросповідання, свобода переконань, друку, зборів і т.д.).\nДо числа основних принципів, на яких побудована конституція ФРН.\nвідносяться федералізм і поділ влади, проте в ході розвитку роль виконавчої влади зросла, склалося і верховенство федерації по відношенню до земель.\nУ конституції був закріплений спеціальний механізм, покликаний гарантувати "охорону конституції ^. Для цього передбачена можливість позбавлення окремих осіб конституційних прав, заборони політичних партій в силу їх" антиконституційність ", затверджувалася неприпустимість зміни ряду основоположних настанов конституції.\nОсновними державними органами ФРН є: бундестаг, бундесрат, федеральний президент, федеральний уряд на чолі з канцлером, федеральний конституційний суд.\nБундестаг - нижня палата парламенту, обирається на 4 роки загальним, прямим і таємним голосуванням, за змішаною виборчою системою. Існуючий 5%-ний бар'єр дозволяє відсіяти найбільш радикальні угруповання як правого, так і лівого толку. Бундестаг є основним законодавчим органом.\nБундесрат (верхня палата парламенту) - формується з представників земель, його згода необхідна для прийняття законів, що змінюють конституцію, межі та територію земель, структуру земельних органів і т.д.\nфедеральний президент обирається на 5 років федеральними зборами. Володіє обмеженими повноваженнями: подає на затвердження главу уряду, призначає і звільняє федеральних суддів і чиновників, представляє країну на міжнародній арені.\nРеальне керівництво виконавчою владою здійснює федеральний уряд на чолі з канцлером. Канцлер, як правило глава партії, що перемогла на виборах, затверджується парламентом. Має право законодавчої ініціативи.\nКонституційний суд ФРН має виняткову роль у політичному житті країни. Він здійснює контроль за конституційністю нормативних актів, розглядає спори про права та обов'язки вищих органів федерації, окремих земель, виносить рішення про заборону політичних партій на увазі їх антиконституційності. Судді конституційного суду обираються довічно:\n50% - бундестагом і 50% - бундесратом.\nПаралельно з утворенням ФРН йшло державне будівництво і в Східній Німеччині. У жовтні 1948 р. було проголошено утворення НДР\nАле роздільне існування німецьких державі тривало не дуже довго. В результаті глибоких змін, що відбулися в СРСР і Східній Європі, склалися умови для об'єднання країни. 3 жовтня 1990 відбулося об'єднання ФРН і НДР.\n57. Держава Японії новітнього часу.\nДо середини XIX ст. конфуціанство, з'єднавшись з синтоїзмом, набуло політичне значення. Культ величі предків і відданості\nпанові, государю став безпосередньо ставитися до японського імператора. У Японії імператорська династія була одна, і тому відданість імператору була віковою традицією і чеснотою. У XX ст. в Японії різко зросла кількість синтоїстських храмів, значна частина яких була присвячена полеглим у війнах. Синтоїзм став офіційною державною релігією, яка живила потужну хвилю націоналізму в країні напередодні і після російсько-японської війни.\nСприйнятливість японського суспільства до західних впливів пояснюється рядом особливостей японської цивілізації і культури.\nСприйняття культурного і технічного досвіду Заходу не призвело до забуття норм японського способу життя. Завдяки цим умовам створювався сприятливий клімат оновлення. Це позначилося на різних сторонах життя. Були введені європейська система освіти, календар. Вже до початку XX ст. в Японії утвердилася західна мода - європейський костюм став повсякденною формою чиновників. Західноєвропейські звичаї у поєднанні з японською дисциплінованістю, почуттям обов'язку, шанування старших і корпоративною відповідальністю виховали тип дисциплінованого працівника.\nНаймання на роботу в установах, фірмах, підприємствах на довічний термін створював особливу атмосферу довіри, відповідальності за свою роботу і солідарності з господарем, зацікавленості в процвітанні підприємства.\n58. Розвиток держави і права Китаю новітнього часу.\nВідповідно до конституції 1982 року Китай є соціолістіческім державою демократичної диктатури народу, керованою робітничим класом (через комуністичну партію Китаю) і заснованим на союзі робітників і селян. у країні встановлений соціалістичний лад. Вся влада належить народу, який здійснює державну владу через Всекитайські збори народних представників (ВЗНП) і Місцеві збори народних представників (СНП) різних ступіней, що відповідальні перед народом і знаходяться під його контролем. Вони створюються в провінціях, автономних районах, повітах, містах і волостях.\nЧастина повноважень глави держави поряд з постійним комітетом ВЗНП виконує Голова КНР (громадянин Китаю, що досяг 45 років, має право обирати і бути обраним; він може займати свою посаду не більш двох термінів). На даний момент Представником КНР є Ян Шанкунь\nВищий виконавчий орган влади - Держрада КНР, вона формується ВЗНП і йому підзвітна, складається з прем'єра, заступників і комісій. Всі члени Держради можуть також займати свою посаду не більше двох термінів. В даний час посаду прем'єра займає Лі Пен.\nНайбільш великими партіями, у КНР, є: * Революційний комітет Гоміндану Китаю (РКГК), створений в 1948 році його членами стають особи, що мають історичні зв'язки з Гомінданом. Головний напрямок діяльності - сприяння прискоренню завершення великої справи об "єднання батьківщини, повернення Тайваню КНР, посилення зв'язків з діячами Гоміндану на Тайвані, в Сянчане (Гонконзі) і Аомині (Макао).\n* Демократична Ліга Китаю (ДЛК), содзана в 1941 році. Це найбільша демократична партія країни. Більшість членів складають представники творчої інтелігенції, а одна з основних цілей ДЛК активна участь у створення в Китаї соціальної, матеріальної і духовної культури.\n* Асоціація демократичного національного будівництва в Китаї (1945 рік). У неї входять діячі промисловості і торгівлі. У своїй роботі асоціація робить УОПР на організацію консультацій з питань економічного удосконалювання управління народного господарства, підготовку фахівців у цій галузі. Асоціація діє спільно з Всекитайської Асоціацією промисловців і торговців.\n* Китайська Асоціація сприяння розвитку демократії (1945 рік).\nЧлени її - діячі культури й освіти, видавничі працівники. Асоціація ставить задачу активно допомагати налагодженню інформаційному служби в прикордонних районах країни.\n* Китайська партія справдлівості (1925 рік). Це партія проживаючих за межами країни китайців. Нині більшість її членів - репотреанти і родичі китайців, що проживають за кордоном. Основні напрямки роботи: налагодження зв'язку з емігрантами, сприяння державним організаціям, що відають справами китайців за кордоном, робота з репотреантамі і багато іншого.\n* Товариство третього вересня (1944 рік). Сучасна назва партія отримала в 1945 році на честь перемоги над Японією. Члени організації - вчені та фахівці в галузі природничих і технічних наук.\nЛіга демократичного самоврядування Тайвані. Створена в 1947 році. Головний напрямок роботи - установка і розвиток контактів із співвітчизниками, сприяння возз'єднання Тайваню з Китаєм.\n59. Розвиток держави і права в країнах колишніх колоній.\nАнглія, яка створила до середини XIX ст. найбільшу колоніальну імперію, використовувала досить гнучку систему управління, в багатьох випадках спираючись на місцеву верхівку (система непрямого управління).\nЗ XVIII століття склався розподіл колоній на завойовані і переселенські. Відповідно склалося і два типи колоніального управління. Завойовані колонії, де переважало "кольорове" населення, політичної автономією не володіли і управлялися від імені корони британським урядом. Законодавчі та виконавчі функції в цих колоніях були зосереджені в руках губернатора. Представницькі органи, якщо і створювалися, то грали лише дорадчу роль (Індія, африканські і більшість азіатських колоній).\nУ переселенських колоніях більшість або значну частину населення складали білі переселенці. Ці колонії з часом придбали політичну автономію і статус домініонів. Вони мали свою конституцію, парламент, уряд, який було підконтрольне губернатору, призначеному метрополією.\nВ кінці XIX ст. з'являється така форма колоніальної залежності, як протекторат. Формально незалежні держави мали обмежений суверенітет у силу нав'язаних Англією договорів і присутності колоніальних військ (Афганістан, Кувейт, Ірак).\nОсобливе місце в колоніальній імперії Британії займає Ірландія. Будучи найстаршою англійською колонією, в 1800 р. вона була об'єднана в союз з Великобританією. Було створено Об'єднане королівство Великобританії і Північної Ірландії. Ірландці отримали місця в англійському парламенті.\n234.9кб. | скачати\nЗарубіжні моделі менеджменту\nЗарубіжні теорії особистості\nЗарубіжні системи електронних грошей\nОсновні зарубіжні торгові партн ри РФ\nСучасні зарубіжні теорії особистості\nОсновні зарубіжні торгові партнери РФ\nЗарубіжні моделі бухгалтерського обліку Великобританія\nРозвиток і виховання Зарубіжні теорії розвитку особистості