Хроніки # інфодеміі: медична дипломатія як безкоштовний сир\nАНАЛІТИКА 13.04.2020 Коментарі 0\nЗа часів гуманітарних катастроф навіть непримиренні геополітичні противники допомагають один одному для того, щоб зберегти людські життя. Однак пандемія COVID-19 стала для Європи не тільки найбільш масштабною кризою після завершення Другої світової війни. А ще вона виявилася прикладом безпрецедентних дезінформаційних кампаній, спрямованих на досягнення цілком конкретних цілей. Деякі з цих цілей очевидні вже зараз, інші стануть видні в перспективі.\nБрюссель - дипломатичний маскарад\nНайбільше звинувачень в дезінформації з Брюсселя і Вашингтона звучить на адресу двох країн, які, дійсно, багато в чому стали використовувати схожі методи інформаційних операцій. Так які ж завдання переслідують Москва і Пекін, відправляючи медичну допомогу в Італію? Чи різняться цілі Росії і Китаю в Італії, Сербії, країнах Східного партнерства? І яку позицію слід зайняти Україні, яка протягом тривалого часу є основною мішенню для фейків «made in Russia».\nЯкщо вважати, що мотиви цих гравців залишилися незмінними - фрагментація ЄС і підрив європейської цілісності і ідеї спільної Європи, то методи і кроки досягнення цілей помітно відрізняються.\nПандемія вже зараз формує геополітичний майбутнє Європи.\nБрюссель не зміг швидко продемонструвати внутрішню згуртованість ЄС перед лицем нової загрози і, хоча потім країни-члени проявили загальноєвропейську солідарність, втраченим моментом скористалася Росія. Крім того, в результаті застосування безпрецедентних карантинних заходів, в деяких країнах посилилися популістські і націоналістичні течії. Тут першим тривожним сигналом для Брюсселя стала Угорщина, ситуацію в якій назвали «коронавірусним переворотом».\nОдночасна з цим інформаційна атака на основні інститути ЄС з боку Росії стала для Брюсселя, поглиненого внутрішніми протиріччями, справжнім холодним душем.\nРозділена, ослаблена Європа є стратегічним пріоритетом для Кремля, адже зі слабким суперником розмовляти завжди простіше. Кінцевою ж метою Москви є припинення економічних санкцій з подальшим відкриттям європейської ліквідності для російського бізнесу.\nЗняття санкцій, за що бореться Росія, дозволить їй не тільки вирішити свої економічні питання, а й заморозити ситуацію в Україні, привівши її до бажаного для Кремля Придністровського сценарію. Проте, відразу відзначимо, що зараз ймовірність зняття санкцій мінімальна.\nСинхронно з діями Росії Пекін просуває свої економічні інтереси в окремих державах-членах ЄС та отримує доступ до нових сегментів національних ринків, щоб розширити обсяги торгівлі і повернути втрачені позиції на ринку ЄС.\nДії Пекіна вже отримали назву «mask diplomacy», коли під виглядом надання допомоги Китай проводить пропагандистську кампанію, намагаючись виправити імідж країни, що стала джерелом світової пандемії.\nРосія взяла на озброєння механізми медичної дипломатії трохи пізніше, що не завадило їй почати їх енергійно використовувати, поєднуючи з перевіреними часом активними заходами в інформаційній сфері.\nДо цього основним інструментом Москви була гуманітарна допомога, широко використовувана Росією для підтримки сепаратизму на пострадянському просторі і окупованих територіях України.\nКрім згаданих вище, дії Росії і Китаю в країнах ЄС мають на меті поліпшення іміджу серед європейців, використання так званої «м'якої сили».\nКитай наповнює європейські країни мільйонами масок для обличчя, тест-наборами та іншою допомогою, намагаючись створити образ героя в битві проти коронавірусу. Росія, в свою чергу, влаштовує шоу із поставок допомоги в Італію, вивішуючи на військових «Камазах» триколори і наклейки «Із Росії з любов'ю». Однак європейські експерти попереджають, що за цими масками героїв ховаються зовсім інші образи.\nДо початку пандемії найбільшим торговим партнером Китаю був Євросоюз. Тому зараз Пекіну життєво необхідно повернути колишню присутність на європейському ринку, щоб оживити власну економіку, паралізовану пандемією.\nПерший результат медичної дипломатії Китаю вже помітний - це приєднання Італії до ініціативи «Один пояс - один шлях», яка з 2017 року є пріоритетом для Пекіна. Інші держави ЄС, такі як Греція, країни-кандидати із Західних Балкан, також були успішно включені в цей проект.\nЗбільшення китайської присутності на ринку ЄС включає різні сфери.\nТак, Пекін не приховує своєї зацікавленості у відкритті європейських ринків для розробників технологій 5G. Тому одночасно з медичної дипломатією Китай інтенсивно просуває інтереси своїх IT-компаній, зокрема Huawei.\nКрім того, Пекін активно створює торговельні можливості для китайської медичної промисловості.\nПрезидент Сі Цзіньпін заявляє, що пріоритетом для Китаю є не тільки відновлення колишніх виробничих потужностей, але і їх розширення. І хоча якість китайської продукції викликала нарікання у Іспанії, Нідерландах і Чехії, а частина її була відправлена назад як непридатна до використання, частка китайських поставок, тим не менш, постійно зростає.\nЧого хоче Кремль? Зняти санкції\nДля Кремля питанням виживання є зняття санкцій.\nРосійська економіка переживає кризовий період через падіння цін на нафту, в той час як COVID-19 уповільнює російську промисловість і споживання на міжнародних ринках. Тому скасування санкцій дозволила б російським компаніям безперешкодно отримувати позики і працювати на Заході без субсидування з боку держави. Зараз же під ударом знаходяться одночасно і економіка РФ, і збереження режиму Володимира Путіна.\nЩоб зняти санкції, Росія спробувала використовувати механізми ООН, посилаючись на те, що вони нібито перешкоджають боротьбі з пандемією.\nОднак безперечним досягненням української дипломатії стало прийняття Генеральною Асамблеєю ООН запропонованої Києвом спільно з шістьма іншими державами ініціативи про «глобальну солідарність». Україна провела успішну комунікаційну кампанію, демонструючи спробу Росії використати кризу з COVID-19 для того, щоб уникнути міжнародної юридичної відповідальності.\nПосол України в ООН Сергій Кислиця заявив, що скасування санкцій може статися лише у тому випадку, якщо Росія відмовиться від порушень міжнародного права, в тому числі від агресії, окупації і порушення прав людини.\nДії Росії в Італії також мали спірну результативність, викликавши низку скандалів.\nПричиною стала поставка під егідою Міноборони РФ медичного обладнання, 80% якого, за інформацією видання «La Stampa», були практично некорисними, що згодом викликало звинувачення РФ в шпигунстві під прикриттям допомоги, що надається. Сумніви в необхідності постачання цього обладнання підкріплюються тим, що Італія, як країна-член НАТО, і сама має у власному розпорядженні подібні ресурси, і часто кращої якості. Аналіз особового складу, техніки та дій російського контингенту, направленого Кремлем в Італію для допомоги в боротьбі з коронавірусом, вказує на невідповідність задекларованої мети його перебування. Ці та інші факти присутності російських військових медиків, викликали обговорення того, що підрозділи, розгорнуті Росією в Італії на невизначений термін, крім дезінфекції, займаються збором даних і виконують інші завдання, не пов’язані з медичною допомогою.\nОперація Москви в Італії переслідує дві основні мети.\nПерша спрямована на те, щоб відвернути увагу російської громадськості від кризи всередині країни, включаючи швидке поширення COVID-19 (11 квітня в Росії зареєстровано понад 1 667 нових випадків; всього - 13 584 випадки, станом на 13 квітня вже 18 328 хворих та 2 558 нових за добу).\nДруга мета – всебічне висвітлення в ЗМІ російської присутності в Італії, щоб переконати осіб, відповідальних за прийняття рішень в Римі, в знак подяки лобіювати скасування економічних санкцій, продовжених до 31 липня 2020 року.\nОбох цілей Москва намагається досягти на тлі збільшення інтенсивності російської дезінформації, для того щоб зруйнувати європейську згуртованість, посилити розгубленість, паніку і страх в Європі.\nОднак роботу російської «дезінформаційної машини» серйозно розглядають в ЄС. Минулого тижня Петер Стано, речник з закордонних справ і політики безпеки Європейської служби зовнішніх зв’язків, заявив, що спрямовані проти російських компаній і осіб санкції пов'язані з незаконною анексією Криму і Севастополя, отже, ці санкції застосовані через дії, які підривають суверенітет, територіальну цілісність і незалежність України.\nТаким чином, і Росія, і Китай використовують ситуацію, що склалася для просування своїх інтересів, намагаючись удосконалити методи медичної дипломатії і доповнити її інформаційними маніпуляціями і відвертими фейками. Однак мета Китаю щодо отримання торгових преференцій в корені відрізняється від бажання Кремля зняти західні санкції.\nПри цьому Китай має значно більші перспективи отримати економічну вигоду із кризи, спричиненої COVID-19. Це в порівнянні з Росією. Однак бажання буває загальним: наприклад, абсолютно однакове прагнення що Китаю, що Росії використовувати існуючі внутрішні розбіжності в ЄС в своїх інтересах. А якщо вийде – супутню провокацію нових осередків напруги, які в майбутньому допоможуть зміцнити вже завойовані позиції.\nХто там найбільше боявся часу великих змін?\nМи знаходимося в епіцентрі цілої епохи. Декілька років тому, роздумуючи над доцільністю зміни геополітичної карти, за фактом ми опинилися перед її руїнами. Старі і звичні образи, анклави та альянси зруйнувались у класичному, хоч і не юридичному розумінні цього слова. І тепер волею-неволею ми стаємо свідками найбільшої кризи з моменту заснування ЄС.\nЩо повинна зробити Європа?\nВона саме повинна, ні, навіть зобов'язана об'єднати зусилля. Щоб довести, що пропаганда подавала її слабкості в найбільш вигідному для себе світлі, а не називала речі своїми іменами. І щоб зберегти єдність і демократичні інститути. Адже кожна наступна помилка буде транслюватися немов фінал НФЛ, а будь-яка перемога, крім найбільшої – буде замовчуватись. Тому поразка для ЄС рівна смерті, а подвиги потрібні лише найбільш масштабні. На дрібниці не залишилося часу.\nІ поруч з цим «веселощами» тихо стоїть Україна.\nНашій знекровленій країні необхідно і далі відстоювати свої інтереси, використовуючи всі доступні канали комунікації. Хоча б для того, щоб російська загроза не ховалася під маскою боротьби з COVID-19. Більшого в даний момент ніхто і не вимагатиме.\nпопередня стаття Румунські експерти про російську пропаганду в умовах пандемії наступна стаття Чорний лебідь пандемії


1.2. Емпірична гносеологія природного права у Давній Індії - Сливка С.С. Природне та надприродне право: екстракційний...\n1.2. Емпірична гносеологія природного права у Давній Індії\nЕмпірична гносеологія природного права у Давній Індії формувалась в особливих умовах ментального та емоційного сприйняття оточуючого світу. Цей факт необхідно мати на увазі, коли мова йде про філософсько-правову культуру Індії як репрезентативну культуру Сходу. Про таку репрезентативність можна вести мову лише в тій мірі, в якій це можливо при співставленні найбільш загальних рис культури народів Заходу і Сходу.\nПри такому співставленні виявляється, що дійсно Схід і Захід у різних формах суспільної свідомості народів, у тому числі в тісно переплетених між собою релігії, праві, етиці, проявляє себе по-різному. Так, наприклад, великим західним релігіям (християнство, іслам, іудаїзм) притаманні риси, яких нема у східних релігіях (індуїзмі, буддизмі, китайському "універсалізмі" в формі конфуціанства і даосизму). Маємо на увазі той факт, що згідно з вченням західних релігій історія як суспільства, так і зв’язана з нею священна історія, є одномоментний, неповторний детермінований в кінцевому підсумку Богом процес з чітко визначеним початком (створення), а також кінцевою метою (прихід месії, страшний суд). Змістом цього процесу є драма відпавшої від Бога і впавшої у гріх людини, якій потустороннє блаженство може дати лише надприродна сила, милість Божа. Тому ця милість може бути дарована людині лише завдяки вірі у пророка, спасителя, а також у церкву, яка є посередником – носієм цієї віри. Іншими словами, західні релігії – це релігії історичного Божого відкровення, в змісті яких у трансформованому вигляді подано трактування історичного процесу. Такого трактування не спостерігаємо у східних релігіях. Всі вони не визнають ідеї, яка трактує долю всього людства, його падіння в гріх і спасіння. Всі вони не ставлять питання про рушійні сили історії людства як напрям його розвитку. Для цих релігій історія суспільства як така проявляється взагалі поза сферою їх уваги. На наш погляд, саме через це має місце факт, відзначений Й.Лукачем, що всі три східні релігії (індуїзм, буддизм і китайська філософія) історично виявились не в стані вийти поза межі досить обмеженого й густо заселеного східного регіону [78, с.75].\nЗвичайно, ведучи мову про особливості східної культури і, зокрема, про загальні особливості східних релігій ми акцентували увагу на тому, що всі вони є в повній мірі характерними і для Давньої Індії. Більше того, ми розпочали аналіз цих особливостей з релігійних форм свідомості саме через те, що зі всіх східних народів і країн Сходу лише Індія є в найвищій мірі істинним царством релігій. Тому й емпірична гносеологія природного права в Індії найтісніше пов’язана з релігією.\nУ зв’язку з цим можна стверджувати, що особливості, які були характерні для релігійних систем Давнього Сходу взагалі, у конкретному випадку їх аналізу щодо Індії проявляються ще більш чітко, яскраво, випукло. Так, наприклад, уже зазначена нами підпорядкованість богів космічним законам проявилась конкретно в індійській релігії, зокрема так званого періоду Вед, у тому, що боги наділялись тими ж рисами, що і сили природи, антропоморфне ставлення до яких виникло ще до появи цивілізації, сформувалось уявлення про створення світу, згідно з яким при сприянні бога (Брахми) і відповідно до вічних законів із наявної "першоматерії" сформувалось "світове явище". Воно загинуло разом з Брахмою, щоб потім знову виникнути із хаосу за допомогою нового Брахми і, таким чином, реалізувати закон циклічного розвитку світу. При чому центральними фігурами цього процесу були так звані фігури тримурки: Брахма – Творець, Вішну – спаситель, а пізніше охоронець правового і морального порядку, і Шіва – персоніфікований принцип заперечення. Ці фігури були вираженням циклічності руху.\nУ результаті такі уявлення вели до певної автономності нерелігійного мислення давніх індусів, яку ми пропонуємо назвати парадоксальною. Суть парадоксу можна сформулювати так: чим більше такої релігії, тим менше у ній самої релігії. Тобто, чим більше такої релігії, у якій боги підпорядковуються законам, що є більшими за них, тим менше в такій релігії залишається місця самим богам. Адже й сама віра у них як творячих і керуючих світом перестає бути обов’язковою у порівнянні з вірою в закон, що є над богами і ними керує.\nНаслідком такого уявлення було те, що релігійні системи Давньої Індії – якщо порівнювати їх з близькосхідними чи середземноморськими монотеїстичними – у ряді аспектів, особливо у зв’язку з проблемами онтогенезу, початкової єдності макро- і мікросвіту, природи і людини і т. п., виявляється більш глибокими, філософсько насиченими. У цих системах розум (хай хоч і злитий з інтуїцією і емоціями) явно домінує над часто властивою монотеїзму сліпою вірою у всемогутність великого Бога. Цей розум, глибоко опутаний міфологічними уявленнями і містичними таїнствами, йому ще далеко до, наприклад, раціоналістичного аналізу, античних філософів, все ж для нього був характерним пошук, який у свою чергу, формував іншу важливу особливість релігійно-філософського мислення давніх індусів – інтровертність. Тобто, явне звернення в середину себе, акцент на індивідуальному ставленні до світу, власному шляху свого визволення й індивідуальному пошуку цього шляху [29, с.175].\nЗазначені особливості проявлялися вже на другому етапі розвитку держав Давнього Сходу, у тому числі й Індії, коли в умовах розвинутішої цивілізації й більш гуманного соціального порядку автономність розуму, інтелекту поступово зростала, хоча, звичайно, першоджерелом філософії залишались релігійно-міфологічні, а не раціональні уявлення давніх індусів. Як зазначає В.Бачинін, людина цього часу не відокремлювала себе від природного космосу, вважала себе його частиною. Закони, правила, за якими жив космос, були і її законами. Зміст цих загальних правил вона формулювала мовою міфів. Нічого іншого, крім смислів універсальних вимог вона не чула і ніщо не бентежило її душу, не вносило в неї дисонансних засад. Оскільки її критична свідомість ще дрімала, вона з готовністю додержувала міфологічно оранжированих нормативних законам [18, с.61].\nПоступово вона, ця свідомість, прокидалася, і це не могло не позначитися на відкритті метафізики. І позначалося, бо з часом виникало завдання: людині необхідно було з’ясувати відносини не тільки з чуттєво сприймаючою, фізичною реальністю, але й з надчуттєвим, метафізичним світом сутностей і першопричин. Складність полягала в тому, що ці два світи так органічно переплелися, так глибоко ввійшли один в один, що розмежувати їх на дві предметні сфери філософського аналізу було практично неможливо [18, с.89]. Тому, як справедливо зазначає А. Багнюк, до загальної характеристики східної філософської парадигми належить конкретний (предметний) світ, який є лише видимістю, а не реальністю; цілісність світу панує над індивідуальністю, як загальне над конкретним і дух над душею; головна потреба – не вдосконалення світу, а самовдосконалення людини, тому моральна проблематика важливіша за натуралістичну [16, с.2].\nВ індійській філософії існувало три періоди: ведичний, класичний, індуїстський. Майже вся наступна за Ведами ("знання" – від кореня "відати" – знати) філософська література пов’язана з тлумаченням й коментарями авторитетних ведичних текстів. Вважалось, що у знаннях візуальна природа і "взнати" щось про неї значить "побачити". Першою Ведою за часом і найбільш важливою за значущістю є Рігведа. Гімни Рігведи – це спроба древніх індійців осягнути таємниці буття. Основним способом осягнення світу є міф. Модель світу в Рігведі орієнтована на Космос [57, с.13-15].\nДавні індійці схилялися перед силами природи, ідеєю гармонійної відповідності життя кожної істоти "ритму буття" [12, с.287]. Філософське осмислення процесів у природі давало можливість побачити за аналогією процеси в суспільстві, у поведінці людини. І якщо необхідна відповідність спостерігалась, то така поведінка людини вважалась природною (гармонійною до природи). У цьому й полягає основна суть природного права та динамічна космологія Рігвед.\nІдеї такої гармонійної поведінки людини закладені у багатьох різноманітних нормативно-правових актах Давньої Індії. Це, зокрема, "Артхашастра Каутільї", "Ману – смріті", "Нарада – смріті", "Вишну – смріті", "Бріхаспаті – смріті", "Катьяяна – смріті" та ін. Зміст цих правових норм в основному ґрунтується на природній логіці, відповідності онтології людини. Тут відсутній примус до необґрунтованих дій, панують споконвічні благорозумні звичаї, традиції суспільних груп, етнічні особливості. Така природність в індійців (зокрема, завдяки істині гріє Сонце, світить Місяць, віє Вітер, існує Вода і т. д.) відносилась до релігійного обов’язку.\nОднак у деяких випадках передбачаються "природні" санкції. Наприклад, тому, хто плюне, – відрізати губи, хто ображає – відрізати язик, за пияцтво ставити тавро у вигляді чарки, за крадіжку – у вигляді собачої лапи і т. д. Такі суперечності з природними нормами обмежували можливості людини-порушника стати повноцінною людиною, оскільки вона ніяково себе почувала серед інших, з нею інші люди повинні були поводитися стримано. А в більшості випадків позитивне право ґрунтувалось на переконанні, схилянні до природної поведінки.\nЗміни в духовному кліматі Індії започаткувала поява літератури упанішад ("сидіти біля вчителя"). Упанішади завершують ведійську літературу, тому їх ще називають ведантою – "кінцем Вед". Автори упанішад були філософами, мудрецями [70, с.415]. У текстах упанішад (як філософської частини Вед) підкреслюється, що вони є таємним вченням і це знання неприпустимо повідомляти широкому колу людей [57, с.17].\nЗгідно з давньоіндійською філософією, існує природа (пракріті) і Вищий Дух (Параматма). До природи вона відносить як те, що ми називаємо матерією, так і те, що є духовним – душа людини, почуття, думки тощо. Матерію вона називає грубу форму природи, а те, що духовне – тонкою. Вищий Дух – понад природою. Природа не має на нього жодного впливу. В упанішадах він називається або Брахман, або Атман, або пуруша або Праджапаті, або Бог чи ще по-іншому. Людина, згідно з цією філософією, має як матеріальне тіло, так і душу (психіку); крім того в людині перебуває Вищий Дух. І такий Дух в людині – не єдиний. Їх два: один знаходиться біля фізичного серця, а другий – у тімені [122, с.3-4].\nЯк бачимо, природа розвивається за законами, на які впливають інші – Вищі Закони. Вищі Закони – це вічні та незмінні, чого не можна сказати про природні закони. Природні закони змінюються Вищими Законами, а також їх може змінювати й сама людна, оскільки в ній перебуває Вищий Дух. Зміна природних законів здійснюється як почуттями, так і думкою, розумом. Тому для цілісності світу, його гармонійності не достатньо лише праведних (синхронних з природою) вчинків людини, а потрібні також праведні (природно-синхронні) почуття і думки.\nЗакономірним змістом філософії в упанішадах стає обговорення таких фундаментальних проблем, як місце і призначення людини в системі оточуючого буття, природа зовнішнього світу і людини, характер її життя і психіки, межі і можливості її пізнавальних здібностей, норми її поведінки і т. п. Значна увага приділена поясненню походження всіх явищ природи і людини [12, с.332].\nОсновними твердженнями упанішад є такі: 1) у людині поєднане Над-Духовне, духовне і матеріальне; 2) Вищий Дух (Бог) не тільки створив світ, а й підтримує його, перебуваючи в кожній людині, кожній живій істоті. Це Атман – вище "Я" кожного; 3) Людина може пізнати Атмана в собі. Для цього треба займатися духовним розвитком, який веде спочатку до розкриття Чакр, а пізніше – до розкриття і пізнання Атмана (у двох видах) [122, с.5].\nТак, в "Айтарея Упанішада" зазначається: "те, що є серцем і розумом, свідомість, розуміння, розпізнавання, пізнання, мудрість, проникненість, стійкість, мислення, розмірковування, прагнення, пам’ять, уявлення, намір, життя, любов" піддається пізнанню. Пізнанню піддається Бог "і п’ять великих елементів: земля, вітер, повітряний простір, вода, світло; і ці різноманітні маленькі істоти від того чи іншого сімені – народжені з яйця, і народженні з черева, і народжені з поту, і народжені з паростка; і коні, корови, люди, слони; і все, що дихає, і рухається по землі, і літає, і непорушне. Все це проводиться пізнанням, утверджено в пізнанні". Тобто, закони серця, розуму, свідомості, розуміння і т. д., а також закони розвитку землі, вітру, повітряного простору і т. д., і закони розвитку "різноманітних маленьких істот" – це закони змінної природи, які людина може зрозуміти. В сукупності – це змінне природне право. Причому його розуміння чисто індивідуальне, оскільки залежить від ступеня інтелектуального розвитку людини, рівня її духовності тощо.\nУпанішади породили (чи відродили) віру в переселення душ – сансару. Згідно з цією релігійною ідеєю, Всесвіт – це сансара ("колесо життя"), тобто нескінченний цикл народжень і смертей, у якому смерть є переселенням душі в іншу матеріальну субстанцію. Долю кожної душі в її новому породженні визначає карма (яку образно порівнюють з річкою із тисячами струмків) – сукупність вчинків, слів, помислів у кожному з попередніх життів. Відповідно до непорушного закону карми, якому підлягає все, що живе в сансарі, душа праведника відроджується в представникові тієї самої, а то й вищої касти, душа ж грішника – в якійсь нікчемній істоті [70, с.415]. Поняття "переселення душі" можна трактувати як генетичні коди, що передаються спадково. Тому карма – це одночасно і природні спадкові задатки людини і теперішні надбання почуттів та думок щодо власної поведінки.\nЦе означає, що процес перевтілення регулює закон карми, у якому враховується кількість скоєних людиною добрих і злих поступків. Іншими словами, закон карми – це закон збереження моральної (й духовної) енергії. Згідно із цим законом, кожна людина отримує віддачу (відплату) відповідно до своїх вчинків: добрих чи поганих. У кожній людині є своя драхма, закон способу життя, встановлений зверху. Ухилення людини від виконання своєї драхми може призвести до того, що її душа відродиться в тілесній оболонці якоїсь іншої, гіршої істоти. При неухильному виконанні драхми душа може відродитися в людині вищого суспільного становища [57, с.22].\nТаким чином, карма – одне із центральних понять індійської філософії, свого роду "природний" закон, який у найбільш загальному вигляді означає вплив суми скоєних індивідом дій (тілесних, мовленнєвих, ментальних) на все наступне життя й характер майбутнього народження. Доктрина карми передбачає, по-перше, морально вимальовану оцінку вчинків людини (драхма, адхарма), по-друге, утвердження причинно-наслідкового зв’язку між діяннями істот в минулому, теперішньому і майбутньому, і, по-третє, віру в переродження душі, яка призводить до перетворення земного світу в місце морального відшкодування і до розвитку ідеї моральної віддачі в інших світах [89, с.219-220].\nУ даній системі уявлень всі люди ніби поставлені в рівні умови, відмінність їх доль залежить не від якихось випадковостей, а від них самих, від їх вчинків. Всі "нагороди" і "покарання" тимчасові і точно відповідають характеру скоєного. Діє свого роду закон "дзеркальності", у силу якого людина появляється в тих же ситуаціях, яких перебували ті, кому вона робила добро чи зло, і вимушена пережити все те, що у свій час пережили вони. Відплата неминуча і "запрограмована" у самій будові світу [57, с.22].\nПриродний закон карми займає головне місце в індійському варіанті природного права. Як бачимо, він змінний, індивідуальний, але вічний, оскільки діє протягом життя людини і, навіть, передається генетично.\nУпанішади подарували людям омріяну надію на "самоспасіння", виразили (в теологічній формі) прагнення людини самостійно визначати свою долю. Вже тому вони мали колосальний вплив на світогляд і поведінку індійців. Проте упанішади не давали вичерпної відповіді на запити людини, яка у своїх духовних шуканнях прагнула не лише виявити зло у світі, а й віднайти шляхи його подолання. Тому в середині І тис. до н. е. у країні з’явилися й інші реформаційні вчення, які на свій лад вирішували це завдання. Одне з них, Йога, пропонувало як вихід поєднання життя індивідуальної душі з Абсолютом. Вирватися з проклятої сансари, розчинитись у природі можна, згідно з Йогою, шляхом спеціальних фізичних і психологічних вправ, містичного екстазу, трансу, завдяки яким людина перестає сприймати довколишній світ [70, с.416].\nЙога – це філософська традиція Індії, яка "надбудовувала" над собою ієрархізовану систему психотехніки. Серед філософських тем йоги виділяються такі: "реалістична" концепція сприйняття; типологізація причинності – відрізняються причини виникнення, стійкості, проявленості, модифікації, "презентації" об’єкта, досягнення результату, роз’єднання, трансформації і стабільності [89, с.192].\nПрактика йоги, по суті, призначена для контролю над почуттями. Головним чинником, який здійснює контроль над почуттями, є розум, тому передусім необхідно намагатися контролювати свій розум. Груба діяльність розуму проявляється через зовнішні почуття. Тонка діяльність розуму полягає у роздумах, відчуттях і бажаннях. Якщо розум людини зосереджений на Кришні, все, що б вона не робила – на тонкому чи грубому плані – благо. Зосередження на Кришні означає також оцінювання Його трансцендентальної діяльності. Регулюючи принципи і правила йоги, різноманітні статичні пози і дихальні вправи, які виконуються з метою відвернути почуття від об’єктів почуттів, призначені для тих, хто занадто поглинув тілесну концепцію життя. Розумна людина, яка перебуває у свідомості Кришни, не намагається насильно відділити почуття від діяльності. Навпаки, вона віддає свої почуття у служіння Кришні [144, с.14].\nТобто, зосередження на правильно сприйнятих законах природи приводить психіку й організм людини у відповідність до законів Всесвіту. Адже людина тим самим приводить свої почуття в онтологічний стан, у такий, який передбачений природою. При цьому потреба в матеріальному – мінімальна, а бажання – лише необхідні для життя.\nУ природному праві Давньої Індії існували ще й джайністські закони. Як пише О.Крижанівський, джайнізм вважає мирське життя неминучим злом, перемогти яке, досягти вічного блаженства можна триєдиним шляхом: беззастережною вірою у Джіну (історична особа), знанням його догм та неухильним виконанням установлених ним правил. Ця релігійно-філософська система вважала все суще в природі духотвореним й рішуче пропагувала ідею ахімси – непошкодження живих істот [70, с.417].\nДжайністи, які вважали, що карма давала про себе знати лише після смерті, при переселенні душі пропагували формувати власний світогляд, виходячи з реалій. Наголос робився при цьому на обітниці, стримуванні від матеріальних благ, пості, каятті тощо. У цьому вбачалося природне право, природна поведінка людини. При цьому живі істоти, які також розвивалися за природними законами, повинні були також існувати у Всесвіті. Вийняток становили ті, які необхідні людині для підтримання життєдіяльності. Тобто припинення життя живим істотам може розцінюватись двояко: бути порушенням природного права, а може й не бути порушенням – все залежить від умислу й потреби людини.\nНаріжним каменем ранньобуддійського природно-правового вчення були "чотири благородні істини": 1) життя – це духовне й тілесне страждання; 2) існує причина страждань; 3) можна покласти край стражданню; 4) є шлях, який веде до припинення страждань [70, с.419]. Оскільки людина живе за законами природи, то страждання як головний закон життя можна зменшити або припинити. Це залежить від вимог людини від природи, від життя. Очевидно, підвищені вимоги до матеріального (інколи навіть духовного життя), настирливі пошуки щастя, призводять до мук і страждань. Правильне життя – це позбавлення будь-яких природних потягів шляхом концентрації зусиль волі, творення добра будь-яким чином.\nЗвідси й випливає "восьмимірний шлях", який звільняє від страждань; вибір правильного шляху (належне розуміння "чотирьох істин"); правильна рішучість (воля до перетворення свого життя, згідно з усвідомленими "чотирма істинами"); правильна мова (утримання від брехні, наклепів, грубощів); правильна дія (не нанесення шкоди живому, утримання від злодійства, утримання від злих дій); правильний спосіб життя (жити за рахунок чесної праці); правильні зусилля (боротьба зі спокусами і поганими думками); правильне мислення (розуміння плинності й нетривкості явищ світу); правильне зосередження (відмова від чуттєво-тілесного, що прив’язує людину до життя) [16, с.6].\nСучасна людина вважає, що її життя, бажання, воля належать їй самій, обумовлені її тілом та психікою. Давня людина думала, що сама людина могла лише сприяти чи чинити опір цим силам, і не більше. Є закони природи і суспільства, які пізнаються науковим шляхом. Але архаїчна людина думала інакше: є Божий чи космічний закон і йому повинна підкорятися людина, на тому ж ґрунтувалась упевненість у завтрашньому дні [106, с.37].\nТому однією з найважливіших концепцій буддизму була колачакра – ідея про органічний взаємозв’язок природи й людини. Все, що відбувається у Всесвіті, повторюється у психіці й тілі людини. І навпаки, пульс людини б’ється в унісон з пульсацією Всесвіту, впливаючи на Всесвіт. Тому людина має пройнятись почуттям відповідальності за долю природи, не повинна бути її стороннім спостерігачем [70, с.423]. Іншими словами, зміст природного права полягає в єдності людини з природою. Дотримання законів природи не заперечує ефективну життєдіяльність людини, а недотримання порушує цілісність Всесвіту, наносячи тим самим шкоду власному здоров’ю, приносячи нещастя та горе. Про це свідчать як доля людини, яку, до речі, формує сама людина та попереднє покоління в основному близьких людей, так і її успіхи в житті.\nОтже, філософська логіка Давньої Індії зводиться до сприйняття, яке має різновиди та умовивід, який може бути застосованим "для себе" і "для інших" [146, с.100-106]. На основі почуттєвого сприймання та логічних висновків про староіндійську гносеологію природного права філософія права має невичерпне джерело досліджень, які необхідні для сучасної науки.\nА вони необхідні як з теоретичної, так і з практичної точок зору. Адже, наприклад, розглядаючи проблеми психологічних концепцій Аюрведи у тісному зв’язку зі всім культурним комплексом Давньої Індії, вчені чітко визначають дворівневий характер Аюрведи, тобто існування в ній одночасно не тільки філософсько-теоретичного, але й надзвичайної ваги медико-практичного аспекту [5, с.155].\nУ цьому зв’язку виглядає невипадковою та велика увага сьогоднішньої світової цивілізації, з якого вона придивляється до індуїстських законів карми та системи йоги.\nРізне розуміння закону карми індійцями дає можливість всебічно підійти до пізнання природного права, осягнення таємниць буття, наблизитись до самовдосконалення, вибрати правильний спосіб життя. Кармічні парадигми дають змогу зрозуміти, що людина є мікрочастиною Космосу, що вона повністю не належить сама собі, що врятувати від всяких бід шляхом високої духовності і любові можна не тільки себе, а й оточуючих, що високе знижується, а низьке підвищується і т. д. У світі немає нічого зайвого, тому людина повинна бути доброчесною, безмежно милосердною до всього живого й неживого, щедрою на добрі думки та вчинки, пам’ятати, що після зустрічі є розлука, а після народження – смерть як один із постулатів закону необхідності та причинності.\nПри цьому, виявляється не смертю, а особливим станом душі за межами буття, цілковите звільнення свого "Я", повне згасання емоційної активності. З переходом у нірвану перестає діяти невблаганний закон карми, індивідуальна душа розчиняється у природі, зливається із вселенською душею, до чого прагне все суще [70, с.420-421].\nСистема йоги дозволяє людині звільнитися від страждань шляхом самозаглиблення у природне право, перемоги над своїми почуттями, відходу від тілесного, шляхом чистого осмислення законів природи, належним чином пов’язуючи їх з власними потребами та життєвими проблемами. Йогічні принципи дають можливість отримувати духовну радість, духовний спокій та свободу щодо чуттєвих насолод. Особливо цінним у ній для філософії права є те, що система йоги дає можливість зрозуміти функціонування як вічних, незмінних законів, так і природних, частково змінних законів.\nЗаслуговує на увагу в сьогоднішньому неспокійному світі і відзначувана дослідниками та особливість індійської суспільної свідомості, що проявляється в толерантності, пристосуванні, халізмі в уявленнях і ставленні до проблем єдності світу, нероздільності матеріального і духовного життя, сакрального і світського світорозуміння [97, с.9].\nВ цілому духовно-правовий клімат Давньої Індії допомагає нам сьогоднішнім у поясненні багатьох явищ природи, Всесвіту, де людина живе ще, на жаль, не за єдиними з природою законами.\n1.3. Етика природного права у Давньому Китаї\nКитай – країна давньої цивілізації і багатогранної філософської творчості. Однак для повноти розуміння китайської філософії необхідно враховувати обставину, яка донедавна не була усвідомлювана вченими, але власне вона чи не в найбільшій мірі сприяла формуванню тих рис і особливостей, що з достатньою підставою можна вважати притаманними саме китайському способу філософського осмислення світу.\nВедучи мову про певну обставину, маємо на увазі відкриття психобіолога з Каліфорнійського технологічного інституту Роджера Сперрі, який у 1981 році став Нобелівським лауреатом у сфері фізіології й медицини за дослідження ним функціональної спеціалізації розділених півкуль головного мозку людини. Він та багато інших вчених, що працювали поряд, вперше встановив, чим саме відрізняються між собою ліва і права півкулі головного мозку у їх функціональному сприйнятті оточуючого світу. В ході досліджень було встановлено, що кожна з півкуль має свою сферу спеціалізації і здійснює обробку інформації лише притаманним їй способом. При цьому домінування однієї з півкуль над іншою визначається характером вирішуваних завдань у руслі двох основних типів мислення – логічного (спеціалізація лівої півкулі) та інтуїтивного (спеціалізація правої півкулі) [48, с.25-31].\nУ контексті цієї істини є підстави стверджувати, що китайська філософія є явищем-наслідком функціонування правопівкульної культури. У лівопівкульних культурах, тобто при умові домінування лівої півкулі головною сферою спеціалізації, як ми уже зазначали, є логіка мислення, що виражається в особливо яскравій формі під час виконання функцій обробки вербальної інформації. Така обробка передбачає контроль над мовою, читанням й писанням, математичні здібності, аналіз фактів лише в певній послідовності (поетапно), сприйняття слів лише в буквальному розумінні. У правій півкулі зосереджене інтуїтивне сприйняття світу. Так, відбувається обробка невербальної інформації, що виражається не в словах, а в символах і образах, цілісному сприйнятті проблем, просторовій орієнтації, музикальності, метафоричному сприйнятті дійсності й образотворчості.\nТаким чином, формуються особливості традиційного філософського осмислення в Китаї, до яких, зокрема, можна віднести холізм, інтуїтивність, символізм, підвищену увагу до моральної свідомості та етичних норм, циклічне бачення змін та інші.\nДеякі автори, крім названих рис китайської філософії, називають ще і "логіку центральних понять" [57, с.24-26]. І хоча ця риса є наслідком функціонування лівої, а не правої півкулі мозку, як ми з’ясували вище, все ж при кількісному співставленні її одиничної (лівопівкульної) з рештою перелічених рис (правопівкульних) переважає достовірність висновку про домінування останніх.\nУ руслі зазначеного домінування слід розглядати і просторові уявлення китайців, тісно пов’язані зі спеціалізацією правої півкулі, і увагу до стосунків між людьми та їх емоцій, що характеризують ці стосунки. Варто зазначити, що хоча емоції і не є продуктом функціонування правої півкулі, все ж вони пов’язані з ним більш тісно, ніж із лівим [48, с.30]. І цей взаємозв’язок проявляється в китайській філософії з найдавніших часів.\nУ найбільш ранній період китайської філософії панує космогонічне вчення, культ Неба, який не тільки пояснює закономірні природні процеси, зокрема рух зірок, але й пов’язує їх з долями держав та окремих людей, а також із заповідями моралі [128, с.210]. Вважалося, що гармонійні відносини між Небом і Землею постійно порушуються.\nГоловний інтерес китайської філософії – відносини між суспільством і людиною, правителем та його підлеглими. Не теорія пізнання, не логіка, а етика (морально-етичні проблеми, відносини між людьми, управління державою) стоїть на першому місці у роздумах основних представників китайської філософії [59, с.150]. Крім того, китайці захоплювалися історичним минулим своєї країни, яке вони у значній мірі ідеалізували (герої міфів, легенди, наближені до реальної дійсності).\nУ Давньому Китаї вірили, що Небо сприяє імператору, влада якого мала священний характер, що воно доручає ("вручення небесних мандат") найбільш гідному, найбільш доброчинному із людей керувати Піднебесною. Вважалось, що через імператора Небо регулює соціальне буття людей, карає за порушення соціального порядку (кара Неба). Морально-правові принципи, дані Небом, розглядались як втілення вищої справедливості. Піддані повинні були підкорятися їм. У свою чергу, правитель повинен був турбуватися про благо підданих [21, с.9].\nОднак загалом слід констатувати, що природничі та прикладні наукові знання були розвинуті у Давньому Китаї відносно слабо, оскільки китайці взагалі не вважали їх наукою. Вони приділяли недостатньо уваги вивченню законів природи насамперед тому, що постійно були зайняті болючими соціальними проблемами. Багато китайців обирали чиновницьку кар’єру, яка давала змогу забезпечити бодай мінімальний достаток. Серйозно гальмувало розвиток природничих знань всесильне конфуціанство, яке зосередилося на проблемах соціальної етики, все ж інше вважалося марною тратою часу. Давалося взнаки також традиційне схиляння перед авторитетом давніх "мудреців". На думку китайців, "мудреці" давним-давно все придумали, все зважили, все передбачили. Сама ідея про доцільність доповнення чи перегляду концепцій, розроблених "мудрецями", здавалася їм блюзнірською [70, с.524].\nЖиття Давнього Китаю було вельми специфічним. Старокитайське мислення, на відміну від староіндійського, орієнтувалося не на метафізику, а на соціальну етику та адміністративну практику. Китаєць ніколи надто не замислювався над таємницями буття та проблемами життя і смерті, натомість він завжди бачив перед собою еталон вищої доброчесності і вважав своїм священним обов’язком додержувати його. Китайська міфологія для нас до сьогодні в повній мірі є незрозумілою. У загальних рисах уявлення китайців про виникнення світу й світобудову було таким. Все суще в природі складається з п’яти першоелементів: води, дерева, металу, вогню та землі і є наслідком постійної взаємодії двох полярних космічних сил – інь і янь, які графічно зображуються як дві невіддільні половини – чорна й біла, зображені так, що одна готова перейти в іншу. Інь і янь не протистоять одна одній, а взаємодіють між собою, постійно проникають одна в одну, міняються місцями, створюючи вічний кругообіг речей у природі. Небо і Земля, на яких замикається Всесвіт, по суті, ті ж сили – ян і інь. Спершу вони були злиті воєдино, проте напівжінка-напівзмія Ньойва роз’єднала їх. Земля, згідно з китайською міфологією, має квадратну форму і лежить під круглим небом. На земній поверхні під небесним шатром живуть китайці, а в чотирьох кутах, не прикритих небом, – примітивні народи, здатні бути лише васалами китайського імператора [70, с.531-532].\nТаким чином, відірваність китайської філософії від конкретних наукових знань призвела до того, що в поясненні світу вона користувалася наївно-матеріалістичними ідеями, питання мислення, природи людської свідомості були поставленні в ній у найбільш загальному вигляді [57, с.27].\nТому китайська цивілізація не розвинула концепції права (у тому числі – природного) як центрального принципу. Разом з тим, вона розвинула інші принципи, що дозволяли вирішувати проблеми. Так, при вирішенні конфліктів зверталися до свідомості, а не до захисту прав в судовому порядку. Закон використовували лише тоді, коли всі інші способи вирішення конфлікту терпіли невдачу. Передусім необхідно було апелювати до людських почуттів, потім до розуму і тільки в останню чергу до закону. Закон існував для морально занепалих, невиправних злочинців та іноземців [111, с.21, 29]. Правитель, дотримуючись природного ходу речей і подій, в ідеалі повинен не втручатися в життєвий процес і правити шляхом недіяння, кращий правитель – той, про якого народ тільки знає, що він існує [6, с.484]. Це означає, що у давньокитайців домінувало інтуїтивне сприймання природного права, яке розвивалося в кожної особи під впливом небесних сил. Сюди вони відносили свідомість, почуття, здоровий глузд, розум як основні категорії природного права.\nНайбільш суттєвим принципом китайського життя (як усна традиція) є "лі", а не право, що означає церемонії та ритуали, жертвоприношення, пов’язані з культом предків і має відношення до магічних сил. Принцип "лі" також означав правильну та гідну поведінку, гармонізовану з цілісністю космічних явищ, представлених в концепції Неба. Тут основну роль відігравала віра у взаємозалежність природи і людської поведінки. Пізніше "лі" визначав порядок у суспільстві у вигляді п’яти видів відносин: між батьком і сином, правителем і підданим, чоловіком і жінкою, старшим і молодшим братом, між друзями. Це породжувало спеціалізовані "лі" для здійснення культу небесних сил, землі і людини, а потім п’ять "лі" для богослужіння: на випадок стихії і трауру, при отриманні державних позик, на випадок війни і свят. Невиконання обов’язку порушувало гармонію між людською і нелюдською сферами та вимагало відповідних дій для встановлення цієї гармонії. Тобто "лі" є чимось внутрішнім по відношенню до людської поведінки, а не чимось нав’язаним зверху людською чи Божою силою. Його здійснення на практиці внутрішньо обумовлене як демонстрація особистої здатності людини сприяти здійсненню всезагальної гармонії і культивуванню своєї сутності та суспільства [111, с.31].\nМожна зробити попередній висновок, що принцип "лі", хоча й не мав однозначного розуміння, проте відображав внутрішнє ставлення до сил природи, до природних стосунків між людьми, до природного стану поведінки і т. д. "Лі" переконливо доводить інтуїтивне ірраціональне мислення давньокитайців, магічну віру у розум людини щодо визначення справедливості власної поведінки. Спеціалізовані "лі" – це наслідок раціоналізації людських вчинків, впливу державних інституцій на людину.\nФілософія Китаю отримала високий статус, стала цариною наук завдяки вченню мудреця-діяча, книжника Конфуція в середині І ст. до н. е. Він став духовним батьком китайської нації, видатним філософом Давнього Сходу.\nСвітоглядно-філософські ідеї Конфуція полягали в тому, що Небо – найвища сила – стежить за справедливістю на Землі, стоїть на варті соціальної рівності. Небо – це доля і Дао (закон, шлях). Суть і мета пізнання – знати людей , а не природу; знання має бути практичним, корисним. Пізнання має бути вибірковим: "слухаю багато, вибираю найкраще і наслідую його". Вчитись треба заради вдосконалення себе, а не ради популярності [16, с.10].\nТобто, Конфуцій заклав підвалини етики не тільки позитивного, а й природного права. Щоправда, над джерелами природного права він та його учні не задумувались. Вони посилались на вимоги Неба, які скеровані на поведінку людей. Вимагалось врегулювати лише дії, а не думки людини. Вчення Конфуція, таким чином, було спрямоване на зовнішнє життя людини, яке має відповідати Піднебесній. З цього приводу він зазначав, що народ можна змусити коритися, але не можливо змусити розуміти – чому.\nГоловним у суспільстві Конфуцій вважав взаємовідносини між людьми, їх природно-моральні якості, які впливають на явища природи. За неправильні дії людини, її аморальність наступають природні санкції – стихії природи як попередження Неба. Тим самим він доводив, що від морально-природної поведінки людини залежить весь правовий світопорядок.\nКонфуцій та його послідовники ставили питання про природу людини як джерело злочинних діянь. Вони вважали, що природі і всім людям властива взаємна любов, тому тих, хто не сповідує заповіді всезагальної любові і творить зло, чекає неминуче покарання. Жорстокосердних, вважав він, слід карати, а мудрих – нагороджувати [6, с.486].\nПрограма Конфуція щодо природно-морального життя мала конкретний, раціональний характер, який відповідав нормам природного права. Згідно з дослідженнями А. Гусейнова і Р. Апресяна, до цієї програми входили: людяність, ритуал, вихованість, благородний муж [38, с.46-52]. Інші автори замість людяності зазначають гуманність, милосердя. Вважаємо, що гуманність є складовим компонентом людяності як морального закону, який вимагає відповідних взаємин між людьми згідно з "небесною волею". А милосердя випливає з любові між людьми.\nКрім того, людяність – це людська засада в людині, яка є одночасно й обов’язком (внутрішнім, моральним) [38, с.46]. Тобто людське повинно бути в людині.\nОбов’язок (внутрішній) – це моральний обов’язок (його внутрішній імператив), який людина в силу своїх доброчесності і досконалості сама накладає добровільно на себе. Обов’язок повинен бути продиктований внутрішнім переконанням у тому, що слід поступати так, а не інакше. Людина обов’язку повинна бути вірною і відданою [57, с.30]. Йдеться про родинні і суспільні обов’язки, які продиктовані Небом.\nВисвітлюючи своє розуміння людяності, Конфуцій зазначав, що людина не може збитися в одну зграю зі звірами та птахами, і якщо вона піде від людей, то залишиться сама. Тобто в людини є своя доля, навіть якщо вона дуже важка. Мудрість полягає не в тому, щоб, поставивши мету, яка не збувається, піти від людей, а в тому, щоб внести гармонійні засади у відносини між ними. Стосунки між людьми наповнюються моральним змістом, набувають гармонійного характеру в міру того, як стають взаємними [38, с.47].\nКрім того, філософ зазначає, що коли відома воля Неба, то не можна не виконувати її. Прямувати відповідно до волі Неба – значить дотримуватись всезагальної любові і взаємної вигоди між людьми [6, с.493].\nТим самим підкреслюється онтологія та деонтологія людини. Людина як частина природи повинна бути серед людей і виконувати природні приписи. Уникнення людей можна вважати порушенням норм природного права.\nСлово "ритуал" – не єдиний еквівалент відповідного китайського "лі", який може бути перекладений як "правила", "принципи", "церемонії", "етикет", "обряд". У найбільш загальному вигляді під ритуалом розуміють конкретні норми та взірці суспільно гідної поведінки. Ритуал сам є моральною мірою поведінки, оскільки він забезпечує узгоджене існування людей, дає їм загальні символи. У змістовному плані конфуціанський ритуал тримається на двох основах: синівська шанобливість і виправлення імен [38, с.48-49].\nКонфуцій зазначає: того, що не відповідає ритуалу, не можна ні споглядати, ні слухати, ні говорити, ні робити. Він доводить, що із доброї природи людини не випливає вини її природних якостей у недобрих вчинках. Із почуттів жалісливості випливає людинолюбство, із сорому й обурення – справедливість, увага та шанобливість – це основа ритуалу. При цьому почуття правди й неправди – є основою пізнання. Тобто елементи природної логіки відображають деякі принципи природного права.\nРитуал у давніх китайців виступав символічним законом природи, про появу якого ніхто не задумувався, оскільки його потрібно було повністю виконувати і в абсолютній покірності. Зокрема, син міг змінити батьківський ритуал, але не швидше, ніж за три роки після смерті батька. Нове потрібно було виводити зі старого, не порушуючи культуру предків, класичної традиції світогляду. Така міцна природність ритуалів нагадує певний консерватизм (аналогічно до законів природи), хоча це є швидше формою соціальної організації та контролю, а також саморегулюючим процедурам природної поведінки людини.\nНезважаючи на те, що в етичному вченні Конфуція прямо про вихованість не йдеться, така категорія простежується.\nТак, він пише, що коли в людини природність перевищує вихованість, то вона подібна селянщині. Якщо ж вихованість перевищує природність, то вона подібна вченому-книжнику. Після того, як вихованість і природність в людині врівноважать одне одного, вона стає благородним мужем [38, с.51]. Це означає, що китайці не відкидали природне право, а вважали його другорядним. Головним було для них засвоїти, вивчити це право, виховати себе в дусі природності і бути взірцем у поведінці. Покора природному праву через силу волі у поведінці забезпечувало благополуччя.\nПоняття благородного мужа має у Конфуція два взаємопов’язані смисли: належність до аристократії та людська досконалість. Благородний муж – зосередження всіх високих якостей, ідеальна особистість, як її розумів Конфуцій. Він намагається пізнати правильний шлях (Дао); завжди і у всьому людинолюбець; думає про те, щоб у всьому дотримуватись ритуалу, бути сердечним і правдивим у словах, чесним і шанобливим у вчинках; постійно вчиться. Зазначається, що у людей з красивими словами, але притворними манерами мало людинолюбства [38, с.52].\nІншими словами, благородний муж поклоняється законам Неба, заповітам предків, шанує і дотримується природних законів, має власну природно-моральну думку, поводить себе шляхетно тощо. Спостерігається певна консервативність (як і в природі), менше уваги приділяється новаторствам, щоб не порушити давні моральні приписи та "волі Неба", оскільки благородний муж знає натуральний порядок природи.\nНаступну філософську систему Давнього Китаю заснував Лао-цзи, яка отримала назву даосизм. Даосизм давав полярні до конфуціанства знання. Зокрема, він висвітлював внутрішні процеси поведінки людини – глибинний закон Всесвіту, який людина усвідомити не може. У даному випадку слід виконувати не волю Неба, а природний закон (Дао).\nВ даосизмі Дао – це всезагальний Закон Природи, Початок і Кінець Творіння. Дао – це все і ніщо. Ніхто не створив Дао, але всі повертаються до нього і все походить від нього. Дао нікому не відоме, воно недоступне для органів чуттів. Воно постійне і невичерпне [57, с.32]. Дао має подвійну природу: безіменне Дао (постійне і вічне, начало Неба і Землі; його коріння в небутті), іменоване Дао (джерело конкретних речей, його вершина – в бутті). Через подвійність природи Дао має суперечливі характеристики: Дао водночас незмінне і рухоме, одиничне і множинне; Дао безтілесне, але в глибині його сховані тілесні частинки; Дао невизначене, але в цій порожнечі – його невичерпність [16, с.13].\nТаким чином, морально-етичному конфуціанству було протиставлено духовно-правовий даосизм або вище духовно-етичне розуміння Природи людини, де відстоювали, по суті, ідеї природного права, вічного права. Не заглиблюючись у наукову суть, даосисти інтуїтивно відчули, що людина сама не в змозі створити моральні закони для власного вдосконалення, що основне в людині не тільки поведінка, а й думки, почуття. Існує ірраціональне право, на якому утримується Всесвіт, зміни у світі відбуваються, згідно з принципами природності, функціонує людське буття, визначається доля окремої людини. Однак глибше пояснити зміст Дао, природного права китайці не зуміли, хоча були переконані в його існуванні і також у тому, що людина і суспільство не існують самі по собі, а є частиною Всесвіту. Тому даосисти заперечували будь-яку штучність, а навпаки закликали звіряти свої думки та дії з природою, жити за природою, оскільки людське буття є нерозривною єдністю зі всім світом, а духовні засади людини та її фізична природа – єдині.\nПоява філософської школи легістів (законників) означала заперечення моральних норм і водночас вивищення позитивного права, законів імператора (фа), перед якими всі повинні бути рівні. Проте легісти внесли значний вклад у розвиток природного права.\nТак, основними ідеями легістів є такі: все у світі відбувається згідно з природними законами (людина своїм розумом, пізнаючи закони світу, може здобути владу над світом, а розум, у свою чергу, тільки тоді дає владу над світом, коли діє згідно з законами Дао); відповідно до того, як діють у природі її власні закони (закони "лі"), мають бути виробленими і діяти закони суспільства (закони "фа"), які чітко розмежовували б добро і зло у вчинках людей [16, с.14-15]. Тобто, Дао – це всезагальний закон і основа всіх законів, завдяки якому можна осягнути речі і оволодіти ними. Сукупність природних законів, спрямованих на розвиток речей, є "лі". В суспільстві ж повинні бути вироблені закони "фа", які встановлюються і змінюються людьми. Мораль має залежати від закону "фа" [52, с.116].\nВідповідно до цих тверджень можна виробити схему: Дао – лі – фа. У цій простій схемі є своя складність. Йдеться про місце природних законів і моралі, які залежать (в одному розумінні) і не залежать (в іншому розумінні) від творінь людини. Але так чи інакше легісти визнають природне право, підкреслюють його як джерело позитивного права. Помилкою легістів слід вважати те, що, на їхню думку, людина може цілісно охопити своїм розумом всі природні закони, що й вело до раціоналізації природного права.\nОтже, давньокитайська філософія не є однозначною. У ній відсутня струнка, логічна послідовність щодо світобудови, природно-правового розуміння суспільних відносин тощо. Сильний дух китайського раціоналізму, персоніфікована сила Неба, сліпа покора імператору, як Сину Неба, небачений культ предків породжували тверді морально-правові підходи, дозволяли зосереджуватись на основному (на їх погляд) – соціальних проблемах, відсуваючи природне право на другий план.\nОднак не можна сказати, що китайці не цікавились природним правом. Так, обожнення явищ природи, небесної галактики, природних ресурсів, розуміння гармонізації Неба і Землі, схиляння перед Небом як зразком для людини і суспільства, тлумачення, що життєва сила та енергія Всесвіту підпорядковується розумній волі людини, та інші ідеї призвели до формування різноманітних понять природних законів, хоча й утворювали, на перший погляд сучасних дослідників, певне безладдя. Але підвищена увага природі морально-етичних проблем була постійною.\nДавні китайці виходили з того, що людина є частиною природи і підкоряється її законам, що в житті людини відбувається природне втілення, що люди рівні перед природою, і те, що існує, є призначеним для блага людської душі. Єднання, злиття з природою давали підстави інтуїтивно відчувати космічний порядок у житті, елементарно розуміти універсальні закони космічного життя. З цією метою китайці утворювали етично-моральні норми, які мали космічну основу.\nТак, у добрі є частина зла (і навпаки), зло в людини протиприродне. Це твердження сприяло підходам до незмінності природних речей, до певного консерватизму. Зміни уявлялись як цикли, що доповнювали один одного. Але ці зміни до кращого не ведуть, можуть навіть призвести до загибелі людей. Фактично, всі біди людей китайці пов’язували з відступами від природних законів, порушенням принципів природності, самовільністю дій проти природи, егоїстичністю міркувань. Тому система морально-етичних норм хоча й ґрунтувалась на принципах макрокосмосу, на загадках людського існування, але повинна була бути підконтрольною найвищій владі імператора, відповідати політико-державній практиці. Тим самим, філософія, природознавство бул підпорядковані державознавству, Сину Неба, який настановляв, що природне і людське не повинні перемагати одне одного.\nУ Давньому Китаї існували ряд філософських шкіл: конфуціанство, даосизм, легізм, моїзм, матеріалізм та деякі інші, які поділяли натурфілософські погляди, розвивали етичні вчення, здійснювали історизацію міфів тощо. Деякі з цих шкіл припинили своє існування, інші міцно вкоренилися в китайське суспільство й до сьогодні. Але так чи інакше у китайській філософії природного права відсутні чіткі визначення понять, існують багатозначні терміни, основна увага приділялась етиці природного права.\nНайбільше впливовою філософсько-правовою школою було конфуціанство. Етика конфуціанства, його канонізація не дозволяла проникненню філософських ідей інших народів. Тому китайська філософія, етизація поведінки народу була відірваною від інших світових філософій. Навіть філософська система конфуціанства не сприяла зниженню іншій національній філософії – даосизму, оскільки церемонії конфуціанства заперечували даосизм.\nЗ іншого боку – даосисти вважали, що мудрою людиною є та, яка прямує за Дао, за законами природи і не звертає уваги на хаос, оскільки розвиток у Всесвіті відбувається довільно, спонтанно. Даосисти уособлювали верховні закони Неба, поєднували (як синонім) єдине світове ціле в ході суспільних подій та людського життя. Вічне джерело руху (у даосистів) не давало можливості відступати від моральної сили, оскільки це вважалося блудом для людей.\nНе вдалося завоювати конфуціанський Китай також і буддизму, оскільки його егоцентризм не відповідав загальновживаним нормам конфуціанської моралі. Йдеться про те, що вихований у конфуціанському дусі китаєць понад усе цінував земне життя, свою сім’ю, культ предків. До того ж, перекласти на китайську мову буддійські терміни й поняття було нелегкою справою. Тому в Китаї буддизм поступово китаїзувався [70, с.529].\nУ цілому пізнавальний процес природного права у Давньому Китаї створив міцні етичні вчення, які забезпечували створення тодішнього належного суспільного порядку. У відомому розумінні, ці етичні вчення продовжують здійснювати свій вплив на рівень організованості й досконалості китайського суспільства і в умовах сьогоднішніх.


Британська поліція ідентифікувала російського шпигуна, який міг отруїти Скрипаля - ZAXID.NET\nБританська поліція ідентифікувала російського шпигуна, який міг отруїти Скрипаля\nСвіт — Роман Ганкевич, 11:00, 22 квітня 2018 0 0\nУ Великій Британії отруїли колишнього російського розвідника ZAXID.NET\nОтруєний у Британії колишній шпигун Сергій Скрипаль вийшов із критичного стану ZAXID.NET\nСергій Скрипаль і його донька Юлія\nКолишнього російського подвійного агента Сергія Скрипаля у Великій Британії міг отруїти шпигун Федеральної служби безпеки Російської Федерації із позивним «Гордон». Про це йдеться в матеріалі видання Daily Mirror.\nПовідомляється, що антитерористична поліція ідентифікувала можливого причетного до отруєння Скрипаля. За даними правоохоронців, злочин міг скоїти 54-річний колишній шпигун ФСБ з позивним «Гордон».\nВидання стверджує, шо він міг також використовувати псевдонім Міхаілс Савікіс та ще кілька інших. Вважається, що він вже повернувся в Росію.\nЯк повідомив Sunday People колишній співробітник радянського КДБ Борис Карпічков, «Гордон» володіє бойовими мистецтвами і отримав юридичну освіту в Ризі. Для роботи він використав легенду успішного бізнесмена в області безпеки. У той же час британські правоохоронці припускають, що за отруєнням Скрипаля може стояти група з шести осіб.\nНагадаємо, раніше повідомлялося, що поліція визначила підозрюваних у замаху на Скрипалів, проте їхні імена досі залишалися невідомими.\nЯк повідомлялося, Організація із заборони хімічної зброї підтвердили аналіз Великої Британії щодо типу паралітичної речовини, яка використовувалася при отруєнні колишнього шпигуна Сергія Скрипаля та його доньки Юлії.


Суспільство за 05.09.2018 - Стрічка новин Дніпра\nЗ Обухівського лісництва КАМАЗами вивозили грунт\nВодій одного з Камазів повідомив, що землю він збирається везти до себе додому. 4 вересня, близько полудня водний патруль виявив на території Обухівського лісництва два вантажних автомобіля КАМАЗ і трактор-навантажувач ЮМЗ. Останній знімав поверхневий шар грун...\nПерекриття доріг на День міста і організація руху автобусів і тролейбусів\nЗ 7 по 9 вересня в Дніпрі з нагоди проведення святкових заходів до Дня міста буде обмежено, частково або повністю, рух транспорту на деяких ділянках вулиць. У зв'язку з цим буде змінено схему руху автобусів і електротранспорту. Про це ІА «МОСТ-ДНІПРО» повідоми...\nНа Дніпропетровщині недостатня кількість меморіалів загиблим воїнам - героям АТО, - Яна Иванилова\n. Але чому це повинні робити самі родичі? Коли людина вмирає своєю смертю - сім'я зобов'язана поховати його і встановити йому пам'ятник, але коли вмирає солдатів, за свою батьківщину, - це вже справа держави. Всі хлопці, які добровільно пішли захищати честь кр...\nУкраїнських студентів запрошують на безкоштовну річну стажування в Канаду\nТермін подачі заявок триває до 19 вересня 2018 року. Студенти понад 150 українських Вузів можуть претендувати на стажування в університетах Канади за програмою «Mitacs Globalink Research Internship Program». . . Щорічно з травня по вересень учасник...\nУ Дніпрі витратять на нову систему відеоспостереження 22,5 млн. грн.\nВ Дніпрі вирішили закупити систему відеоспостереження за 22 585 тис. грн. В неї увійдуть 150 камер, які будуть розпізнавати номери машин, 32 камери для спостереження за комунальною інфраструктурою, ще 10 встановлять у місцях скупчення людей. Відповідний тендер...\nНа тренінгу в ДнепрОГА підприємцям розповіли, як уникнути підступів конкурентів і стати експортерами\nЯкі ризики мають підприємці, які хочуть експортувати свою продукцію? Як підготуватися до виходу на міжнародний ринок і уникнути підступів конкурентів? Про все це говорили на тренінгу в Дніпропетровській облдержадміністрації. Досвідом з вітчизняними підприємцям...\nТіна Кароль, вогняне шоу та карнавал: Чим вражатиме Дніпро на День міста\nЦієї суботи, 8 вересня, Дніпро відзначатиме День міста. Святкова програма налічує близько 20 масштабних заходів на будь-який смак і вік, і кожен матиме свою родзинку. Традиційно свято відкриється урочистостями біля пам’ятника почесному громадянину Дніпра...\nАндрій Павелко: З Днем Народження, місто лідерів і чемпіонів!\nНародний депутат України, заступник голови фракції Блок Петра Порошенка Андрій Павелко привітав дніпрян з Днем міста. «Наш улюблений місто святкує свій день народження. Неповторний і квітучий мегаполіс з яскраво вираженою індивідуальністю, він прекрасний завжд...\nУ 2018-му вже облаштували близько 30 ресурсних кімнат для особливих дітей – Валентин Резніченко\nКуточок сімейного затишку – прямо в школі. У ресурсній кімнаті можна позайматися на комп'ютері, подивитися пізнавальні мультики, приготувати їжу. А ще – відпочити за чашкою чаю і просто поспілкуватися з друзями. Просторі світлі приміщення, обладнані всім необх...


Художнє татуювання shram.kiev.ua\nРозваги ... Художнє татуювання ...\nВиди татуювань, приклади Художніх татуювань\nТатуювання (тату, в просторіччі - наколка) - процес нанесення перманентного (стійкого) малюнка на тіло методом місцевого травмування шкірного покриву з внесенням в підшкірну клітковину фарбувального пігменту; самі візерунки на тілі, зроблені таким способом.\nПроцес відноситься до декоративних модифікаціям тіла. Як правило, татуювання та її вид визначаються самим замовником, або умовами побуту і соціуму. Татуювання носить характерні відмітні риси, підрозділяючись на види, стилі і способи виготовлення.\nКолись модне в Європі і Америці 30-50-х років минулого століття традиційний напрям поки що залишається на гребені. Метелики і якоря, моряцькі трубки і кораблики, дрібна символіка та дівчачі «фенечки» - все це тиражоване одноманітність може вважатися мистецтвом хіба що в рамках поп-арту, який, як відомо, дуже тісно пов'язаний з маскультурою. Нічого спільного з самовираженням тут не було і немає, навпаки: це повна відмова від індивідуальності. Такі татуювання виконувалися виключно тому, що на когось помічені аналогічні, а значить це «модно».\nБагато малюнків, стилі, популярні у наших предків, до цього дня дають поживу для фантазії майстрів тату. А не так давно в моду увійшли практично первозданні «етнічні» малюнки. Точні повторення, звичайно, зустрічаються рідко. Аж надто прості мотиви і композиції. А ось стилізація приваблива для багатьох людей, які вирішили прикрасити своє тіло. Майстри сучасної татуювання вміло поєднують стиль і ідею древніх народів з сучасною модою.\nОдним з найбільш цікавих напрямків у етнічної татуювання вважаються скіфські. Зразки справжніх шкірних малюнків скіфів були знайдені під час розкопок групи Пазирикскіх курганів на Гірському Алтаї. Саме звідти археологи витягли на світло набальзамоване тіло скіфського вождя, суцільно покрите хитромудрими сюжетами. Зображення покривали груди, спину, обидві руки і обидві гомілки. Час поховання приблизно V - VI століття до н.е. Проаналізувавши екземпляр, вчені прийшли до висновку, що татуювання була виконана шляхом наколювання. Для татуювань скіфи використовували все той же, відомий у всьому світі по золотих прикрас, звіриний стиль. Тіло зображувалися тварин древній художник ділив на дві частини. Задня, абсолютно проста, виконувалася схематично. Передня ж була багато прикрашена хитромудрим орнаментом, і представляла звіра як міфічна істота величезних розмірів і такої ж сили.\nДо цієї групи можна віднести і елементи татуювання папуасів Нової Гвінеї, інших племен Індонезії та Австралії. Хоча сам вигляд не так сильно поширений, на тілах можна побачити лише його окремі елементи. Татуювання папуасів може бути тому цікава, що вона рідко носила містичний, глибинний сенс, а ще частіше вказувала на соціальне становище члена племені. В основному малюнок наносили на тіло жінок, статус і заняття яких були більш постійними. Чоловіки вважали за краще тимчасову розмальовку. Характерні риси цього виду - прості геометричні фігури, об'єднані в нехитрі малюнки. Своєрідність стилю відрізняв і метод татуювання: шкіра надрізати, і в свіжий розріз втирати барвник, зазвичай сажа.\nКельтський стиль в різний час піддавався великому впливу різних культур і видозмінювався. Спочатку він складався тільки з рослинних мотивів: хитросплетених гілочок, листочків і квітів. Пізніше в нього були включені тварини, причому настільки гармонійно, що стали невід'ємною його частиною.\nВеличезна кількість дійшли до наших днів елементів, стилізованих предметів побуту, казок говорять про спорідненість стилю з візантійської, слов'янської татуюванням. Однак, варто зіставити давню кельтську космогонію з рослинної своєю основою і вже тим більше «звіриним» мотивами, - виявимо ряд нестиковок. Причина навіть не в сторонніх деталях, а змінах їх переважання. Так звана «плетінка» була відома на всій території Євразії з давніх часів, але кельтський культурний ареал завжди тримався осібно завдяки своїм особливим «деревним» перевагам, що і проявилося в неповторних елементах - вузлах і плетениях. Але звідки ж серед всієї цієї флори взялися звірині морди? Чи не з тієї чи пори, коли зустрілися скіфи і кельти в повній бойовій розмальовці? У той же час на історичній арені із сольними номерами виступала прошарок з готських і слов'янських племен. Индоарийские вікінги, що осіли на півночі Франції, ввібрали, як губка, місцеві звичаї і через деякий час до кельтського творчості примішався романський стиль. Ось і, мабуть, розберися, - чого тут і скільки чужого? Втім, один з майстрів пояснив: ніхто і зараз толком не може довести, що у кельтських племен були «фірмові» татуювання, скоріше, - це змішання кількох схожих стилів, в тому числі і візантійського, які отримали одне ємне назву - кельтський стиль. Візантійський ж, в свою чергу, перегукується зі слов'янським. І невідомо ще, хто у кого більше перейняв ...\nОсновними мотивами японських татуювань часто служили древні казки і легенди пов'язані з морем, а основними персонажами були коропи, дракони і самураї. Згідно одне з теорій, японська татуювання «ірідзумі» була запозичена у Китаю, де вона була відома ще в XI столітті до н.е. За іншою - татуювання проникла до Японії в далекій давнині завдяки айнам, що жив по сусідству з японцями, в період з 70 по 250 рік до н.е. Втім, найпривабливішою для самих японців залишається третя версія. Ця легенда свідчить про те, що міфічний правитель Японії Дзімму (660 - 585 рік до н.е.) носив настільки ефективні татуювання, що захопив царицю Сенойатару, ситуацію, що в їх честь поему. Японська татуювання, як і багато інших, пройшла шляхом злетів і падінь. Пік її популярності припав на епоху Едо, а падіння - на 1868 й рік, після заборони, виданого правителем епохи Мейдзі - ревного конфуцианца.\nВтім, межу цими періодами лежить цілий пласт творчості, про який майстра і понині говорять з особливою гордістю.\nНайбільш кидається в око риса «японизма» в татуюванні - це її просторість. Татуювання, яку майстер послідовно, на протязі декількох років, завдавав на тіло будь-якого людини, врешті-решт, була схожа на композицію в формі «кімоно» або «розкритого плаща». Таке татуювання щільно покриває торс, залишаючи незаповненим простір по центру грудей і живота. У верхній частині вона досягає ліктів, заповнюючи передпліччя, в нижній - закінчується на стегнах. Принципам композиції, сформованим ще в середині XIX століття, японці слідують і понині:\nАсиметрія, на відміну від ретельної симетрії прославленої класичної татуювання маорі з Нової Зеландії;\nВведення безлічі дрібних мотивів, які іноді обплітають основні мотиви і щільно заповнюють поверхню фрагмента тіла;\nФігуративний характер провідних мотивів;\nОбведення більшості мотивів чітко вималювалася декоративним контуром; старі майстри вважали кромки композиції найбільш цінними місцями і відтіняли їх, щоб зробити схожими на композиції укий-е;\nзаповнення поверхні мотивів фарбами інтенсивної насиченості, які контрастують один з одним;\nвикористання своєрідних для татуювання засобів вираження, на які підштовхнула природа. Наприклад, щоб надати картині на тілі візуальний ефект, що підкреслює рух, використовувалися знання розміщення м'язів. Такі м'язи під час їх напруги і розслаблення як би надавали всій композиції рух, роблячи її дуже експресивною. Соски і пупок використовувалися не для підкреслення гумористичних акцентів в малюнках, що було дуже популярно в європейській татуювання у злочинців, а як необхідні елементи мотивів, наприклад, в якості очі дракона або ж центру квітки;\nдинамічна трактування деяких композицій (наприклад, єдиноборства самураїв) і в той же час статична трактування інших (наприклад, фігур, полонених чарівністю гейш);\nзаповнення порожніх місць в композиції геометричним орнаментом або уривками з буддистських текстів;\nТематика японської татуювання рясніє різноманітними мотивами, які можна розділити на чотири групи: флора, фауна, релігійні та міфологічні мотиви, пов'язані з незвичайними пригодами героїв і інших почерпнутих з фольклору особистостей. Серед представлених рослинних мотивів є свої символи:\nхризантема - символ наполегливості й рішучості;\nпівонія - символ багатства і успіху в житті\nквітка сакури, у якій «пелюстки опадають навіть при легкому подиху точно так же покірно, як і самурай віддає життя за свого пана». Це символ проходить часу і слабкості життя;\nлист клена, що несе в собі асоціації подібно червоної троянди в європейській татуювання.\nДо найбільш популярним представникам тваринного світу в татуюванні слід віднести:\nдракона, який символізує владу і силу, але одночасно об'єднує вогонь і воду, тобто з'єднує протилежності;\nкоропа, який символізує мужність, відвагу і позу стоїка;\nтигра - символу безстрашності.\nНа особливу увагу заслуговують численні морські і взагалі водні мотив, продиктовані тим, що щоденне життя багатьох японців тісно пов'язана з морем. Ось чому в японській татуювання часто поруч з різними водяними створіннями з'являється мотив хвилі, службовець для збагачення фону і підкреслення фактури тіла. Провідними релігійними темами були фігури другорядних буддійських богів, зустрічалися і міфологічні фігури, народні герої, святі, самураї і ченці, куртизанки, гейші, актори театру «Кабукі» і борці сумо. Характерною рисою японської татуювання завжди було уявлення втілених в портретах особистостей під кутом зору «три чверті» і ніколи - фронтально, що відповідав прийнятому в «укий-е» принципом. Значне число мотивів японської татуювання приписують запозичення у великого народу-сусіда. Однак сила впливу китайської татуювання на японську набагато слабкіше, ніж вплив техніки японської гравюри на дереві.\nЯпонські майстри тату-традиціоналісти досі уникають електричної машинки, яка, на їхню думку, знижує престиж татуировщика і ускладнює досягнення необхідної спритності. Під час нанесення татуювання вони користуються паличками з бамбука з прикріпленими до них голками. Для нанесення малюнка використовуються від однієї до чотирьох голок, для заповнення поверхні малюнка - комплект з тридцяти голок в формі пучка. Така зв'язка голок називається «пики» і наколює шкіру зі швидкістю близько 90-120 уколів в хвилину. Одночасні уколи великої кількості голок допомагають більш активному проникненню пігменту в шкіру. Виконання великих композицій розбивається на кілька тижнів, а то і місяців - клієнтові важко переносити біль, до того ж дуже велике психологічне і фізичне напруження татуировщика, який не може в такій роботі поспішати, підганяти події.\nВся його робота ділитися на п'ять фаз, у кожної своя специфіка:\n«Судзі» - на шкіру наноситься ескіз мотиву і всієї композиції за допомогою чорної туші або спеціального барвника.\n«Отсумі» - інструментом із закріпленими на ньому голками виділяється і закріпляється контур малюнка.\n«Бокас» (оттеніваніе) - заснована на наколюванні шкіри великою кількістю голок, зібраних в пучок. Це полегшує досягнення в наноситься композиції потрібного наповнення кольором і необхідного тону.\n«Тсуки-пики» ( «тсуки» - пробивати, «пики» - зв'язка голок) - неглибоке наколювання голками окремих фрагментів малюнка, без його оттеніванія. Голки забиваються в шкіру за допомогою легких ударів підставою долоні, після чого голки додатково вдавлюються трохи глибше в тіло.\n«Хані-бари» ( «хані» - відскік, «бари» - процес татуювання) полягає в тому, що під час наколювання шкіри руці надається незначний замах.\nГлибина наколювання при цьому точно контролюється. Застосування цієї техніки дозволяє досягти найкращих ефектів при оттеніваніі композиції. «Хані-бари» найбільш складна в техніці японської татуювання.\nНайчастіше японські майстри тату використовують чорний і червоний пігменти, рідше - бронзовий і лише у виняткових випадках зелений і жовтий.\nПопулярність японської татуювання росла завдяки відомим драматичним акторам, які побачили в ній не тільки артистичні достоїнств. Але і новий спосіб досягнення експресії на сцені. Недарма вона завжди сприймалася як мистецтво і форма прикраси тіла, а самі власники татуювання - як об'єкти, якими слід захоплюватися.\nВ кінці XVIII століття однією з найбільш красивих татуювань міг похвалитися видатний актор Накамура Утаемон IV. За прикладом акторів мода на красиві татуювання поступово почала опановувати і деякими колами японської аристократії.\nПеріод на рубежі XVIII - XIX століть можна назвати золотим століттям японської татуювання. Зведена в ранг вишуканого мистецтва, вона стала своєрідною ознакою краси тіла і предметом для роздумів.\nТатуювання в Японії завжди допомагала чоловікові демонструвати істинно чоловічі якості, свідчила про його витривалості. Але є і ще різновид, яка в цьому ряду тримається особняком: жіночі татуювання - «Какус-боро», виконувані шляхом втирання в розрізи на тілі рисової пудри. Японки вдавалися до послуг хори (татуировщиков), щоб зобразити на своїй ніжній шкірі доказ вічної прихильності до коханого. Вони полюбили «негативну татуювання» за її особливі властивості: непомітний для оточуючих малюнок на тілі проявлявся лише після вживання алкоголю, купання або під час інтимної близькості.\nСьогодні ж втрачені раніше традиції татуювання в Японії поступово повертаються. Це пов'язано з популярністю тату в середовищі якудзи - японських гангстерів, організованих в банди. Роблячи собі татуювання, якудзи як би виключають себе з нормального світу і в той же час зміцнюють сязі в самій злочинному угрупованні. Різниця між «громадянської» і «злочинної» татуюваннями значна через переваги останніх до іконографії і мотивами японських азартних ігор. І все-таки знаходяться в Японії справжні майстри. Більшість з них до цих пір користуються паличками з бамбука з прикріпленими до них голками. Оригінальність японської татуювання, як і гравюр школи «укий-е» або театру «Кабукі», заворожує європейців.\nБагато майстрів намагаються відтворити в своїх роботах риси японського стилю: інтенсивні, що контрастують один з одним фарби, штучно створену асиметрію, продуману композицію, символізм зображень. Але лише одиницям вдається досягти дивовижної експресії хори-моно - художнього татуювання Країни висхідного сонця.\nPolynesian (полінезійський стиль)\nНа початку нашого століття майстри тату вперше звернулися до орнаментів племінної татуювання - так з'явився і понині популярна мова «трайбл». Цілком ймовірно, татуювання в Полінезії настільки ж стара, як і сама її культура. Процедура нанесення малюнків на островах Тихого Океану здавна шанували як священнодійство. Тому прикрашати тіла одноплемінників могли тільки жерці. Художник-жрець користувався загальною повагою і отримував за свої старання цінні подарунки. Для нього вибудовувався спеціальний будинок, розділений на кабіни, в яких пацієнти іноді затримувалися на кілька тижнів і навіть місяців - до повного завершення шедевра. І весь цей час навколо будинку «шамана» не уривалися молитви і співи. У них співалося, що «майстри вищих прекрасних малюнків» зроблять дивну татуювання тільки тим, хто добре заплатить, а іншим «такої краси не мати навіки». Для виконання малюнків полінезійці використовували рослинні шипи, кістки риб або альбатроса, акулячі зуби або уламки морських черепашок.\nДостаток і вишуканість натільних малюнків вважалося знаками шляхетного походження, так що покривати візерунками все тіло мали право лише вожді та їх найближчі родичі. Тих же, хто б страшив хворобливого обряду, чекало жорстоке покарання на тому світі.\nЖінки теж йшли на страждання заради краси. «Ми просто зобов'язані мати на своїх губах кілька ліній, - були переконані прекрасні остров'янки, - оскільки, коли ми постаріємо, наші губи зморщаться, і ми станемо дуже негарними». І дійсно, без малюнка в куточках рота новозеландку ніхто б не взяв заміж. Один з вождів маорі, корінного населення Нової Зеландії, розбагатів на продажу європейцям голів своїх підданих, покритих татуюваннями.\nНовозеландський дослідник Д. Коуен представляв маорі як «видатних скульпторів особи у всій історії людства». «Моко», на його думку, було варте уваги тому, що виконувалося за допомогою спеціальних невеликих доліт, які залишали на обличчі різані рани, а не за допомогою застосування техніки наколювання, до якої маорі вдавалися при татуюванні інших частин тіла. У способі виконання «Моко» (крім жителів Маркізьких островів, воно не було відомо ні одному з полінезійських племен) можна угледіти аналогії з технікою різьблення по дереву. Знаками, втіленими на сідницях і стегнах людей, найчастіше були мотиви спіралі інші зламані лінії, що знаходилися в тісному зв'язку з візерунками, широко застосовувалися в різьбі по дереву. Полінезійці покривали татуюванням все тіло, в той час як серед маорі для тату відводилися лише певні частини тіла, поширеність татуювання по шкірі була обмежена. У чоловіків татуювання робилася на обличчі і області від пояса до колін, у жінок - тільки на обличчі. Однак інші жінки маорі носили і чоловічі татуювання «Моко». Класичний тип «Моко» мав наступні мотиви:\nспіральні візерунки на підборідді, звані пу-каувае;\nсерії паралельних закруглених ліній від підборіддя до ніздрів (ререпехі);\nдві великі укрупнені спіралі на щоці (паї-паї);\nспіралі на носі, звані ререпі і понгіанга;\nсерії променеподібно розходяться від носа викривлених ліній, вони йшли над бровами і опускалися до вух (тівхана).\nМалюнок на верхній частині лоба називали пухоро, а в нижній - тити. Багатий орнамент «Моко» складався головним чином з спіралі, хвиль, стрічок і меандр, що створюють композицію. Характерною рисою «Моко» було симетричне розташування мотивів.\nКрім нижніх частин тіла, чоловіки татуювали також груди і зап'ястя, що допомагало визначити займану в суспільній ієрархії позицію. Траплялося, що татуюванням прикрашали інтимні місця і навіть мову.\nДеякі дослідники татуювання маорі підкреслювали залежність ступеня старанності у виконанні «Моко» від громадського рангу його власника. Найбільш складні і технічно допрацьовані татуювання були у осіб високого походження. Повний же відсутність «Моко» на обличчі позбавляло члена племені прав на можливості виконувати громадські функції і фактично зводило його до положення раба. Таких чоловіків часто називали тато-теа, що означало «пусте обличчя».\nСаме завдяки «Моко», який витатуював малюнку на обличчі, цей народ став відомий у всьому світі. Якось один європейський художник спробував намалювати старого маорі. Коли він закінчив, всі були здивовані схожістю картини з оригіналом. Тільки сам тубілець залишився незадоволений: він взяв полотно і на зворотному боці зобразив орнамент: своє «Моко». «Ось так я виглядаю, - пояснив полінезіец, - а твоя мазня безглузда».\nІ, тим не менш, незважаючи на майстерність, якого досягли полінезійські жерці, по суті, вони залишалися лише майстерними ремісниками, пов'язаними традиційними мотивами свого народу.\nSlovenian (слов'янський стиль)\nСучасна слов'янська етнічний стиль, як і скіфський, знаходиться в стадії формування, але те, що люди їм цікавляться, вже не маловажно. Існує думка, що в своєму традиційному вигляді татуювання у слов'ян спостерігається лише в певних частинах Югославії. Його важко заперечити, оскільки робилися неодноразові спроби перевірити це в інших слов'янських регіонах. В кінці Х I Х століття татуювання зустрічалися в основному серед населення католицького віросповідання. Практично у кожної дорослої дівчини або заміжньої жінки були зображення гірлянд, гілочок, орнаментальних хрестів на грудях, плечах, долонях, аж кінчиків пальців, рідше - на лобі. Чоловіки-католики татуювань неї цуралися, але йшли на цю процедуру набагато рідше. Найбільш охоче, підставляючи плечі і передпліччя під зображення хрестів. Однак хрест - не єдиний мотив, були ще татуювання у формі серця, корони, якоря або ініціалів, що свідчило про світський походження їх носія. У католицького населення Сербії та Герцеговини кінця минулого століття татуювання зустрічалися так само часто, як і сам натільний хрест. А заохочували цей звичай католицькі ксьондзи, які хотіли запобігти переходу прихожан в іслам. Адже Боснія в ті часи була провінцією Османської імперії, і велика частина населення переймала релігію і мову турків. Тільки не стирається хрест на тілі, заборонений в ісламі як символ християнства, утримував боснійок в лоні католицької церкви.\nМоду на татуювання в середовищі європейської аристократії ввів Едуард VII, в той час, коли він ще був наслідним принцом Уельським. Будучи з неофіційним візитом в Японії, він відвідав відомого татуювальника Хорі Чійо, щоб нанести на свою королівську персону малюнок дракона, символ віри і влади.\nЯк тільки сенсація стала відома, його приклад наслідували принци, лорди, світські дами і не бажали відставати нувориші. Серед тих, хто не минув цієї епідемії татуювання, були російські великі князі Олексій і Костянтин, австрійські ерцгерцоги, королівське подружжя Греції, король Данії, Швеції, Норвегії.\nУ числі шанувальників тату виявився останній російський імператор Микола II. Під час подорожі по Сходу він зробив собі кілька татуювань і найбільше підкорив дружину тим, що завдав її ім'я - Саша. Навіть мати майбутнього прем'єра Вінстона Черчілля, леді Рендольф Черчилль, не втрималася, щоб не зробити на зап'ясті вузький браслет.\nCyber (кібер - стиль)\nВ наші роки, разом з розквітом етнічних мотивів, все чіткіше проявляються new -напрямку, такі як «кібернетичне» (cyber) представляють собою тісне злиття природного і штучного, живого і не живого: замальовки людських суглобів з механічними з'єднаннями, орнаменти з мікросхем, комп'ютерні персонажі фантастичних серіалів, інші космічні та містичні мотиви, навіяні техногенним XXI століттям і психотропними препаратами, урбаністичні ідеї.\nПрямий продовжувач декоративно-художнього напряму в татуюванні, цей стиль зародився наприкінці 70-х років ХХ століття. Швидше за все, флагманами «кібер» виступили самі майстри тату, що займаються новаціями в бодімодифікації, і страждають від хімічної залежності кібер-панки. Безумовно, прототипом для «живих полотен» послужили зображення персонажів з сучасних футуристичних фільмів ( «Тварина», «Чужий» і т.д.). Іншим символом cyber-приналежності стали стилізовані орнаментальні сюжети етнічних напрямків. Механічні членування, орнаменти з комп'ютерних знаків, полотна Гігера, стилізація частин тіла під механічні прилади, урбаністичні сюжети і просто набори геометричних фігур. Однотонно пофарбовані руки (кожна - в свій колір) - все це сміливо можна зарахувати до кібернетичного стилю. На відміну від «класики», від якої, як вважають кібери, вже просто віє нафталіном, якість і ідея зображення і тут цілком залежать від майстра. Клієнт просто не в змозі передати те, що йому хочеться закарбувати на своєму тілі. Але абсолютно точно знає: він буде цінний для нащадків вже тим, що є носієм важливої інформації, адже його тіло носить відбиток історії.\nСтародавнє населення Східної Європи залишило нам у спадок скромні свідоцтва епохи неоліту - статуетки, символи родючості, розписані орнаментами. В основі цих невигадливих візерунків лежать хрестоподібні і ромбічні фігури, спіралі, крапки і коми. Почасти це повторює особливості етнічного стилю. Західна ж частина слов'янського населення черпала натхнення з іншого джерела - в православних рукописах і книгах, обрамлених теж своєрідною облямівкою витонченою графіки. Ось вони-то і поклали, мабуть, початок цього різновиду тату.\nРусский стиль ще тільки-тільки почав пробивати собі дорогу, виділяючись сумішшю мотивів російських казок, Палеха, Гжели, стилізованої книжкової графіки Білібіна і братів Васнецових. Останнім часом в каталогах російських тату салонів з'являються сюжети, навіяні билинним епосом художника Васильєва. Наскільки велика похибка при перенесенні малюнка на тіло - питання інше, але важливо вже одне те, що ми намагаємося копатися у власній, а не чужій історії.\nНемов нанизані на давньослов'янське стрижень, цей стиль ще навіть не знайшов остаточного назви, майстри тату досі сперечаються зватися йому російським або російським. Втім, як і художньої форми - невідомо поки, чого в ньому більше, скіфських тварин оскалом. Алтайських орнаментів одягу або елементів традиційної російської графіки кінця XIX століття, характерною для слов'янського билинного фольклору. Але оскільки негативний тлумачення з боку «здорової» половини суспільства неминуче, то явно, що ніхто не стане шукати тут особливі історичні корені, а, швидше за все, висвітлять кримінально-кримінальну підоснову. Втім, поки цього не сталося. І у нас ще є шанс знайти прихильників нового напряму, особливо цінного для патріотично-налаштованих верств.\nМодерн багато почерпнув у мистецтві японської гравюри, покладеної в основу сучасної японської татуювання. Звідси більш компромісні рішення в малюнку.\nТату із зображенням відомих героїв\nВибрані татуювання (фото)


Стеля з гіпсокартону має попит не менше, ніж будь-яка інша стельове покриття. Так само, як і інші матеріали, він зношується від часу. А може бути, ви вирішили поміняти інтер’єр в кімнаті? І в тому і в іншому випадку потрібно знати, як стеля можна відремонтувати або замінити.\nГіпсокартон сам по собі досить крихкий, тому що у нього низька міцність основи з гіпсу. Через це часто виникають дефекти, що вимагають ремонту.\nГіпсокартон – це дуже пористий матеріал, тому він дуже боїться вологи і від неї руйнується. Залежно від розміру потопу пошкодження поділяються на три типи:\nНезначне намокання. Це, можна сказати, навіть не проблема. Воно не принесе вам великого клопоту. Гіпсокартонна стеля навіть ремонтувати не доведеться. Досить зняти точкові світильники, які встановлюють в конструкцію стелі. Ці дії забезпечать вентиляцію, завдяки чому гіпсокартон швидко просохне. Світильники після просушування листів можна встановлювати на своє місце, а розводи від води можна зашпаклювати і зафарбувати.\nСередній ступінь намокання – це теж для гіпсокартонної стелі не проблема. Для його просушування потрібно зняти точкові світильники або підвісну люстру і просвердлити в стелі додаткові наскрізні отвори. Це робиться за допомогою ножа, шила або викрутки. Після висихання всі освітлювальні прилади ставляться на місце, а отвори маскуються акриловим силіконом. Завдяки широкому асортименту вам не важко підібрати його колір.\nПри сильному намоканні стелю ремонту вже не підлягає. Доведеться повністю міняти стельове покриття. Природно, зіпсований матеріал потрібно прибрати, а підстава стелі необхідно просушити протягом декількох днів.\nДеякі фахівці радять все ж спробувати відновити повністю промоклий стелю. Але це важко і довго.\nПрогинання стельового покриття\nЦя проблема може з’явитися через неправильно встановленого каркаса, погане кріплення гіпсокартону або під час усадки будинку.\nТакож прогинання листів може бути викликано високою вологістю в приміщенні, коли погано працює вентиляція. Ще однією причиною прогину може стати негативна температура, якщо будинок довгий час не опалювався.\nЯкщо на стелі з’явилося невелике викривлення, можна просто вирівняти нерівності стартовою шпаклівкою, а затії нанести фінішну.\nДругий спосіб ремонту стель з гіпсокартону – прикручування листів довгими саморізами, розмір яких повинен бути 90 мм. Листи прикручують ні до каркасу, а безпосередньо до стелі. Підтягнутий гіпсокартон потім потрібно зашпаклювати.\nПричини появи тріщин і їх усунення\nЯк правило, тріщини утворюються через застосування шпаклівки слабкого якості або погано проведених робіт. Усадка будинку, одна з причин, через яку і деформується стеля, а також монтаж без застосування армуючої стрічки.\nЗабивання щілин між листами з гіпсокартону виробляється накладенням серпянки. Її відрізають довжиною трохи більше стику або тріщини, а потім щільно приклеюють. Після висихання наноситься шар універсальної шпаклівки.\nЯкщо тріщину ви видаляєте без застосування стрічки, потрібно розширити щілину, щоб збільшити проникнення шпаклювальної замазки.\nДуже велику тріщину потрібно закріплювати із застосуванням армованого скловолокна. Його приклеюють по краях щілини. Потім тріщину замазують шпаклівкою і залишають просихати.\nЦя проблема часто виникає в будинку з маленькими дітьми. Бавлячись, вони кидають важкі іграшки або предмети з загостреними краями. Цього достатньо, щоб на стелі з’явилася вм’ятина.\nПри маленьких вм’ятини з проблемою впоратися ви зможете своїми силами. При більш важких наслідки краще звернутися до фахівців. Після виконання робіт вони надають гарантію.\nДірки в стелі з гіпсокартону\nНезначні отвори можна закрити, промазав їх розведеним клеєм ПВА, потім зашпаклювати із застосуванням стрічки серпянки.\nПотрібна заміна стелі з гіпсокартону\nМіняти стельову конструкцію з гіпсокартону може знадобитися з двох причин:\nБажання змінити дизайн.\nДоведено стелі до стану, коли він вже не піддається ремонту. Це може статися через неякісний або несвоєчасного ремонту при виникненні щілин, вм’ятин або намоканні листів.\nДля монтажу нового гіпсокартонної стелі краще запросити майстрів своєї справи. Вони, по-перше, знімуть старі листи, так як демонтаж – це досить важка і брудна робота. По-друге, досвідченим оком визначать, чи потрібно міняти обрешітку, може бути, її досить обробити антисептиком. По-третє, прикрутить нові гіпсокартонні листи. І найголовніше, дадуть гарантійні зобов’язання. Дізнатися ціни ви зможете на сайті http://sov-remont.ru/stati/remont-kvartir-ceny.\nРозводи та плями на стелі з гіпсокартону\nНекрасиві жовті плями зазвичай з’являються після затоплення верхніми сусідами. Щоб їх видалити потрібно:\nзачистити пляма до самої основи;\nзашкуріть, застосувавши тертку або дрібну наждачний папір;\nнанести фінішну шпаклівку, а потім зафарбувати або обклеїти шпалерами.\nПри фарбуванні стелі з гіпсокартону після видалення плям краще зафарбувати всю поверхню. Як би не збігався колір, відтінки можуть відрізнятися.\nРемонт стелі з гіпсокартону не дуже-то клопітка справа. З цим впорається будь-який господар, навіть і без досвіду. Але краще все ж довіритися професіоналам.\nРемонт стель з гіпсокартону Ссылка на основную публикацию


Воскрешені Христом до життя! (Луки 7:11-17)/ Проповіді Божого Слова (конфесійне лютеранство) / Подкаст на PodFM.ru\nВоскрешені Христом до життя! (Луки 7:11-17)\nВоскрешені Христом до життя! (Луки 7:11-17) добавлен 27.06.14 02:28\n© Пастир Тарас Коковський,2014\n© Піккардійська терція. Плине кача.\nВоскрешені Христом до життя!\nБіблійний текст: Луки 7:11-17\n11 І сталось, наступного дня Він відправивсь у місто, що зветься Наїн, а з Ним ішли учні Його та багато народу. 12 І ось, як до брами міської наблизився Він, виносили вмерлого, одинака в своєї матері, що вдовою була. І з нею був натовп великий із міста. 13 Як Господь же побачив її, то змилосердивсь над нею, і до неї промовив: Не плач! 14 І Він підійшов, і доторкнувся до мар, носії ж зупинились. Тоді Він сказав: Юначе, кажу тобі: встань! 15 І мертвий устав, і почав говорити. І його Він віддав його матері. 16 А всіх острах пройняв, і Бога хвалили вони й говорили: Великий Пророк з’явився між нами, і зглянувся Бог над народом Своїм! 17 І розійшлася ця чутка про Нього по цілій Юдеї, і по всій тій країні.\n<iframe name="embeddedPlayer" scrolling="no" style="border: none; overflow: hidden; width:452px; height: 53px;" src="http://old.podfm.ru/getplayer/pod/?rss=http%3A%2F%2Flucaster.podfm.ru%2Fsermons%2F734%2Frss.xml&channel=embeddedplayer" ></iframe>