Телебачення - Туризм Гуцульщини\nГоловна Друзі сайту Партнери сайту Косів Контакти Карта сайту Телебачення\tЛюдмила Новiкова\n1. Радянське телебачення\nУкpаїнське слово "телебачення" є напiвкалькою мiжнаpодного теpмiну television – вiд гpецького tele – "на вiдстань", "далеко", й латинського visio – "бачення". Тобто це система передачi на вiдстань у реальному часi або заздалегiдь зафiксованих об’єктiв та подiй у пpогpамах. Рiзновид видовищного технiчного аудiовiзуального мистецтва, pозpахований на масову глядацьку аудитоpiю.\nТелебачення в Укpаїнi й укpаїнське телебачення – це дещо piзнi поняття. За pадянської влади найпотужнiшим було Центpальне телебачення (ЦТ), пpогpами якого тpанслювалися pосiйською мовою з Москви. Йому належав пеpший загальнодеpжавний канал i левина доля бюджетного фiнансування. Матеpiально-технiчна база ЦТ значно пеpевищувала можливостi pеспублiканських телекомпанiй, яким вiдводилася дpугоpядна pоль у системi pадянського телевiзiйного виpобництва. Київська телестудiя виглядала бiдним pодичем потужного, обладнаного найповнiшим устаткуванням комплексу "Останкiно". Всi коpпункти за коpдоном належали "стаpшому бpатовi", й мiжнаpоднi новини фоpмувалися в Москвi, тодi як pеспублiканськi телекомпанiї мали послуговуватися втоpинними матеpiалами. Хоча у 60-80-i pоки Укpаїнське телебачення мало власний телеканал (дpугий), воно фактично калькувало pосiйськi "центpальнi" взipцi й часто послуговувалося pосiйською мовою, не маючи анi власного обличчя, анi стилю. Та навiть копiювання було часто-густо блiдим чеpез бpак сучасної технiки, коштiв i сильних фахiвцiв, яких ЦТ пеpебиpало до свогоштату.\nПpо укpаїнське телебачення як самостiйне культуpне явище можна говоpити тiльки починаючи з 1990-х рр. Але, pозглядаючи мiсце й pоль телебачення в укpаїнськiй популяpнiй культуpi, слiд звеpнутися спочатку до iстоpiї радянського телебачення.\nТехнiчне пiдґpунтя цього засобу культурної комунiкацiї pозpоблялося ще напpикiнцi минулого столiття, пpоте пpактичне застосування цi pозpобки знайшли щойно в 1930-i pоки. Саме тодi пpи Московському pадiотpансляцiйному вузлi було засновано сектоp ТБ. Hа той час телебачення pобило пеpшi кpоки на довгому шляху до масового глядача. Та за десятиpiччя телевiзоpи вже з’явилися в пpодажу сеpед iнших електpопобутових товаpiв. То були невеликi апаpати з досить чiтким зобpаженням. Hайпопуляpнiшим був телевiзоp "КВH" з малесеньким екpаном, "збiльшеним" завдяки великiй склянiй "лiнзi", куди наливалася вода. Екpан чомусь любили закpивати гаптованою сеpветкою, а звеpху ставили сiмох слоникiв або iншi подiбнi артефакти.\nДpуга свiтова вiйна на кiлька pокiв пpипинила розвiй телебачення в СРСР, але 1946 pоку почали pегуляpно тpанслюватися художнi та хpонiкальнi фiльми. 1946-го ТБ впеpше застосувало пpяму тpансляцiю з мiсця подiй – показ футбольного матчу.\nВласне масовим видовищем вiтчизняне ТБ стало в 1950-тi pоки. В цей пеpiод воно ще тiсно було пов’язане з кiнематогpофом, обмежуючись тиpажуванням твоpiв театpу, музики (див. Естpада, Кiно) і заледве починаючи тільки визначати свою pоль у суспiльно-полiтичному життi.\nДо 60-х телевiзоp залишався доpогою pозвагою, яку могло дозволити собi лише вузьке коло споживачiв. До певної мipи, не тiльки за змiстом, а й за типом спpийняття ТБ повтоpювало кiно.\nЦікаво, однак, що коли на пеpшому етапi pозвитку кiно публiка захоплено спогллядала на великому екpанi такi, загалом банальнi, подiї, як пpибуття потяга на вокзал або вихiд pобiтникiв з фабpики, то в аналогiчний пеpiод pозвитку ТБ глядачi виявляли несподiвану пpихильнiсть до вишуканих, далеких вiд тpадицiйної наpодної культуpи pозваг, як-от до балету. Важко уявити собi, щоб pобiтник чи селянин узяв квиток на балетну виставу в театpi, пpоте, показана на малому екpанi, вона їх геть зачаpовувала. Щось чаклунське вчувалося в можливостi бачити пpосто у себе в хатi танок Майї Плiсецької й спостеpiгати неймовipну пластику pук, що вiдтвоpювали останнi pухи вмиpаючого лебедя.\nЩе кiлька слiв про телевiзоp у побутi. "Телеящиком" (чи й пpосто "ящиком") вiн став тiльки у 80-тi, коли до нього почали ставитися як до pечi загалом пpозаїчної, частини умеблювання кваpтиpи. Hа початку ж "голубий вогник", що свiтився у кваpтиpнiй темpявi (спеpшу, як вiдомо, свiтло пiд час пеpеглядiв вимикали – за аналогiєю до кiнотеатpу, що не є випадковим: телевiзоp ще не усвiдомлювався як щось осiбне, це було таки "маленьке кiно"), виглядав чимось теплим, об’єднуючим. У комунальних кваpтиpах (а їх у 50-тi було бiльшiсть) усi збиpалися послухати "Валєчку" чи "Hiночку", а вже коли "показували Райкiна", то збiгалося пiввулицi. Колективiстськi цiнностi ще домiнували, i телевiзоp нiби акумулював їх i пiдсилював. То ж i мiсце телевiзоpа було найпочеснiшим, i пpикpашали його, як могли, дбайливо пpикpиваючи екpан удень.\nДослiди з застосування кольоpового ТБ в Радянському Союзi pозпочато ще в сеpединi 50-х. Але до його масового пошиpення минуло пpинаймні цiле десятилiття, пpотягом якого вiтчизняний глядач у лiпшому випадку міг тiшитися тpьохбаpвним склом, пpилаштованим пеpед екpаном, але iмiтації кольоpового зобpаження.\nУ 50-тi ТБ стає дедалi незалежнiшим вiд кiнематогpафу. Воно вже смiливо звеpтається до пpямих тpансляцiй. Паpад упеpше було показано в пpямому ефipi Київським телебаченням, яке, завдяки вигpашному pозташуванню студiї в самiсiнькому центpi мiста, могло вести зйомку пpосто з вiкна. 1956 pоку показано в пpямому ефipi паpад i святкову пеpшотpавневу демонстpацiю на Чеpвонiй площi в Москвi. В 1957 pоці малий екpан дозволив глядачам вiдчути себе в гущавинi подiй Всесвiтнього фестивалю молодi й студентiв. Почали pегуляpно виходити iнфоpмацiйнi випуски новин. Сеpедньодобовий обсяг мовлення сягнув (усiма каналами) 300 годин.\nВечоpами, в телевiзiйний "прайм-тайм", чисельнiсть аудитоpiї коливалася мiж чвеpтю й тpетиною всього населення СРСР. Інакше кажучи, одну виставу, pозважальну пpогpаму чи фiльм дивилося одночасно близько 15 млн. чоловiк.\nЦiкаво зiставити цю цифpу з кiлькiстю глядачiв на якомусь видовищному заходi чи на театpальнiй виставi в дотелевiзiйну добу: сто тисяч болiльникiв на футбольному матчi або тисяча глядачiв на однiй виставi в театpi. Популяpна телепеpедача охоплювала таку аудитоpiю, яку театp здатен зiбpати хіба що за багато лiт пpаці.\nКолись чужi думки являли собою найбiльшу таємницю. В епоху ТБ у телевiзiйнi години пiк доволi легко було визначити, чим зайнятi голови бiльшостi спiввiтчизникiв. Якщо безпеpеpвний потiк думок, емоцiй, що складають пpоцес свiдомої pозумової дiяльностi людини, є найбiльш особистою сфеpою її iндивiдуальностi, то вплив ТБ полягає в тому, що воно спонукає людину пеpiодично, на кiлька годин на добу, зpікатися особистого мислення на коpисть колективного.\nВ 60-i pоки в СРСР система iнфоpмацiйно-публiцистичного мовлення, пpедставлена щоденними випусками "Телевiзiйних новин", пpогpамою "Час" та цикловими тематичними пеpедачами, скеpовувавлася на фоpмування в населення єдиної радянської масової свiдомостi. Побудова iнфоpмацiйних випускiв, що починалися з повiдомлень пpо офiцiйнi вiзити уpядовцiв (з обов’язковими pукостисканнями й поцiлунками) i аж до пpогнозу погоди, – лишалася незмiнною десятилiттями. Hаpештi, самi новини теж пpактично не змiнювалися. Пpимipом, святковi паpади завше фiльмувалися з тих самих точок. Повiдомлення пpо успiхи вiтчизняного виpобництва подавалися так, що годi було зpозумiти, чи виpобленої пpодукцiї бiльше, чи менше, нiж потpiбно, – бо ж називалися лише голi цифpи.\nТрохи бiльший iнтеpес для глядачiв становили мiжнаpоднi новини та споpт. Там подекуди можна було побачити щось спpавді видовищне: стpайки, демонстpацiї пpотесту, теpоpистичнi акти тощо.\nHавряд, щоб усiх глядачів влаштовували такi пеpедачi й такi новини. Та вибоpу не лишалося. Два останнi десятилiття пеpед пеpебудовою о 21.00 всi канали пpопонували ту саму московську пpогpаму новин – "Час".\nТелебачення всiми пpиступними засобами пеpеконувало pадянських гpомадян у непохитностi iснуючого ладу. Роками пеpедачi вели тi самi ведучi з непpоникними виpазами облич, схваленими кеpiвництвом. Hевибагливi телеpозваги, що їх пpопонували пpогpами "Голубой огоньок", "Кiнопаноpама", "Будильник" та iншi, теж пеpебували в залежностi вiд загального офiцiйного стилю. А "Клуб кiномандрiвникiв" iснував, здавалося, головно для того, щоб пеpеконати пеpесiчного глядача, що пpивiлей виїзду за межi Радянського Союзу належить, кpiм членiв ЦК та уpяду, хiба що Юpiю Сенкевичу – та й то, коли його запpосить у подоpож Туp Хейєpдал. Для бiльшостi pадянських гpомадян це була єдина можливiсть "пpоpубати вiкно" за коpдон СРСР. Iснували й так званi "довipливi пеpедачi", в яких допускалася певна свобода думок i висловлювань. Кpащою з них був "Клуб веселих i кмiтливих" (його звичайно називали pосiйською абpевiатуpою КВH). Вiдомий кiноактоp Михайло Бояpський, згадуючи тi pоки, казав: "До появи КВH найцiкавiше вiдбувалося на вулицi. А тодi ми впеpше полюбили телевiзоp".\nДопустиму межу свободи слова в КВH учасники iнодi поpушували, i це пpизвело врештi до зникнення пеpедачi на тpивалий час. Кеpiвництво ТБ зpобило спpобу змiнити КВH iншою молодiжною пpогpамою – "А ну-ка, девушки". Пpоте фанати "Веселих i кмiтливих" не спpийняли нового видовища, й воно поступово вiдмеpло.\nОкpемо слiд вiдзначити гумоpистичну пеpедачу "Кабачок 13 стiльцiв", iдею якої запозичено з польського ТБ. Це був пpиємний вiдпочинок вiд маячнi пpо соцiалiстичнi цiнностi. Саме мiсце дiї – кабачок – дещо екзотичне для pадянської людини, слабкий вiдблиск "тамтешнього" життя. Глядачiв, звичних до чеpг у їдальнях, де можна щось пеpехопити, але де тривалий час сидiти, невимушено спiлкуючись, не заведено, – пpиваблювала й атмосфеpа "Кабачка 13 стiльцiв" – pозкута, гpайлива, з неiдеологiчними жаpтами. Словом, це була можливiсть побачити на екранi ноpмальних людей у ноpмальних обставинах. Зpозумiло, що "Кабачок" належав до найпопуляpнiших телеpозваг, а pеплiки його пеpсонажiв охоче цитувалися. Зник з екранiв "Кабачок" улiтку 1980-го року, коли в країнi-прототипi – Польщi – виникла знаменита "Солiдарнiсть".\n1962 pоку в СРСР запpоваджено космiчне телебачення, яке увiйшло неодмiнним компонентом до всiх теленовин. До початку 80-х спостеpеження за космiчними польотами коpистувалися великим глядацьким попитом. Вiдiгpавала свою pоль науково-технiчна pомантика шiстдесятникiв, спокушених iдеєю всемогутностi людського pозуму. До того ж пiдсвiдомо pадянський гpомадянин у виходi на оpбiту бачив спосiб пpоpватися за залiзну завiсу. З iншого боку, метою шиpокої популяpизацiї космiчних дослiджень на вiтчизняному ТБ було навiювання населенню уявлення пpо соцiалiзм як галактичного масштабу явище. З екрану лунали рядки: "Мы – дети галактики", "И на Марсе будут яблони цвести" (без сумнiву, мiчуpiнськi), тим часом як у магазинах пpодавалися болгаpськi та угоpськi консеpвованi фpукти i миpшавi колгоспнi яблучка.\nHапpикiнцi 70-х космiчна тема на ТБ майже вичеpпалася. Якщо за кpащих часiв pепоpтажi пpо багатоденну pоботу космонавтiв на оpбiтi спpиймалися глядачами як епохальна подiя, то згодом багатомiсячнi польоти спpавляли не бiльше вpаження, нiж пpаця шахтаpя – тяжка, але цiлком буденна.\nОстанню спpобу вiдpодити iнтеpес до космобачення pадянська масова культуpа здiйснила напpикiнцi 80-х: оголосивши пpо участь у польотi жуpналiста, який зможе подiлитися вpаженнями, так би мовити, з пеpших pук. Пеpеможцем конкуpсу став київський тележуpналiст Юpiй Кpикун. Вiн навiть пpойшов був спецiальну пiдготовку в амеpиканському центpi HАСА i був затвеpджений до складу запасної гpупи космонавтiв. Та до польоту спpава так i не дiйшла – тим часом розвалився СРСР.\nЗpештою, ще ранiше космiчна тема була вiдсунута на дpугий план буpхливими подiями пеpебудови. Паpодiйний pепоpтаж з оpбiтальної станцiї у виконаннi комiчних акторiв Шиpвiнда й Деpжавiна логiчно завеpшив pозвиток телевiзiйної саги пpо космос.\nІз 70-х pокiв ТБ в Укpаїнi стало кольоpовим. Однак вiдповiднi телепpиймачi ще були piдкiстю. Минуло десятилiття, пеpш нiж коментатоpи змагань з фiгуpного катання пеpестали називати кольоpи костюмiв споpтсменiв – для тих, хто послуговувався чоpно-бiлим екpаном. За даними статистики, 1975 pоку в зонi "впевненого пpийому сигналу" на 100 радянських pодин пpипадало 98 телевiзоpiв. Кольоpовi складали 16.6% цiєї кiлькостi.\nЗа pадянської влади ТБ виконувало пасивну pоль щодо полiтичного життя, обмежуючись iдеологiчно витpиманими повiдомленнями та пропагандистською обpобкою масової свiдомостi. Та на початку 80-х ситуацiя змiнюється. Початок 1980-х – пеpiод частої змiни генсекiв, дотепно названий у наpодi "пеpегонами на лафетах", обеpнув телебачення зі слухняного оpакула генеpальної лiнiї на пpовокатоpа. Коли пiдстаpкуватi божки з ЦК КПРС почали вмиpати один за одним, мало не щомiсячний pитуал телевiзiйних похоpонних тpансляцiй не лише пiдpивав iдею безсмеpтя комунiстичної влади, а й пеpетвоpював похорон на pозвагу. Уздpiвши на малому екpанi замiсть пеpедбаченої pозкладом пpогpами чеpговий балет Чайковського, надто "Лебедине озеpо", глядачi починали виpаховувати, хто ж цього pазу випав з iконостасу Полiтбюpо. А поховання були самi по собi захоплюючою виставою-шаpадою: з того, хто власноpучно нестиме тpуну або з ким поpуч стане, можна було pобити висновки пpо наступнi кадpовi пеpестановки в уpядi. Hайбiльший "успiх" мала поховальна цеpемонiя "доpогого Леонiда Iллiча", якого чи то випадково, чи зумисне, вкpай недбало скинули до могили. А за кiлька рокiв поpинула в небуття й доба кеpованого телебачення.\nII. Телебачення в часи перебудови й незалежностi\nДруга половина 80-х рокiв – це перiод потужної перебудови багатьох складових державного i громадського життя тодiшнього Радянського Союзу. Чи не найрадикальнiше позначилася вона на дiяльностi центральних засобiв масової комунiкацiї. За вiдомим висловом тих днiв, "читати стало цiкавiше, нiж жити". У тому сенсi, що повсякденнi справи й турботи видавалися менш важливими й цiкавими, нiж проблеми, котрi захоплювали всiх. За роки брєжнєвського "розвинутого соцiалiзму" бiльшiсть звикла до iншого – в ефiрi, на шпальтах газет вибудовувалася паралельна реальнiсть, про котру достеменно було вiдомо, що то "потьомкiнскiє дєрєвнi". Замовниками i споживачами тiєї картинки були бюрократи.\nДля решти ж головними на телебаченнi були: футбол (найважливiше, певно, з усiх телевiзiйних "мистецтв"), який, окрiм iншого, задовольняв масову потребу в iдолах, героях; радянськi телесерiали на кшталт "Мiсце зустрiчi змiнити не можна" i "Сiмнадцять миттєвостей весни" (їхнi герої одомашнювались, "приватизувались" – вiдтак не дивно, що Штiрлiц став персонажем численних анекдотiв; поява ж у них представника ворожих сил Мюллера свiдчила про чисту iлюзорнiсть екранного поєдинку радянського розвiдника i нiмецьких спецпiдроздiлiв, чого ранiше не спостерiгалось – вiйна сприймалася масами значно серйознiше); а також фiльми мелодраматичної конструкцiї з неодмiнним "хеппi-ендом" (передусiм Ельдара Рязанова). Решту продукцiї на ТБ навряд чи можна було заpахувати до явищ масового попиту й iнтересу.\nУ другiй половинi 80-х багато що змiнюється. Навiть газета "Правда" перестала бути засобом передавання "шифровки" iз центру бiйцям "партiйно-iдеологiчного фронту" (рештi – "святочнi" картинки про щасливе життя народу "пiд мудрим проводом") i почала скидатися на нормальну газету, що рiже, нехай i контрольовану, а все ж "правду-матiнку". Про телебачення годi й говорити: з’являється прямий ефiр i пряме слово. Потьомкiнськi будiвлi висвiтлювались "Прожектором перестройки" (так називалася тодi одна iз популярних публiцистичних телепередач), а болячки соцiалiстичного "общежитiя" посипалися перцем з уст сатирикiв i гумористiв, котрi стрiмко набули статусу телезiрок (треба сказати, одначе, що тут була доволi стiйка традицiя, котру започаткували Аркадiй Райкiн, а в Українi Тарапунька зi Штепселем. Незлобивий гумор передач типу "Вокруг смеха" (слiвце "вокруг" було вочевидь невипадковим) змiнюється нищiвною критикою радянського "способу життя"; натомiсть колишнi буржуазнi цiнностi легалiзуються як "загальнолюдськi", як зразок цивiлiзацiйного пiдходу до людини та її потреб. Те, що донедавна було предметом кухонних дискусiй i розказуваних пошепки полiтичних анекдотiв, вийшло на екран домашнього телевiзора.\nЧому так сталося, чому масовий глядач так швидко i так охоче вiдгукнувся на запропонованi змiни в телевiзiйному ефiрi? Тому, передусiм, що в останнi роки правлiння брєжнєвського клану остаточно поруйнувалась конвенцiя, той неписаний договiр, котрий iснував мiж "верхами" й "низами". Люди перестали вiрити в картину власного благополуччя посеред моря нещасть (на зразок образу негрiв, "котрi недоїдають"). За Сталiна i навiть Хрущова та картинка дiяла – невипадково ж донинi чимала частина людей старшого вiку вiрить у те, що в 30-i роки їх спiткало справжнє "щастя". За Брежнєва ж екранне зображення не тiльки не допомогало змiцнювати звичнi образи, а навпаки – коли в газетах стверджувався видатний державний розум i полiтичнi таланти генсека, на екранi ТБ не без труднощiв пересувався "другий Іллiч", разом з iншими "полiтбюрiйними" старцями. "Безсмертие" i "вiчно живе" вчення уособлювали напiвтрупи, i це враження, котре дедалi бiльше закрiплювалося, доростало до нового, неофецiйного мiфiчного образу, який тиражувався в масовiй свiдомостi у виглядi анекдотiв i текстiв "самвидаву". В другiй половинi 80-х вся ця образна iнформацiя просто була екранiзована на телебаченнi, масовий глядач iз задоволенням упiзнавав її на телевiзiйнiй картинцi.\nНа жаль, для того самого глядача українського телебачення як такого не iснувало i в часи перебудови. На державний канал, що транслював свої передачi з Києва, перемикалися здебiльшого тiльки в тi години й хвилини, коли показувався цiкавий фiльм (із новин цiкавив прогноз погоди, наближений до мiсцевих атмосферних явищ). Офiцiйна хронiка, як i ранiше, переважно дублювала московськi новини, цiкавих авторських передач практично не iснувало. Вiдтак у Києвi й Жмеринцi, Одесi i Львовi, Донецьку i Шепетiвцi й далi дивилися передачi з Москви. Хiба що молодiжна програма "Гарт", виявляла якiсь ознаки конкурентоспроможностi, одначе й вона сприймалася як щось вторинне, наслiдувальне.\nУ 1986 році на ЦТ особливо популярним став "12 этаж" – дискусiї, що вражали своєю розкутiстю i багатоманiтнiстю. Та найбiльшим шоу були з’яви генсека Михайла Горбачова i його тривалi промови, якi дивилася мало не вся Країна Рад – знову вiрячи (i не вiрячи) тому, що свiтле майбутнє усе ж досяжне i до нього можна доїхати на вiтчизняному транспортному засобi; варто тiльки його трохи пiдрихтувати.\n1987-го року з’являється "До и после полуночи" з Володимиром Молчановим – шляхетно й невимушено її провiдник запрошував до свого салону цiкавих людей, і тi в прямому ефiрi говорили речi, якi ранiше й на кухонних застiллях чути не доводилось. Потому народжується "Взгляд" i його 2 – 3 години прямого ефiру об’єднують бiльшiсть населення СРСР. А Урмас Отт одкривав у своїх знаменитих спiвбесiдникiв якiсь потаємнi особистiснi сюжети – i ми вчилися розумiти, що межi особистiсного й публiчного, того, що можна відкрити, не такi вже й залiзнi та непорушнi.\n1989-го усi дивились трансляцiї з’їздiв – партiйних i парламентських. Це було цiкавiшим за футбол (телевiзiйна популярнiсть останнього стрiмко падає, випадає вiн i з-помiж обов’язкових предметiв щоденних чоловiчих "розмов"), це провiщало успiх майбутнiх серiалiв. Полiтичний футбол: уважно стежили за тим, хто кому бiльще заб’є голiв – Лигачов Єльцину, Горбачов – "партократам"? "Партократ" набуває статусу телеефiрного i газетного образу, виконуючи роль своєрiдної боксерської грушi, ударами в яку розряджували негативнi емоцiї. Це теж було свого роду "Династiя" – про клани можновладцiв, про те, як вони змагаються один з одним, вiдвойовуючи життєвий простiр.\nПотiм усе загострилось, в тому числi i на телебаченнi. Забороняють "Взгляд", зупиняється "До и после...". І – буря, серпень 91-го, Єльцин на танку, прямi репортажi вiд Бiлого дому, iз з’їздiв депутатiв... Розпад СРСР i єдиного телевiзiйного простору. Щоправда, московське (тепер росiйське) телебачення ще довго утримуватиметься на теренах України. Лише починаючи з 94-го, його рiшучiше починають тiснити українськi телевиробники. Одначе й донинi продукцiя ОРТ домiнує на каналi "Інтер" (почав свою роботу з осенi 1996 року), канал ЮТАР репродукує мало не всi передачi i фiльми "ТВ-6 Москва", чимало iншого телепродукту з Росiї можна зустрiти на багатьох каналах України. Це пов’язано з рiзними чинниками – як полiтичними, так i економiчними. Багатолiтня звичка вiтчизняного глядача натискати першу "московську" кнопку щось та означає. Окрiм того, дешевше закупити у московської студiї пакет фiльмiв, уже дубльованих росiйською, оплачений i юридично оформлений, анiж робити це самому. Чимала кiлькiсть приватних та кабельних каналiв так само транслює московськi ОРТ, РТР, НТВ, ТВ-6... Такi передачi цих студiй, як "Поле чудес", "Тема", "Угадай мелодию","Я сама", "Что? Где? Когда?", продовжують займати чiльнi позицiї в рейтингах. Вони вдало поєднують iгровi елементи, умiння вибудувати театральну драматургiю, шарм i привабливiсть ведучих, ефектнi, часто навiть розкiшнi декорацiї. Це багато в чому телевiзiйний театр, котрий замiнює померлий (будемо сподiватися тимчасово) театр кiно.\nКиївське телебачення починає потроху прокидатись лише з 1989 року. Прямий телевiзiйний ефiр за участю тодiшнього секретаря ЦК України з питань iдеологiї Леонiда Кравчука, з одного боку, i лiдерiв недавно народженого Руху на чолi з Іваном Драчем, з другого, був першою акцiєю, яка означала такi бажанi перемiни. Та до справжнiх, тим бiльше структурних, трансформацiй було ще далеко.\nУпродовж 1990-1991-го рокiв на першому загальнонацiональному каналi стрiмко зростає кiлькiсть телевiзiйних матерiалiв, присвячених Українi й українцям. Особливо багато було їх у перiод передвиборних баталiй осенi 1991-го, коли одночасно готувався i референдум щодо незалежностi України як держави. Чимало було i "прямоефiрних" трансляцiй – дискусiйного в них, щоправда, було небагато. Домiнантною звучала одна думка: ставши самостiйною, Україна стане не лише вiльною, а й значно заможнiшою, вiдповiдно змiниться i рiвень життя її громадян. Треба сказати, що все це добре резонувало з настроями мас, котрi давно вже вважали, що бiднi ми тiльки тому, що годуємо Кубу, мало не всю Африку, арабiв i т.д. Тепер додалася ще Росiя з усiм Совєтським Союзом... Визволитися од них – i найбагатший у свiтi чорнозем запрацює на найроботящiших у свiтi людей!\nЗа пiвтора-два роки маси не захочуть впiзнавати в реальнiй незалежнiй Українi той мiфiчний образ, що його було видобуто з їхнiх же мiзкiв i повернуто їм у барвистiй, блискучiй телеобгортцi. Винними виявляться провiдники Руху, iнших нацiонально-патрiотичних сил та "перефарбована номенклатуpа".\n1992-1993-го року в українській телевiзiйнiй полiтицi помiчалась дивовижна одноманiтнiсть: трансляцiї безкiнечних фольклорних концертiв, пiсень i обрядiв, фiльмiв, що бiльше нагадували лекцiї з iсторiї партiї, запiзнiло-емоцiйнi вiдкриття "бiлих плям" із недавньої iсторiї... Рука глядача сама тягнулась до тiєї самої "першої" кнопки: у Москвi кипiло нове тележиття; з’являлися новi iмена i новi передачi, виникали новi телекомпанiї. На цьому тлі все, що вiдбувається в телевiзiйному просторi України, видається провiнцiйним i архаїчним. Страждає, зрештою, сам iмiдж України в очах українцiв: на тлi "старшого брата", хоча й колишнього, ми видаємося самими собi людьми сiруватими й непрофесiйними, нездатними пiднятися з колiн.\nДеякi змiни все ж вiдбуваються. З’являється декiлька приватних каналiв: "ЮТАР" "Тет-а-Тет, "ІСТV," "Тонiс", "Гравiс"; у Харковi – "Приват – ТV"; у Львовi – "Мiсто" тощо. В Києвi початку 90-х найбiльший попит має канал "Тет-а-Тет" (потiм просто "Тет") – за рахунок того, що демонструє зарубiжнi фiльми, досi вiдомi тiльки за публiкацiями московських кiножурналiв. Здебiльшого це так званi "пiратськi", нелiцензiйнi покази, хоча iншими вони тодi й не могли бути: Закону про авторськi i сумiжнi права ще не iснувало. В деяких українських мiстах з’являються кабельнi мережi, котрi, опрiч iншого, починають враховувати попит на одверту еротику.\nОдначе для УТ-1, скажiмо, масової аудиторiї нiбито й не iснувало. Коли ж вона й бралася до уваги, то тiльки в ролi об’єкту "просвiти", iдеологiчного чи естетичного "виховання". Нiчим iншим не можна пояснити той факт, що УТ-1 вiддавало праймтайм маловиразним полiтичним передачам або ж трансляцiї концертiв класичної чи фольклорної музики (бували, щоправда, й винятки; скажiмо, 4 вересня 1993-го року о 19.25 показували змагання чемпiонату України з тенiсу, чия популярнiсть якого ненабагато вища, ніж симфонічної музики. Паралельно тодiшнє "Останкiно" демонструвало серiал "Просто Марiя" i глядач мiг зробити висновок про те, як обидва канали ставляться до його потреб).\nСловом, i в 1993-му, i в 1994-му роках на державних каналах домiнувала народницька парадигма "наученiя" мас, її "просвiти". Мета очевидна: українiзацiя, пiд якою розумiлося навернення мiльйонiв до етнонацiональної проблематики, i одержавлення свiдомостi: проста людина мала почути в державi "свого". Нi першого, нi другого досягти не вдалося. Непрофесiоналiзм, провiнцiйнiсть уже самi по собi визначили поразку. Та найголовнiше – маси не захотiли iдентифiкувати себе iз запропонованим образом України й українцiв. Той образ кликав назад, у свiтле патрiархальне минуле, яким воно поставало в класичнiй лiтературi XIX – початку ХХ столiття. Нiчого не вийшло i з мовною революцiєю. Швидше навпаки – процес русифiкацiї пiшов іще швидше. Причина проста: українська мова, якою вона поставала з телевiзiйного екрана, була або ж надто бюрократизованою, чиновною, або ж мовою села, як лексично, так i iнтонацiйно. Не згадуючи вже про iншi чинники, що визначають самовiдчуття жителiв пiвдня i сходу країни.\nТiльки починаючи з дiяльностi телеканалу ICTV можна говоpити пpо новi пiдходи щодо фоpмування телевiзiйної пpогpами, маючи на увазi цiлесpямовану pоботу з масовою аудитоpiєю та її запитами. По-пеpше, було пpодемонстpовано зpазки подання iнфоpмацiї – щопpавда, це була pетpансляцiя захiдних пpогpам, одначе саме вони й показали, що iнфоpмацiя може бути iнфоpмацiєю, а не суб’єктивною iнтеpпpетацiєю насмиканих фактiв. По-дpуге, телесеpiали постали в новому ваpiантi – це вже не були "пiсеннi" латиноамеpиканськi мелодpами, незpiдка пpимiтизованi до кpаю, а – амеpиканськi захiдноєвpопейськi iстоpiї, виконанi в pеалiстичному, сказати б, "бальзакiвському" ключi (такі собі "людськi комедiї", найвиpазнiшим пpикладом яких став сеpiал "Династiя", показаний згодом "Студiєю 1+1"; а втім і "Даллас" теж тяжiє до цього ж оповiдного й стильового канону). І по-тpетє, на телеекpан наpешті вийшов сам шоу-бiзнес, завдання якого – стpуктуpизувати музично-пiсенний пpостip i виpощувати власнi, а не позиченi "зipки". "Теpитоpiя А" пiд кеpiвництвом Олександpа Бpигинця доволi вдало pеалiзувала цi завдання, i тiльки в 97-му постали новi пеpедачi цього ж типу – "Пiсня pоку" ("Студiя 1+1"), "Хiт-фабpика" (СТБ) тощо.\nICTV подало пpиклад спpавдi цивiлiзованого пiдходу у виpiшеннi пpоблем облаштування ефipу. Змiни назpiвали, i не дивно, що у 95-му телевiзiйний пpостip починає видозмiнюватися "всеpйоз i надовго". З’являється pозумiння того, що pеальної укpаїнiзацiї можна досягти тiльки за pахунок ствоpення конкуpентноспpоможної (особливо у змаганнi з pосiйською i pосiйськомовною) iндустpiї pозваг, шоу-бiзнесу, поп-культуpи загалом. Hа УТ-1 починає пpацювати комеpцiйна "Студiя 1+1" (з веpесня 1995 p.), котpа пpопонує глядичевi стpуктуpований (за жанpово-стильовими хаpактеpистиками та глядацькими уподобаннями) показ фiльмiв. По понедiлках демонструвалися класичнi фiльми (Довженка, Феллiнi, Бергмана i т.д.), по вiвторках – драми чи мелодрами, у четвер – триллери тощо. У вихiднi днi жанри були здебiльшого розважальнi: комедiї, детективи, вестерни... Мабуть, уперше в iсторiї українського телебачення глядач помiчав зацiкавленiсть у своїй особi, в тому, аби вiн натиснув саме цю кнопку, а не якусь iншу. До того ж, показу передували короткi коментарi ведучих Людмили Клепакової та Юрiя Макарова. Щодо показу телесерiалiв, так званих "мильних опер" – тут також здiйснено якiсний стрибок, та ще й порушено гегемонiю латиноамериканського "мила".\nЗ сiчня 1997 року Студiя "1 + 1" працює на каналi УТ-2, значно розширивши обсяги свого телевiзiйного продукту. Окрiм показу фiльмiв i телесерiалiв (в абсолютнiй бiльшостi в україномовнiй версiї), це i тележурнал "Телеманiя", котрий тяжiє до класичного часопису, яким вiн склався у сферi журнально-книжкового друку, i журнал про таку специфiчну галузь, як шоу-бiзнес ("Термiнал" iз Сергiєм Лисенком), те, що можна назвати лiрико-фiлософським щоденником стосункiв зi свiтом журналiста Ольги Герасим’юк ("Проти ночi")... А ще задовольняється попит на естрадну пiсню i все з нею пов’язане ("Пiсня року"), на свiт людей великого спорту ("Про спорт"), на психологiчне й свiтоглядне "закулiсся" ("Табу"). Щоденнi новини ("ТСН") i щотижнева аналiтична програма "Пiслямова" намагаються уникнути полiтичних акцентiв, даючи iнформацiю здебiльшого об’єктивно виважену.\nСтудiя "1+1" прорекламувала себе як родинний канал, котрий сповiдує цiнностi вiдповiдного порядку. Денну програму вибудовано так, щоб глядач не мав потреби перемикатися на iншу хвилю. День починається "Снiданком з "1 + 1", вечiр – із чергового телесерiалу, пiсля чого можна дiзнатися про останнi новини, подивитися фiльм, побувати на ток-шоу ("Табу", "Я сама", "П’ятий кут"), за тим – іще фiльм, новини та одна з передач "журнального" формату й жанру: "Проти ночi", "Монологи", "Термiнал", "Нiчна розмова з жiнкою", "Про спорт" тощо). "Один плюс один" – це "Я i мiй телевiзор", котрий i перетворюється на члена родини, включається в родинне коло, у сам ритм щоденного сiмейного життя, у його непроминущi цiнностi.\nМенш виразною є програмова полiтика iнших двох загальнонацiональних каналiв. "Інтер" поєднує ретрансляцiю популярних передач росiйського ОРТ iз власною продукцiєю, котра поки що не вiдзнячається нi якiстю, нi оригiнальнiстю. УТ-1 вибудовано на цiнностях державницького штибу; тут вочевидь не вистачає авторських програм, не збалансовано трансляцiйну сiтку. Найуспiшнiшим поки що є проект, який представляє свiт спорту. Успiхи київського "Динамо" восени 1997-го розбудили масовий iнтерес до футболу; той самий ефект мали й перемоги українських спортсменiв на останнiх літніх Олiмпiйських iграх та чемпiонатi свiту з легкої атлетики. Цей ефект було прораховано i використано з метою змiцнення державницьких цiнностей. У передачi "Футбол вiд УТН" (ефiр 24 листопада 1997 р.) прем’єр-мiнiстр України Валерiй Пустовойтенко, котрий водночас є i президентом Федерацiї Футболу, одверто заявив про те, що футбол – це найкраща реклама Української держави, натякнувши, що така реклама варта бюджетних витрат (iснує програма розвитку футболу в Українi, чого не скажеш, до прикладу, про лiтературу чи кiно, котрi припинили своє iснування "найважливiших" iз числа державних спортивно-культурних iнтересiв). До того ж, на УТ-1 з’явилася програма "Європейський футбол", а "Інтер" систематично знайомить болiльникiв з англiйським футболом – зворушлива турбота про пiдвищення культури футбольних гурманiв. "Напрацювання" недавньої епохи – наймасовiше з видовищ мiцно припасовується до провiдної iдеологiї. Відтак (здається, подiбних прикладiв досi не iснувало) уже цiла партiя, соцiал-демократична, на чолi з Євгеном Марчуком i Леонiдом Кравчуком, мандрують за київським "Динамо", ненав’язливо потрапляючи в телевiзiйний кадр. На найважливiших матчах обов’язково присутнi й керiвники держави, що теж свiдчить про їхню увагу до того, з чим саме пов’язують мiльйони громадян iмiдж президента, Голови Верховної Ради чи прем’єр-мiнiстра.\nПодiбна "розкрутка" телевiзiйного футболу (точнiше було б сказати "телевiзiйного футбольного театру") говорить про розумiння важливостi того, що деякi дослiдники називають "media event" ("медiа-подiя"), або навiть "pseudo-event". Реальнiсть виступає в ролi такого собi напiвфабрикату, з якого й готується подiя для мiльйонiв, – подiя, котра має власну реальнiсть i власну логiку, подiя, у якiй бiльше "реальностi", нiж у самiй дiйсностi (Boorstin).\nСпробуймо бодай коротко охарактеризувати дискурс, який визначає механізм пpодуктування "медіа-події" на сучасному телебаченні Укpаїни, – (pозуміючи дискурс як "мову в дiї" (Р. Барт), спосiб мовного вживання i словесної поведiнки, тип мовлення, що визначає ставлення суб’єкта до об’єкта мислення). Пpи тому означимо для себе три вимiри такого дискурсу: соцiальну позицiю, вiд якої йде "розкрутка" i чиї iнтереси тим самим просуваються; площу соцiального досвiду, на якому власне, й виростає сама кiнцева подiя; та репертуар слiв, образiв i практик, що витворюють значення (смисли, мислеобрази), котрi й розповсюджуються, транслюються в ефiр [J.Fiske].\nПершi роки iснування Української держави показали, що масовий телеглядач, котрий так ентузiастично поставився у 1990-1991 роках до iдеї незалежностi, дедалi бiльше втрачає iнтерес до неї, натомiсть вiддаючи перевагу старим радянським (тепер "приватизованим" Москвою) та новим космополiтичним цiнностям. Запас, власне, українських фiльмiв, на кшталт "Пропалої грамоти" чи "За двома зайцями", швидко вичерпався, а безкiнечнi покази фольклорних дiйств та спiво-танцiв викликали асоцiацiї з чимось давно проминулим, пережитковим. Сам же iмiдж мiста i мiської культури не кореспондував зі стереотипно українським. Однак упродовж 1996-1997 рокiв на телебаченнi вдалося витворити кiлька медiа-подiй, що означали новий iмiдж України й українства. Насамперед ідеться про акт прийняття Конституцiї Верховною Радою України. Нiчне засiдання, драматизм ситуацiї, з її гамлетiвським "бути чи не бути" Українi, сльози переможцiв i наступне братання, – все це сформувало в мас-медiа картинку злагоди, котра вiдтак запанує, й усе це представило вiзуальний образ нового старту незалежної держави.\nВласне те, що в цивiлiзований спосiб, без танкiв на вулицях чи pозгону паpламенту, Укpаїна отpимала нову Конституцiю, яка "вiдповiдає свiтовим стандаpтам", себто не гipша за пеpшу-лiпшу захiдну, нiби iнкоpпоpувало нашу деpжаву, а з нею – й нас усiх, до "цивiлiзованого свiту".\nНедавня матерiалiзацiя нового iмiджу держави у стабiльнiй грошовiй валютi нiби продовжила переможний наступ – маси хотiли поважати себе, iдентифiкувати себе з чимось стабiльним, i вони одержали бажанi символи. Тож в електpонних медiа Президент України i голова Нацiонального банку подаються як "солiднi мужчини", на котрих, час вiд часу, наскакують "хлопчаки" червоної орiєнтацiї з Верховної Ради, але публiка та несерйозна. Пpи цьому зовнiшнiй вигляд як Пpезидента, так i В. Ющенка є пiдкpеслено неpадянський: нетовстi, динамiчнi, зi смаком одягненi.\nТелевiзiйнi репортажi з парламенту, як правило, фiксують увагу на дозвiллi депутатiв, їх виключеностi з державного трудового процесу: вони або сплять на своєму депутатському мiсцi, або ж правлять теревенi, а чи й вступають у бiйку, зайвий раз iлюструючи свою пiдлiткову недорозвиненiсть.Натомiсть президент i його оточення, вищi урядовi чиновники та голова Нацбанку подаються тiльки в серйознiй конотацiї: вони зустрiчаються з iншими державними дiячами, проводять наради, дають вказiвки i т.д. Образ стабiльностi, порядку прив’язується до урядових чиновникiв, їхнi опоненти – це здебiльшого анархiчнi елементи, чия природа i порода пiд великим питанням (телекамери часто знiмають опозиціонеpів з нижчої чи бокової точки, що дозволяє пiдкреслити якiсь аномалiї фiгури, жесту i, навiть, слова).\nВiзит росiйського президента Бориса Єльцина влiтку 1997 р., укладення договору з Росiєю, домовленiсть про розподiл Чорноморського флоту також дозволили витворити медiа-подiю, скеровану на те, аби задовольнити масовi iнтереси й потреби – як "лiвi", так i "правi". Для одних це була демонстрацiя твердостi й непоступливостi України, для iнших – пiдкреслення того, що з "великим сусiдом" таки домовилися, але на рiвних засадах. Україна ще раз постала як острiвець стабiльностi, особливо на фонi непрогнозованої Росiї (iмiдж "стабiльностi" культивується головно через брак явних ознак успiшних реформ). Надалi цей iмiдж вдосконалюється i постiйно наголошується його домiнанта: постiйнiсть i спокiй, але й непоступливiсть i щодо Москви, i, коли треба, щодо Заходу. Можна не сумнiватися, що оскiльки йдеться про дискурс, панiвний на усiх трьох загальнонацiональних ТV-каналах, а також на каналi ICTV, успiхи такої пропаганди усе ж є. У свiдомостi принаймнi частини мас витворено образ стабiльної України i стабiльного її керiвництва. А лад i спокiй – це те, що багатьма цiнується найвище.\nТелеiмiджi Росiї та Заходу\nВiд гасел "Москаль з’їв моє сало" i тому подiбних довелося вiдмовитись у 1992-1993 роках, коли рiвень життя в Росiї несподiвано для всiх виявився вищим, нiж в Українi. До того ж московськi телеканали продовжували домiнувати в телевiзiйному просторi України, формуючи образ нашої держави як чогось вiдсталого (реформи "не йшли", а от у Росiї "перетворення за перетворенням") i архаїчного. Саме вплив колишнього "центрального" телебачення багато в чому визначив, як вiдомо, перемогу носiя цiнностей "космополiтичних" (у радянському їх розумiннi) й мiських, Леонiда Кучми, над Леонiдом Кравчуком, котрий бiльше нагадував хитруватого сiльського дядька (за всiєї своїй "технокpатичностi").\nОдначе упродовж останнiх трьох рокiв Росiя наполегливо витiсняється з телевiзiйного простору, її продукти ще активнiше, нiж у попереднi роки, замiнює Захiд, чиї культурнi мiфи, стандарти й стереотипи послiдовно проводяться як "сучаснi". Росiйська сторона, одначе, не здається, добре використовуючи, зокрема, ностальгiю за радянськими часами i звичаями. Напрочуд успiшнi медiа-подiї "Старые песни о главном" пришвидшили усвiдомлення проминущих цiнностей "совєтського" минулого: особлива доброта, затишок, безпечнiсть, комунiкабельнiсть, котрi протистоять сумнiвним цiнностям буржуазної доби.\nПаpадоксальним чином медiа-вплив Росiї послаблюється "вестеpнiзацiєю" її власного телебачення, адже головний "капiтал" пpоpосiйської iдеологiї в Укpаїнi – це якpаз ностальгiя за спокiйним минулим, а не потяг у непевне майбутнє.\nВласне, Схiд для сучасного українця – це i є Росiя, далi його погляд не прозирає, точнiше, на далеку вiдстань не наводиться фокус нашої телевiзiї. Захiд же – це здебiльшого стереотипна Америка, а Європа частенько виглядає лишень "прибудовою" до великої американської хати. Зміцненню цьому стеpеотипу сприяє й домiнування американської фiльмопродукцiї на телебаченнi, особливо на каналах Студiї "1 + 1" та ICTV. Одначе треба сказати, що тут є i продовження традицiї: в часи СРСР Заходом для нас був пеpедусім пихатий дядько Сем, а з ним разом – уся Америка, країна, де лiнчували негрiв та переслiдували борцiв за свободу, i де було, водночас, безлiч спокусливих речей – од хмарочосiв до джинсiв Levis. Нинi ж це просто "земля обiтована", "передовий край" цивiлiзацiї, куди нам i йти.\nДiм, сiм’я, родиннi цiнностi\nЧи не найбiльшим сповiдником родинних цiнностей в телепросторi України є Студiя "1 + 1" (судячи хоча б за кiлькiстю "мильних опеp", пpисутнiх на цьому каналi). Особливо ефективним, на наш погляд, є повернення жанру тележурналу ("Телеманiя", "Проти ночi" тощо). Вони орiєнтованi на стару традицiю сiмейного читання (телевiзiйного читання текстiв), у них вiдкриваються мислеобрази, котрi передбачають наступне обговорення в родинному та дружньому колi.\nНа цьому ж каналi образи естрадних "зiрок" ("Пiсня року", "СВ з Вєркою Сердючкою"), а чи й "просто зiрок" ("Табу", "Нiчна розмова з жiнкою") наближаються на максимально близьку вiдстань, "одомашнюються", взуваються в домашнi капцi (буквально так – в "СВ" гостям видаються капцi).\nРодиннi цiнностi змiцнюються й постiйно присутнiм образом кухнi та їжi, при цьому приготування обiду перетворюється на щось святкове й приємне. Роблять це, як правило, популярнi люди – вiд комедiйного актора Б. Бенюка в "Шоу самотнього холостяка" до "спiвочого ректора" Михайла Поплавського на 7-му каналi. Телевiзiйнi "боги" в такий спосiб опиняються у тебе, на кухнi (хоча кухня на телеекранi помiтно вiдрiзняється вiд тiєї, де клопочуться звичайнi домогосподарки), вони виявляють свою "тiлеснiсть" i узвичаєнiсть земними турботами. А ще – ми вiдчуваємо єднiсть людського роду, його консолiдованiсть базовими цiнностями, "основними iнстинктами".\nЖiнка, "основний iнстинкт"\nТi iнстинкти досить недавно були у нас випущенi на волю, в тому числi телевiзiйну. Та останнiм часом бачимо зростання пуританства й обмежень – телеекран, знову повертає собi функцiю родинного вогнища, навколо якого можна погрiтися всiм разом. Жiноче тiло вiдповiдно "цивiлiзується" i повертає собi романтичний дискурс.\nЧи не найпопулярнiшою жiнкою на українському телебаченнi нинi є актриса й режисер Руслана Писанка (Писанко; псевдонiм пiдкреслив наближенiсть до народної естетики, до патрiархальних поглядiв, за яким жiнка мусить пашiти здоров’ям, демонструючи свої можливостi до дiтонародження та несення тягаря домашнiх турбот). Оповiдаючи всього лише про прогноз погоди, Писанка навiює думку про захищенiсть глядача – своїм розкiшним тiлом вона нiби вiдгороджує його од клiматичної карти, й вiдтак вiд негод, вiд атмосферних та iнших неприємностей. Окрiм того, чоловiкiв полонить одверта сексуальнiсть "телевiзiйного тiла", котре засвiдчує, що не вмерли ще в Українi "справжнi жiнки", а з ними й пiсня, i народнi звичаї (про якi Писанка майже неодмiнно говорить-розписує), зрештою Писанка – це своєрiдна реклама України, що не поступиться київському "Динамо".\nВiдомо, що в Українi "єдиним справжнiм мужчиною" часто виявляється жiнка. Це знову продемонстрував телесерiал "Роксолана" ("Укртелефiльм", режисер Борис Небiєрiдзе), котрий попри невисокий професiональний рiвень, усе ж зiбрав велику глядацьку аудиторiю на УТ-1 у травнi-червнi 1997-го.\nГероїчного в телевiзiйних мужчинах України небагато. Хiба що образ, талановито створений головою Нацбанку Вiктором Ющенком, може претендувати на звання "справжнього чоловiка". Решта – iнтелект та iронiя Юрiя Макарова ("Телеманiя") i Миколи Вересня ("Табу"), псевдопрофесiйна претензiйнiсть В. Пiховшека ("П’ятий кут"), недолугувата зверхнiсть "до ворогiв", котрих нiяк не вдається матерiалiзувати, Валерiя Лапiкури ("Акценти", УТ-1), дещо опереткова метушливiсть "юного орла" Михайла Поплавського, який вибудовує образ "нового українця" на американистий дiловий (навiть супердiловий) лад...\nСловом, поки що iз створенням жiночих образiв таланить бiльше. Воно й не дивно – є цiлком певна культурна i соцiальна традицiя, пiдсилена роками й десятилiттями радянської влади. Телебаченню належить вiдшукати ресурси для творення чоловiчого iмiджу, котрий би задовольнив масову потребу в чоловiках, здатних долати труднощi й дати новий iмпульс українському життю.\nВ наш час "ящик" уже не вiдiгpає pолi камiну, бiля якого збиpаються члени pодини. Його часто вмикають, ледь пеpеступившв поpiг хати – "нехай балакає". Господаpка навiть пеpемiщує його на кухню i вiн стає чимось сеpеднiм мiж pадiо i телевiзоpом – бо ж на екpан лише поглядають: ваpганячи боpщ, а чи пеpемовляючись по телефону. Поезiя pаннiх пеpеглядiв, коли кидалося печене й ваpене й уся увага вiддавалася "вогнику", поступається пpозi повсякденних туpбот. Вiд "ящика" тепеp потpебують хлiба iнфоpмацiї й видовищного "мила", що "Пiниться" дешевими мелодpаматичними пpистpастями. Хоча все це не означає, що телебачення втpатило магiю i силу впливу. Пpосто телевiзоp зайняв свою, чiтко окpеслену нiшу, i вже не викликає поетичного i пpиязно-теплого, навiть iнтимного ставлення до себе.\nЦе як у коханнi – спеpшу pомантика, а потому твеpезiсть i зануpення у щоденнi туpботи.\nЛiтеpатуpаFiske, John. Media Matters. Everyday Culture and Political Change. – Minneapolis, London, – 1994.\nBoorstin D. IMAGE: A Guide to Pseudo-Events in America. – New York, 1966.Карпати, Гуцульщина - Туризм Гуцульщини\nТегиНовини Туризм Гуцульщини Туризм і Культура телебачення україни гуцульщина гуцульщини телевiзiйного передачi телевiзоp цiнностi держави < Попередня


Затребувані моделі камінних топок від провідних виробників / Отделка Квартиры\nОпубликовано Сентябрь 2, 2016 – 02:41\nКаміни і буржуйки здатні швидко нагріти приміщення, але не підтримують тривалий час високу температуру в ньому. Через це розробили печі, що мають особливу конструкцію і здатні опалювати кімнату тривалий час.\nВідповідно до європейських стандартів, твердопаливні каміни і печі-каміни з дверцятами поділяються на 3 класи: до класу А відносяться пристрої, що забезпечують опалення на одній паливної закладці менше 3 годин; клас В представлений пристроями з забезпеченням опалення від 7 до 10 годин; клас С включає каміни, що забезпечують опалення більше 10 годин.\nОпалювальні прилади тривалого горіння формально представлені печами і камінами класу С. Однак, в побуті вважають, що до таких вогнищ відносять пристрої, здатні опалювати кімнату з однією закладкою палива протягом часу, більшого 5 годин.\nТривале горіння пов'язано з процесом газогенерации, під час якої виділяється багато газу і попелу, а вугілля практично не залишається. Вирізняється газ потрапляє в камеру допалювання, де відбувається його згорання. Даний процес супроводжується великим виділенням тепла, ніж в традиційних камінах.\nПристрої тривалого горіння.\nНеможливо здійснити перетворення кладок печей і камінів в газогенераторні. Адже для процесу тривалого горіння потрібен точний контроль надходження повітря, герметична дверцята. Так що, каміни з тривалим горінням виробляються на заводах.\nРозміри топки для приладів тривалого горіння рекомендують вибирати не перевищують 70-80 см. Камера згоряння також повинна оснащуватися особливої шиберной заслінкою, за допомогою якої камін переводять в режим «повільного» горіння.\nСегодня покупателям мебели повезло - появилась настойчивая рекомендация приобрести новые шкафы купе в Спб по самой низкой цене в городе и с хорошей гарантией и доставкой.\nПлюси: підвищується період обігріву; підвищення ККД пристрою; максимально використовується отримане тепло для обігріву.\nМінуси: неможливість моментального здійснення перекладу топки в режим повільного горіння; через низьку температури вихідних газів відбувається активне утворення конденсату в в димоході.\nМонтаж камінних топок\nУстановка камінної топки проходить в кілька послідовних етапів з урахуванням наявних стандартів:\n1. Підстава під топку покривається шаром теплоізоляції з покрівельного заліза або азбокартону.\n2. Димохід конструкції у вигляді рукава встановлюють в отвір, а інший виводять через перекриття та покрівлю назовні.\n3. Потрібно розрахувати, щоб між стінками пристрою і облицюванням каміна був зазор для повноцінної роботи системи конвекційного обігріву.\n4. Потрібно врахувати норми відхилення труби димоходу від вертикалі і стандарти пожежної безпеки, яких слід дотримуватися в процесі монтажу.\nВиробники камінних топок\nЗатребувані моделі камінних топок від провідних виробників підійдуть для більшості приміщень і гармонійно впишуться в будь-який інтер'єр. На сьогоднішній день популярністю користуються конструкції брендів «Schmid», «Laudel», «Bef Home», «Invicta», «Kratki», «Jotul» та інші. Вони оснащені новими технологічними розробками в спектрі опалювальних систем і їх складових. Вибір підходящої камінної топки залежить від безлічі вищевказаних чинників, тому слід підходити до нього в індивідуальному порядку.


Назустріч 100-річчю Української марки — Вінницький обласний краєзнавчий музей\nСтарт цього проекту був даний у квітні 2014 року у селищі Вороновиця. Сьогодні виставку приймає Вінниця. Цей проект є унікальним, адже такої тривалої виставки в Україні ще не було.\nНа виставці представлено 10 стендів-експозицій, 2 з яких брали участь у регіональній виставці «ВІНФІЛЕКСП 2013» та отримали срібні медалі. Тематика експозицій досить цікава та різноманітна: хронологія української марки, флора і фауна Вінницької області (яка зазначена у Червоній книзі), спорт і космонавтика, народні свята і традиції та інше. Кожен відвідувач зможе знайти щось близьке власним інтересам чи захопленням.\nВ Україні національні поштові марки з'явилися у 1918 році. Творцями сюжетів поштових мініатюр були видатні графіки Георгій Нарбут і Антон Середа. На підставі закону Центральної Ради від 18 квітня 1918 року замість зниклих з обігу розмінних монет були випущені марки-гроші з номіналом від 10 до 50 кроків. Першу серію, названу «шагівковою», друкували на тонкому картоні з написом на звороті «Ходять нарівні з дзвінкою монетою». У червні 1918 року в Києві було вперше видано шість гербових марок.\nУ подальшому, щоб зупинити наплив з Росії царських поштових марок і запобігти втраті державного скарбу, в серпні 1918 року гетьманське Міністерство Пошти ухвалило передрукувати всі наявні запаси російських марок українським державним гербом.\nНаддруки робилися місцевими засобами у шести поштових округах: Київській, Полтавській, Харківській, Катеринославській, Одеській і Подільській. Найбільше різновидів відтиску малого герба України було віддруковано саме на Поділлі. Дослідження виявили 52 основних типи українського герба, 68 варіантів і 13 хибодруків, разом 133 головні відміни. Всі українські поштові марки були в Україні в обігу ще деякий час після залишення її Директорією УНР.\nЗа радянських часів в Україні було випущено серію з чотирьох марок. Вийшли вони в 1923 році і були присвячені голоду 1921-1922 років. Називалися так: «марка Української Радянської Соціалістичної Республіки».\nЛише з 1992 року в Україні почали друкувати власні марки незалежної держави.\nНа виставці представлено матеріали як приватних колекціонерів, так і з фондів Вінницького обласного краєзнавчого музею.


Маски для обличчя з перепелиних яєць: секрет фантастичного перетворення. Чим корисні\nВи звертали увагу на красу, свіжість і молодість шкіри японських гейш, яка навіть в похилому віці виглядає пружною, підтягнутою і гладкою? Деякі з них розкрили секрет найефективнішого засобу по догляду за обличчям — маски на основі перепелиних яєць, здатні кардинально змінити якість епідермісу за короткий час. Що в них особливого, як правильно готувати і інші важливі відомості ми розповімо в цій статті.\nПісля використання маски для обличчя з перепелиних яєць — шкіра стає помітно підтягнутою\nУ чому унікальність складу\nХімічний склад перепелиних яєць відрізняється багатим набором активних речовин, вітамінів і мікроелементів, які відновлюють і омолоджують будь-який тип епідермісу. Серед найкорисніших для шкіри компонентів, виділяють:\nлецитин, відомий здатністю знімати набряки і ефективно розгладжувати навіть шкіру, що в’яне;\nамінокислоту тирозин, відмінно освіжаючу і поліпшує колір обличчя;\nвітамін А, який сприяє регенерації, оновлення, підвищення пружності і омолодження епідермісу;\nнабір цінних мікроелементів, що включає цинк, залізо, марганець, калій, магній, що відповідають за збереження молодості, захист і поліпшення загального стану епідермісу;\nвітаміни В1, В2, В12 регулюють і відновлюють всі функції життєдіяльності клітин.\nПерепели не хворіють таким небезпечним для людини захворюванням, як сальмонельоз, тому їх яйця можна вживати в сирому вигляді без побоювання.\nКращі рецепти масок з перепелиних яєць\nЩоб ці процедури принесли користь і стали ефективними, необхідно обов’язково ретельно очищати шкіру обличчя перед нанесенням маски. Область навколо очей і губ залишають вільною. Витримують такі маски 20 хвилин, змивають теплою кип’яченою водою.\nАлергія на перепелині яйця зустрічається дуже рідко, проте варто проводити тестування шкіри перед застосуванням кожного нового рецепта, щоб уникнути неприємних наслідків!\nПеред нанесенням будь-яких масок, потрібно попередньо очистити шкіру\nДля нормального і сухого епідермісу\nДо 2 сирим жовтків перепелиних яєць додайте чайну ложку нерафінованої оливкової олії і такий же обсяг натурального рідкого меду, добре перемішайте склад і наносите на обличчя по масажних лініях.\nТака маска позбавить від сухості, розгладить зморшки, зробить шкіру ніжною, гладкою і пружною. Крем після її застосування наносити не обов’язково.\nСиру гарбуз натріть на дрібній тертці для отримання кашки, візьміть 3 столові ложки цієї суміші, додайте 2 сирих перепелиних жовтка (трохи збитих) і 2 краплі ефірного масла лаванди, грунтовно перемішайте склад і користуйтеся.\nЦя маска зволожує, живить, робить судини на обличчі непомітними, а також відмінно заспокоює роздратовану шкіру, надаючи їй гарний відтінок засмаги. Замість гарбуза можна взяти м’якоть моркви.\nУ масу, що складається з 2 трохи збитих сирих перепелиних жовтків, введіть по чайній ложці сільської сметани і оливкового масла, все ретельно перемішайте до однорідності і наносите на обличчя.\nЦей склад відмінно живить, глибоко зволожує, тонізує і наповнює шкіру енергією.\nЗбийте 2 сирих жовтки до піни, введіть чайну ложку меду і вівсяну муку до появи густої консистенції, ретельно розмішайте склад і наносите щільним шаром.\nСирий білок збийте за допомогою вилки до появи піни і наносите на шкіру пошарово, тобто в міру висихання кожного попереднього шару;\nбуде потрібно вичавити сік з лимона (буде потрібно 1 чайна ложка) і натерти сиру огірок на дрібній тертці (взяти чайну ложку м’якоті), змішуючи ці компоненти між собою. В окремій ємності збийте до утворення піни 2 сирих перепелиних білка і з’єднайте з раніше приготовленою масою, не забуваючи добре перемішати склад перед нанесенням на шкіру.\nТакі маски відмінно підсушують, матируют шкіру, звужують розширені пори, відбілюють, допомагають позбутися від прищів і вугрів.\nДля чутливого типу шкіри\nПерепелине яйце (білок і жовток) збийте виделкою до утворення піни, введіть в нього столову ложку сільського сиру, перетертого через сито, чайну ложку якісного рідкого меду і такий же обсяг оливкової олії. Всі компоненти необхідно добре перемішати і можна наносити маску товстим шаром по масажних лініях.\nЦей рецепт виручить вас, коли необхідно швидко привести себе в порядок і добре виглядати.\nВід зморшок для в’янучої шкіри\nСтолову ложку сухого харчового желатину розведіть 3 столовими ложками води, дайте масі постояти півгодини, потім поставте її на водяну баню до повного розчинення гранул, трохи остудіть і відразу ж введіть туди 2 сирих перепелиних жовтка, 3 краплі олії троянди і чайну ложку жирних вершків. Після ретельного перемішування наносите маску щільним шаром, намагаючись не торкатися брів і волосся.\nЗастосовувати будь-який з обраних рецептів необхідно курсом, що включає 3 процедури в тиждень (через день) протягом місяця!\nВідео: Оживляюча маска для обличчя з перепелиних яєць\nМаски для обличчя з перепелиних яєць: секрет фантастичного перетворення. Чим корисні Ссылка на основную публикацию\nМаски для обличчя з перекисом водню: 13 найкращих рецептів\nДавно відомо своїми антибактеріальними властивостями перекис водню для шкіри. ...\nМаски для обличчя з огірком: 8 домашніх рецептів та відгуки\nЩе в далекі часи жінки знали, що городній огірок має особливі властивості, які ...\nМаски для обличчя з обліпихи: мультивітамінів омолодження\nУ пошуку чудодійного засобу, здатного освіжати, очищати, оновлювати, а також ...\nМаски для обличчя з муміє: перетворення шкіри\nУнікальним за своїм лікувальним, очищає, відновлював і омолоджуючий ефект є ...\nМаски для обличчя з медом: 16 домашніх рецептів та відгуки\nНайкорисніші косметичні засоби для обличчя дарує сама природа. Якщо говорити ...


Вакансії у Коломиї фото, отзывы — Лазерхауз\nВакансії центра лазерної косметології «Лазерхауз» в Коломиї\nНа сьогоднішній день, «Лазерхауз» - це найбільша мережа клінік естетичної медицини в Україні, яка завоювала любов і довіру мільйонів клієнтів. У нас за плечима 12 років успішної роботи і розвитку. За цей час відкрито більше 63 центрів на території всієї України.\nПРЕСТИЖНА РОБОТА в найбільшій мережі клінік естетичної медицини в Україні - 12 років роботи, 63 філій і ми продовжуємо рости.\nМезотерапія Комплексні програми схуднення 3D-омоложение NEW Мезотерапия Лазерное лечение угревой болезни Лазерная эпиляция бикини


Очима сучасника-чужинця про дивізію «Галичина» - Vox populi. Всеукраїнський часопис для розумних та небайдужих\nОчима сучасника-чужинця про дивізію «Галичина»\nопубліковано 9 лип. 2014 р., 10:06 Степан Гринчишин [ оновлено 19 лип. 2014 р., 06:02 ]\nВольф-Дітріх Гайке. Шеф-штабу української дивізія «Галичина».\nІсторія формування і бойових дій у 1943-45 роках. Уривки\nОдне треба ствердити для теперішніх і майбутніх поколінь: у Другій світовій війні від 1943 до 1945 року Українська Дивізія, через яку пройшло близько 32000 вояків, по німецькому боці у добрій вірі та за справедливу справу боролася, страждала, перемагала і була переможена. Це не була її вина. Вояки Дивізії, так само як ті по боці противника, тільки виконували свій обов'язок. Поряд селян і робітників у ній були старі заслужені вояки з Першої світової війни із своїми старшинами, переважно з колишньої Австро-Угорської і Української Галицької армій, як також велике число молодої інтелігенції з Західної України. Вони заплатили велику ціну крови, про що німецький народ не повинен забувати.\nЩе перед створенням Дивізії утворено Військову Управу, що мала займатися справами, пов'язаними з українськими військовими частинами. Військову Управу очолив спокійний і врівноважений полковник Альфред Бізанц, колишній старшина австрійської армії та Української Галицької Армії, який користувався довір'ям українців. Його помічниками і політичними дорадниками були колишні українські старшини. У теорії Військова Управа мала також виконувати обов'язки зв'язкової установи поміж українськими військовими частинами та українським населенням, але на практиці німці перетворили її на звичайний комітет правної опіки и матеріальної допомоги для вояків Дивізії та їхніх родин. Вона не мала майже жадних прав, а обов'язків – дуже багато. Її численні пропозиції та поради щодо Дивізії німці не слухали, а як навіть і слухали, то не робили з цього ніяких висновків. Такий стан був спричинений не нездатністю членів Військової Управи, а однобічним до неї наставленням німців. Проте, від самого початку свого існування, Військова Управа, Український Центральний Комітет та Дивізія тісно співпрацювали.\nВелика похибка в доборі німецького основного особового складу негативно відбивалася впродовж усього існування Дивізії. Багато німецьких старшин і підстаршин не розуміли психіки українця, і тому поміж німцями і українцями постала глибока прірва, якої ніколи не вдалося побороти, тим більше, що командир Дивізії також не мав зрозуміння з цього питання. Треба визнати, що з українського боку Військова Управа робила всі можливі заходи, щоб до Дивізії притягнути якнайкращих людей. У великій мірі вона мала успіх, навіть якщо деякі прошарки, особливо із заможнішної верстви, треба було довго й часто надаремне переконувати про потребу зголошення до Дивізії.\n3 червня 1943 р., за німецькими даними, до легіону "Галичина" зголосилося приблизно 80000, з того близько 50000 прийнято, а близько 13 тисяч пройшло бранку.\nПереважна більшість українських старшин служила в колишній австрійсько-угорській (цісарсько-королівській) армії, а згодом в Українській Галицькій Армії; мало – в російській царській армії, а пізніше в Армії Української Народної Республіки. Тільки деякі відбули службу в польській, а ще. менше в совєтській арміях. Старшини з польської і совєтської армій були молоді, енергійні, вишколені у веденні модерної війни. Однак, їх було дуже мало. В загальному старшини колишньої австрійської армії, через свій вік (переважно 45-55 літ) і фізичну підтоптаність, не підходили до фронтової війни в своїх колишніх ступенях (здебільша поручник – сотник). Між ними були й такі, які під час Першої світової війни добилися великих досягнень і були нагороджені високими відзначеннями за хоробрість. А були між ними також і такі, які не добилися жадного успіху в цивільному житті і сподівалися знайти в Дивізії безтурботний притулок. Багато з цих останніх оцінювали себе дуже високо, хоч від часу Першої світової війни сталися великі зміни саме у воєнній ділянці. Багато з них з великим трудом, часом безуспішно, намагалися пристосуватися до нових обставин. Проте – це треба ще раз підкреслити, що серед старшин панувало захоплення; у деяких виявлявся сильний нахил до дискусій, й менше – до плянової інтенсивної праці; у декого було надто мало почуття обов'язку та відповідальности за своїх підлеглих.\nТаки критична оцінки стариших віком старшин може виглядати дуже різкою, але треба взяти до уваги особливі труднощі формуванні Дивізії. Як підставу цієї оцінки також взято суворі німецькі вимоги. Далі треба зазначити, що український старшина на загал відставав від свого німецького колеги у казарменій та муштро вій службі, як поставою так і точністю. Український старшина не радо служить в казармах, а його якості виявляються щойно в польовій службі та на полі бою. Тому його не можна оцінювати лише на основі його постави й поведінки під час вишколу, бо згідно з прусськими вимогами дисципліни можна дуже легко дати людині таку службову характеристику, на яку вона зовсім не заслуговує. Українці дуже вразливі, коли з ними поводяться несправедливо. Між українськими старшинами ми також зустрічали яскраві приклади залізної дисципліни й службової пильности. Як приклад, можна згадати майора Євгена Побігущого, контрактового старшину польської армії, який саме в перших тижнях організації Дивізії поклав для неї великі заслуги. Таку оцінку українських старшин з Першої світової війни і українських армій 1917-20 років не треба представляти, як загальний образ українського старшини. Треба згадати, що не всі найкращі зголосилися до Дивізії; декого німецьке управління затримало на їхніх цивільних посадах, а деякі відкинули участь у Дивізії з політичних та інших мотивів.\nПро масу українського вояцтва можна подати такий психологічний образ: українець сприймає все ідеалістично. Таке ідеалістичне ставлення обмежується головне до його практичного життя. Він бачить не так реалістичну об'єктивну дійсність, яка перед ним стоїть, але бачить у своїй фантазії уявну, яку він волів би, мати. Він часто на такій уявній дійсності базує свої постанови і дії. Чисто індивідуалістичний характер українця – у протилежність до росіянина – спрямовує його орієнтацію на Захід. Індивідуалізм яскраво видно в його ставленні до суспільного ладу. Він відкидає спільне життя, яке вимагає суворої дисципліни та беззастережного послуху. Тим можна пояснити, чому українці негативно ставилися до творення свого сильного війська та закріплення глибоких військових традицій. В українців почуття панує над розумом. Не розум, але почування, випливаючі з глибини душі, характеризують ляйтмотив його буття. Ця характеристична риса притаманна майже всім слов'янам. З-поміж слов'ян українець здібний піднятися на найвищий верх захоплення, щоб знову, після перших невдач, попасти в саму скрайню апатію і зневіру. Він здібний на глибшу любов, але так само на безмежну, тільки почуттям керовану, ненависть.\nПеревага почувань і велика роля любови пов'язані з глибокою релігійністю українця. Одночасно основні духові й матеріяльні елементи життя всієї нації тісно пов'язані з землею – матір'ю-землею. Вона є фундаментом, на якому українець будує свій світогляд. Характер українця урівноважений і привітний. Він розсудливий і скромний. На себе дивиться з деякою дозою гумору й іронії. Такими рисами характеру українець часто намагається оминути життєві труднощі. Він не радо говорить комусь про неприємні справи й нерадо відмовляє комусь будь-якого прохання. В таких випадках він іншого потішає або дає йому поради, або вдається до таких методів, які ми, німці, називаємо брехнею, але для українця вона такою не вважається. Наприклад, вояк нерадо зголошує, що міст висаджений в повітря, бо він знає, що це неприємна вістка. У нього виробився нахил до "ходження крутими стежками", що, безперечно, спричинила столітня неволя, у якій лише такими засобами можна було будь-що осягнути. Українець дивиться на життя з естетичної і чуттєвої сторони. Завдяки лагідним кліматичним умовам, які уможливлюють відносно легкий обробіток землі, у нього витворився певний рід звички, що, одначе, далеко стоїть від лінивства. З другого боку, його сумне історичне минуле, – та й нещасливий сучасний стан, – зробили його недовірливим і замкненим у собі. Він веселий, привітний, традиційно гостинний, але не легко приступний. З ним не легко швидко встановити приятельські відносини. В особистих справах він більш стриманий, ніж настирливий.\nТакі головні риси характеру українця відомі тим, які тісно з ним співпрацювали. Для більшості німців прикмети українців були незнані; для них українці були такими самими людьми як німці. А якщо створювалися непорозуміння, спричинені різницею психіки, тоді німці, замість шукати вини у себе самих, дуже скоро приписували її українцям. Такі непорозуміння, викликані неправильним розумінням або незнанням психіки інших людей, тягнуться червоною ниткою крізь усі наступні розділи цієї книги.\nКомандна мова була німецька. Більшість старшин, головне старших віком, як і підстаршин, достатньо володіли німецькою мовою. Зате загал вояцтва її не знав. Під час навчання, крім звичайних вправ, вояки мусіли багато зусилля й часу витрачати на вивчення німецької командної мови. Великі труднощі створилися службі зв’язка, заміщеній переважно українцями, які мусіли вільно говорити по-німецькому. Найкращим вирішенням було б прийняти українську мову за командну мову в Дивізії. Німці, старшини й підстаршини, від яких вимагалося вищого рівня інтелегентности, могли легше вивчити українську командну мову, ніж загал українського вояцтва – німецьку. Таку вимогу повинні були поставити українські чинники ще перед утворенням Дивізії і без такої передумови не дати своєї згоди. Серед всіх цих вище з'ясованих труднощів формування й бойове навчання Дивізії могло проходити тільки поступово, крок за кроком. Про певну пляновість не могло бути й мови.\nУкраїнські старшини продовжували своє теоретичне навчання в усіх ділянках воєнного командування під керівництвом найкращих у Дивізії німецьких старшин. Тут виявилося, що навіть деякі досвідчені німецькі офіцери могли дечого повчитися від українських старшин Українці перевищали німців у використовуванні околиці, маскуванні, швидкому вкопуванні, споруджуванні тимчасових застав, закладанні мін тощо. Шкода, що ми, німці, не використали раніше таких здібностей українців.\nЛегка доступність до табору "Гайделягер" сприяла також діяльності Української Повстанської Армії, яка неприхильно ставилася до Дивізії через німецьку політику на Україні. Щоправда, до відкритого зудару не дійшло, але УПА різними засобами ширила. пропаганду проти Дивізії. Вона намагалася спинити зголошування нових добровольців, а вже призваних вояків хотіла перетягнути до своїх лав. Для своїх цілей УПА не відмовлялася і від метод тиску. З часом ставлення УПА до Дивізії трохи змінилося, але в основному залишилося без ґрунтовних змін.\nВелике значення для Дивізії мали священики. За малими винятками, в Дивізії служили глибоко релігійні греко-католики. Львівський Митрополит Андрей Шептицький, який прийняв на авдієнції командира Дивізії, був великим її приятелем. Його близький співробітник митрат професор д-р Василь Лаба взяв на себе духовну опіку Дивізії і мав в цій галузі великі заслуги. Усі частини Дивізії його радо вітали, а Його Служби Божі в більші свята залишаться в пам'яті назавжди. Кожний полк і самостійний курінь Дивізії мали своїх священиків, які підлягали головному священикові о.Михайлові Левенцеві в штабі Дивізії. Для вояцтва відправлялися Служби Божі кожної неділі і кожного свята. Тому що греко-католицькі свята припадають на два тижні пізніше від протестантських, а до того їх є значно більше, ніж протестантських, вирішено святкувати тільки українські свята. Таким чином використовувано більше часу для військових зайнять.\nВзаємовідношення німців і українців було не скрізь однакове. Багато залишалося до побажання. В більшості випадків було так, – які командири – таке відношення. Де молоді командири працювали з вояцтвом в атмосфері зрозуміння, але під контролем дисципліни, там взаємовідношення були добрі, а подекуди – кращого не можна було і бажати. Прикладом могли послужити дивізіон зв'язку і винищувально-протитанковий дивізіон. Це не значило, що командири полків були гірші, але вони, маючи під командою більше число вояцтва і більше завдань, у багатьох випадках не мали можливостей встановити особисті зв'язки. Мати добрі відносини між німцями й українцями – було насамперед завданням командирів куренів чи дивізіонів. Власне у встановленні дружніх відносин видно було великі помилки. Командир Дивізії намагався різними способами ці огріхи направити, але він сам мимоволі створював між собою та українцями невидну стіну, що перетворювалася в непоборний бар'єр. Його вже згадана короткозора, безглузда особиста політика лише ускладнювала відносини між німцями і українцями. Фрайтаг не міг погодитися з фактом, що він командир чужонаціональної дивізії, в якій німецькі старшини повинні бути винятками.\nТепер з Дивізією сталося те, чого ми найбільше боялися: її кидається у найгрізніші бої поодинокими полками, а не як одну цілу одиницю. З математичною точністю і послідовністю наступає все те, чого Дивізія всіма засобами старалася уникнути і перед чим вона у численних звітах дуже застерігала. Цей закид не стосується до командування ХІІІ-го корпусу, яке у такій ситуації не могло інакше діяти; він стосується до тих, які від початку кинули Дивізію у цей район.\nСилою створених обставин, Дивізія попадає на найважчий і найбільше неясний фронтовий відтинок корпусу. 30-ий полк, крім реорганізації, мав завдання очистити довколишні ліси від ворожих недобитків. Тепер головне завдання Дивізії – загородити долини Сасова і Ясенова на південний схід і не допустити ворога в навколишні просторі ліси.\nХІІІ-ий корпус одержує наказ до прориву з оточення. Командир корпусу вибирає напрям на південь, на Подільську височину, – місце найслабшого ворожого тиску. Прориву у цьому місці ворог найменше сподіватиметься, бо атака на покриті густим лісом, стрімкі береги Подільської височини суперечила б усім правилам воєнної науки. Одна вермахтівська дивізія та Українська Дивізія, які найдалі висунені на північ, дістали наказ залишитися на своїх позиціях, боронити їх якнайдовше і тільки під найсильнішим тиском ворога повільно відступати на південь, щоб тим уможливити іншим частинам корпусу прорив з кітла.\nУ той час до Української Дивізії прибуває делегація від Української Повстанської Армії. Вона виявила свою готовність допомогти Дивізії. Вояки УПА – це молоді хлопці, без військового вишколу, у цивільному одязі. Дивізія не має для них обмундирування і як в інтересі вояків Дивізії, так і бійців УПА, мусить відмовитися від пропонованої допомоги.\nВ складі частин генерала Ліндеманна українські вояки билися хоробро. Не занотовано жадного випадку переходу українського вояка Української Дивізії на большевицький бік.\nВсі втрати корпусу і Української Дивізії ще важко встановити. Виглядає, що залишились малі недобитки. У Дивізії зібралося близько 500 українців у селі Спасі над Дністром. Сюди приїхав губернатор Вехтер.\nКомандир Дивізії приймає його у пригнобленому настрої. Дивізія розбита і втрачена. Вехтер також приголомшений утратою майже всієї Галичини. Генерал Фрайтаг нарікає в дуже їдких і неперебірливих виразах на, на його думку, погану і боязливу поведінку українців. Тепер він втратив усяку повагу в очах свого начальства, його кар'єра закінчена. А всьому винні... українці. Далі триває в роздратованому тоні довга розмова. Вехтер каже, що в Берліні і головній квартирі не так погано думають про Дивізію. Там уже відомі умови битви і у висновку стверджено, що українці зовсім не погано билися. Обличчя Фрайтага роз'яснюється. Побачивши, що він надто далеко зайшов у своєму безпідставному осуді супроти українців, злагіднивши тон, говорите що українці, правду кажучи, не так погано воювали.\nПереправившися через Карпати, рештки Дивізії збираються на Карпатській Україні, в районі Середнього, положеного між Мукачевом і Ужгородом. За деякий час тут зібралося близько 1500 вояків Дивізії, між ними у повному складі ветеринарна й технічна сотні та більша частина запасного куреня. Ці частини не були в кітлі. Крім повного бойового озброєння згаданих частин і ручної зброї 1500 вояків, усе найкраще озброєння Дивізії залишилося в кітлі, так само як інших частин ХІІІ-го корпусу. Німецькі дивізії не вивели з кітла відсотково більше людей, ніж Українська Дивізія, і були пізніше розформовані та приділені до інших дивізій\nУ Середньому командир і начальник штабу склали докладні звіти про бої і накреслили схеми боїв, – усе з пам'яті, бо всі воєнні щоденники пропали під Бродами, – і розіслали їх до відповідних політичних і військових установ. Тепер уже можна було підвести перші сумні підсумки. Дивізія ввійшла у бої, маючи 11000 вояків. У кітлі вона втратила близько 7000 вояків. Більшість вояків згинули або поранені попали в руки большевикам.\nУ минулих важких боях Дивізія виконала те, чого можна було від неї очікувати. Не її вина в тому, що вона попала в оточення і мусіла боротися з переважними з кожного боку силами ворога. Її не можна було порівнювати до подібних, у боях загартованих німецьких з'єднань. Тут і там не витримали нерви – це траплялося також іншим частинам у першому бою. Але ніяка частина не несла, навіть приблизно, такої великої відповідальности в найнесприятливіших обставинах, ніж Українська Дивізія. Командування Дивізії правильно оцінювало боєздатність Дивізії. У звітах воно ясно представляло оцінку, але на неї ніхто не звертав уваги. Що більше – розпорядження вищих кіл завжди були протилежні до пропозиції та оцінки дивізійного командування. Отже, події пішли своєю трагічною чергою, на жаль, коштом українців. В ім'я правди, треба ще підкреслити, що першим бойовим враженням українців були відступаючі з бойової лінії німецькі частини. Від українців, що не були ще в боях, вимагалося, щоб вони трималися краще, ніж німці, і врятували ситуацію. Від них вимагалося надто багато; від них вимагалося того, до чого вони ще не дозріли, не маючи фронтового досвіду. Під час боїв у кітлі та при прориві чимало українців виявилися надзвичайно відважними. Наприклад, усюди, де появлялися ворожі танки, українці підповзали поборювати ці сталеві потвори з близької віддалі; відомий випадок, коли український підстаршина свідомо заплатив своїм життям, щоб знищити ворожий танк.\nРозглядаючи брідську битву, треба ствердити, що Дивізія не підвела, а навпаки, з найбільшою вірністю виконала свої обов'язки у боях з ворогом. Якщо доля не нагородила її великою перемогою, в цьому не вина Дивізії, а збігу дуже-нещасливих обставин. Перш за все, головне командування зробило першу помилку своїм наказом про введення Дивізії в такі бої. Але Дивізія зробила початок для української військової традиції, яку треба формувати далі в нових боях.\nКривавий день добігає-до кінця. Великі жнива зібрала сьогодні смерть. Оточені частини рештками сил боронили своє життя; на всіх .фронтах відбивали один по одному атаки ворога. Ворожих вломів не вдалося відбити, їх тільки більш-менш ізольовано. Багато добрих друзів не пережили цього дня. Не всі спочили у вояцькій могилі – не один лежить там, де його трапила куля чи розшарпала граната. Страшне спустошення спричинили ворожі літаки цього дня. Майже всі дороги завалені порозбиваними возами та постріляними кіньми. Гаряче повітря тхне гнилим смородом набряклого кінського стерва. Куди оком не кинеш – горять села стодоли, – свідки жорстоких боїв. У тьмяному присмерку розгортається рідкісна своїм страхіттям, страшна панорама битви, оживлена іржанням покинутих коней.\nНа другий день приходить наказ про прорив з оточення. Українці, разом з розгромленими німецькими частинами, мають завдання утримати північний фронт кітла, тоді як інші частини будуть пробивати його південну стіну, щоб промостити собі дорогу до волі і до життя. На всіх фронтах миготять світла ракет. Жорстокі бої тривають. Ворог наступає вночі під могутньою канонадою артилерії. У повітрі торохкотить "швейна машина" – повільний большевицький літак. В окопах рукопашні бої – на багнети. Сильна детонація міни вказує, що десь там на неї напоролася ворожа патруля. Від численних вогнів видно, немов удень. Безперервно татакають кулемети і протитанкові гармати. Між ними дзвінко бухкають постріли совєтських танків. Усі дороги, стежки, мости села – під сильним обстрілом ворожої артилерії. Колони – під градом бомб літаків. Смерте, який гострий твій спис, які багаті твої жнива! Не зажмуриться око, кожний нерв напружений до болю. Плач і лемент залишених жінок і дітей. Десь далеко чути – реве корова, виє собака.\nНа початку вересня рештки Дивізії переїхали до Нойгаммеру. Вже 15 вересня почалося плянове нове формування Дивізії. Згідно з пляном, реченець нової боєздатності Дивізії призначено на кінець 1944 року. Але при найбільшій волі й найкращих зусиллях цього реченця неможливо було дотриматися, бо тут не йшло про звичайне поповнення, а про зовсім нове формування. Крім короткого часу для проведення нового формування бракувало ще озброєння та інших засобів, яких через великі втрати на фронтах просто не було.\nДруге формування Дивізії порівняно з першим проходило значно зручніше. По-перше, Дивізія розпоряджала українським і німецьким особовим складом; по-друге, частини приміщувалися вкупі, що облегшувало утримання дисципліни й ведення навчання Озброєння і устаткування прибували, якщо навіть не в такій великій кількості як раніше, але пляново, так що не виникали перебої в навчанні.\nДля нового формування Дивізія диспонувала таким числом вояцтва:\nПоворотці з-під Бродів близько 3000\nВишкільно-запасний полк близько 8000\nУкраїнського вояцтва не бракувало. Поповнення пляново приходило. Але була помітна різниця порівняно з попередніми часами. При першому формуванні Дивізії українці голосилися добровільно прямо з цивільного життя; тепер вони приходили головне з лав втікачів перед большевиками. Формально вони також зголошувалися добровільно, але фактично під примусом обставин. До військової служби нікого силою не примушувано. Але хто раз до Дивізії зголосився, мусів підпорядкуватися військовим законам і безкарно не міг змінити свого рішення. Щодо якости, людський матеріял не був такий добрий, як у першому складі Дивізії. Усіх добровольців негайно спрямовувалося до вишкільно-запасного полку на бойове навчання.\nУ той час Українська Дивізія стала широко відома серед української громадськости в Німеччині. Усе більше і більше надходило зголошень з робітничих і військовополонених таборів у Німеччині. Але таких добровольців майже неможливо було звільнити з цих таборів, головне тих, які працювали у німецькій промисловості чи адміністрації.\nНайкращих українських стрільців і підстаршин відкомандировувалося до таборів української молоді, так званих юнаків, які прийшли переважно з лав українських втікачів перед большевиками. Ця українська молодь, приміщена в військових таборах, проходила допризовне військове навчання, щоб після перейти до Дивізії як кандидати на підстаршин, але майже всю її забрали у своє розпорядження німецькі військово-повітряні сили і використовували її для допоміжної обслуги зенітної артилерії.\nВід самого початку утворення, керівництво Дивізії домагалося від німецьких політичних кіл надання їй українського національного характеру, але, на жаль, без успіху. Щойно при новому формуванні Дивізії нові заходи принесли кращі результати.\nНезабаром майже всі бажання українців були здійснені. Дивізія одержала дозвіл називати себе офіційно "українською". По довгих чеканнях, українці мали нарешті право називати свою дивізію "українською", а не "галицькою". Назва "галицька", по-перше, не подобалася українцям, а по-друге, ширила невірне поняття про Дивізію серед німців.\nДивізія одержала дозвіл на вивішування українського національного, синьо-жовтого прапора поряд німецького прапора.\nЗатверджено нову присягу, яка вже не була дослівним перекладом німецького тексту, а дозволяла українцям складати приречення на боротьбу за Україну і український народ.\nДозволялося також грати український національний гімн поряд обох німецьких гімнів.\nТільки державний герб України тризуб ще був офіційно заборонений, хоч цієї заборони ніхто на практиці не притримувався. Майже всі клумби й кам'яні мозаїки перед українськими квартирами були у формі тризуба. Чому щойно тепер дозволено всі ці національні форми, коли вони вже майже не мали практичного значення? Чому це не сталося раніше? Німецький націонал-соціялістичний уряд зробив основну помилку тим, що переоцінив німецькі сили і бажав мати вільну руку в усіх своїх діях. Скільки разів українці ставили питання, чому німці їм не дають жадної політичної програми? Українці були готові до співпраці з німцями, хотіли брати участь у боротьбі проти московського комунізму по німецькому боці, але вимагали для себе програми, яка гарантувала б визволення українського народу. Хто може очікувати якогось піднесення без ніякої програми? Без невідомого майбутнього? Врешті у Дивізії дозволено носити тризуб. Хоч усі ці поступки прийшли пізно, вони все таки принесли новий поштовх і чимало піднесли настрій вояцтва.\nОдночасно з цими поступками значно кращали відносини між Українською Повстанською Армією і Українською Дивізією. Ще під Бродами відділи УПА підтримували зв'язок з Дивізією і пропонували їй свою допомогу. До практичної співпраці тоді не дійшло, бо, по-перше, обставини під Бродами не давали великої користи з такої співпраці, а по-друге, командування Дивізії не хотіло використовувати для своїх цілей цивільних людей, щоб не дати большевикам виправдань до масакри вояків Дивізії, які попали б у їхній полон. У той час УПА не мала ще ні військового вишколу, ні зброї та устаткування. З втратою великої частини Галичини, впливи УПА на Дивізію зменшувалися, а де ще зв'язок існував, підтримувалися добрі відносини. УПА тепер зосередила свою увагу на грізнішого ворога – большевиків. Дії УПА в тилу ворожого фронту завдавали йому чималих втрат. Червона Армія була змушена відрядити великі сили для охорони своїх ліній і пунктів постачання. Для своєї користи німці тримали з УПА зв'язок.\nДо українців треба ставитися як до людей, а не як підлеглих. Зверхник не смів перетворитися на вправного командира-машину. Тому до Дивізії потрібно було спеціально підобраного німецького особового складу, який, крім вищеподаних прикмет, мусів би ще бути настільки психологічно підготований, щоб зміг зрозуміти українську душу. Застосування принципу "послуху до загину" у вихованні українського вояка було рівнозначним з витворюванням у ньому глибокого почуття меншевартости, яке ставало великою перешкодою при виконуванні покладеного на нього бойового завдання. Тому "казармений тон" повинен був у Дивізії зникнути, а його місце повинно було зайняти людяне зрозуміння – зв'язок серця з серцем.\n…Завданням Дивізії буде охорона району навколо міста Жіліни, включно з самим містом. Дивізія мусить негайно приступити до активного поборювання партизанів. Їхня бойова вартість не надто велика і тому Дивізія може приступити до виконання свого завдання навіть у теперішній стадії свого переформування й навчання. Тепер у районі Жіліни перебуває танкова дивізія "Татра" (запасна танкова дивізія з Лігніц), яка прочистила вже цей район. Одначе вона потрібна до наступу на центр повстанців і тому Українська Дивізія мусить її негайно заступити. Генерал Гефле просить Фрайтага відразу поїхати до Жіліни і там обговорити з командиром Дивізії Татра" усі справи, пов'язані із зміною. Для забезпечення Дивізії зброєю, а головне тягловою силою, начальник відділу 1б Дивізії має негайно порозумітися з квартирмайстром штабу генерала Гефле, від якого одержить потрібну допомогу. Цікаво при цьому відзначити, що на домагання для Дивізії зброї у зв'язку з її переміщенням на Словаччину, вищі німецькі управління лаконічно заявили: "Ми зброї не маємо. Здобудьте її у партизанів".\n21 січня 1945 року прийшов наказ про переміщення: "Українська Дивізія переміщується негайно, у пішому марші, у Штірію".\nПри відмарші знову близько 100 вояків залишило Дивізію і змішалося з населенням Словаччини. Деякі з них не бачили жадної перспективи у продовжуванні боротьби по німецькому боці і залишалися на Словаччині, щоб після переходу фронту повернутися додому. Деякі воліли продовжувати боротьбу проти большевизму в лавах Української Повстанської Армії. Але і ці вояки – на 20000 чоловік Дивізії – це незначне число.\nНа південь від річки Драви Дивізія вела бої з партизанською бригадою "Бахерн" (німецька назва гірської височини Погорє) і навела там порядок. Але до найбільшої дії, яку плянував Роснер не дійшло через зміну становища на Східньому фронті. Роснер плянував повести наступ на центр Тітовського партизанського руху. Дивізія мала бути хребтом того наступу, керованого з району обабіч Любляни в південно-західньому напрямі аж до Трієсту. Це була би цікава, але ризикована дія.\nВ лютому 1945 року, згідно з пляном з'єднання всіх дрібних українських військових частин в Українську Національну Армію, до Дивізії прибув один охоронний курінь, зформований з українців з Волині, який раніше діяв на Волині й Холмщині.\nЯк грім з ясного неба, наспів наказ з групи армій "Південь", щоб Дивізія здала всю зброю і ввесь виряд для новостворених – німецьких частин. Наказ видав райхсфюрер Гіммлер. Усю зброю і устаткування Дивізія має зібрати на станціях, навантажити у залізничні вагони та відставити до Нюрнбергу. Група армій "Південь" має стежити за виконанням наказу.\nКомандування Дивізії остовпіло. Це – чисто політичний наказ, виданий вищими політичними колами "за зеленим столом"." Створювалося враження, що вони зовсім не орієнтувалися у фронтовому положенні в Австрії. Цей наказ прийшов до Дивізії в кінці березня 1945 року.\nНайправдоподібніше наказ про роззброєння Дивізії був виданий – на особисте розпорядження Гітлера після обговорення ситуації на конференції в його квартирі у Берліні 23-24 березня 1945 року. На ній Гітлер довідався про існування Української Дивізії і сказав:\n- Якщо вона складена з австрійських рутенців (Ruthenians), нічого не можна зробити, як тільки забрати у них зброю. Австрійські рутенці були пацифісти. Вони були вівці, не вовки. Вони були і нещасливі навіть у австрійській армії. Вся ця справа – це помилка…\nЯ не хочу твердити, що з цих чужинців нічого не можна зробити. Справді, з них щось можна зробити. Але на це потрібний час. Якщо б мати їх впродовж шістьох чи десятьох років та мати контролю над їхньою батьківщиною, як це мала стара монархія, очевидно, вони стали б добрими вояками. Але якщо їх взяти в час, коли їхня батьківщина є десь там далеко, – за що вони мають і воювати?\nВрешті протести Дивізії та заходи Вехтера принесли успіх. 28 березня 1945 року увечорі з польового командного пункту з Зальцбургу прийшов наказ не здавати зброї, а чекати на дальші розпорядження.\nНаказом групи армій "Південь" від 31 березня 1945 року Українську Дивізію підпорядковано 2-ій армії. Згідно з цим наказом Дивізія мала розпочати 1 квітня 1945 року наступ з метою закриття прориву. 2-га армія підпорядкувала Дивізію 1-му кавалерійському корпусові.\nПерші наступи вдалося відбити, а поодинокі вломи замкнути в протинаступах. При тому виявилося, що український вояк, порівняно з німецьким, дуже вразливий на сильний вогонь і його легко витиснути з оборонних позицій. Зате в протинаступах він виявляв свою перевагу й майже завжди здобував утрачений терен. На таких прикметах українського вояка командування Дивізії плянувало свої оборонні дії. Воно слабо обсаджувало позиції першої лінії, але зате тримало великі резерви поблизу фронту. Така тактика також заощаджувала великі втрати від сильного ворожого вогню. Очевидно, що застосування такої тактики вимагало частин з великою кількістю вояків, а Дивізія була чисельно сильна.\nІще раз виявилося, що у випадку українського вояка найважливішу роль відіграють командири: там, де добрий і здібний командир, що вміє завоювати собі серед вояцтва авторитет, там український вояк виявляє найкращі бойові досягнення у витривалості та рішучості у наступі.\nНавпроти Української Дивізії були розташовані частини так званого 3-го Українського фронту. Одні проти одних стояли західні й східні українці. Відношення сил було яких 3:1 на користь ворога, але відношення важкої зброї та артилерії були ще гірші для нас. Тинки й літаки не вступали в бої. По большевицькому боці було багато українців. Цю обставину намагалися використати пропагандивно обидві сторони. У жвавій пропаганді большевики використовували гучномовці, летючки і перешептування на те, щоб до них переходили українські вояки Української Дивізії. Деякі сотні піддавалися впливам цієї пропаганди і з них перейшли вночі до ворога кілька роїв. У протизаходах командування Дивізії часто зміняло частини на фронті резервами або пересувало їх з одного відтинку на інші, щоб таким чином перешкодити воякам у докладному ознайомленні з місцевістю. За весь час оборонних боїв аж до дня капітуляції в Дивізії занотовано 98 випадків переходу до ворога. Це – незначне число, якщо взяти до уваги велику кількість вояків у Дивізії, критичні часи загального розкладу та дезертирство і в німецьких дивізіях корпусу.\nЩе перед своїм від'їздом Вехтер натякав на можливість капітуляції. Він, що був відповідальний за всі чужонаціональні частини в німецькій армії – козацький корпус, Українську Дивізію і східно-турецькі частини – мав плян стягнути їх усіх до Північної Італії через Тольмеццо і там передати західнім державам. Що більше, Вехтер ще мав ідею приєднати Українську Дивізію до польської армії генерала В.Андерса, виходячи з принципу, що українці в Дивізії – це з юридичного погляду колишні громадяни Польщі. Тому він уважав за доцільне відновити давнішу назву Дивізії "Галицька ч. 1", щоб підкреслити її територіальне походження. На його думку, Дивізія повинна б забезпечитися вдосталь харчами, головне живою худобою, бо треба буде переходити Альпи. Для цього пляну дуже підходило розташування запасного полку в Фелькермаркті, через який вона мусіла б переходити до Італії, а в ньому можна б нагромадити досить харчів і худоби. У всякому разі Дивізія не сміє попасти в руки большевиків, а мусить перейти до англійців або американців. Ці справи Вехтер хотів обговорити з головнокомандувачем німецьких військ в Італії. Перед виїздом Вехтер, ще заповів прибуття до Дивізії генерала Павла Шандрука, голови Українського Національного Комітету і головнокомандувача всіма українськими частинами.\nВ кінці 1944 року німці запропонували українцям створити Український Національний Комітет як репрезентанта українського народу. Але вони наполягали, щоб УНК був складовою частиною російського "Комитета Освобождения Народов России", який очолював російський совєтський генерал Андрій Власов і був командувачем так званої Російської Визвольної Армії, від чого українці категорично відмовились. Тому щойно 12 березня 1945 року Юлій Розенберг, райхсміністер східніх земель, потвердив рішення німецького уряду щодо створення Українського Комітету "як єдиного представника українського народу". У тій деклярації він також обстоював думку, "щоб українські військові частини зібрати разом в українську визвольну армію". Головою Українського Комітету (УНК), на пропозицію президента УНР А. Лівицького та інших провідних українських діячів, став генерал Павло Шандрук (заступниками – професор В.Кубійович і адвокат Олександр Семененко), якого президія УНК призначила 17 березня 1945 року командувачем Української Національної Армії. Президія УНК видала свою деклярацію до громадянства, а генерал ІИандрук видав окрему відозву до українських вояків.\nПопереджений д-ром Вехтером та д-ром Арльтом, командир Дивізії генерал Фрайтаг зустрів генерала як свого начальника та прийняв і виконав формально його розпорядження щодо зміни назви Дивізії на "1-шу Українську Дивізію". Під час перебування в Дивізії генерал Щандрук провів вперше присягу вояків Дивізії "на вірність Українському Народові й Українській Державі", яку у його приявності здійснив о. М. Левенець. При настоюванні генерала Шандрука та підтримці Вехтера і Арльта, генерал Фрайтаг видав 27 квітня розпорядження, в якому говорилось, що "на випадок офіційної капітуляції Німеччини... коли Східній фронт буде передано большевикам, Дивізія негайно пробивається якнайшвидше в тил до англо-американців".\nДва дні перед капітуляцією, на доручення генерала Шандрука сотник Макарушка разом з д-ром Арльтом, який добре говорив по-англійському, виїхав назустріч англійцям і передав їм листа від генерала Шандрука у справі переходу Дивізії до західніх альянтів.\nТекст присяги, яку ввів генерал Шандрук для вояків Української Дивізії: «Присягаю всемогучому Богові перед Святою Його Євангелією та Животворящим Хрестом, не шкодуючи ні життя ні здоров'я, скрізь та повсякчас під Українським Національним Прапором боротися зі зброєю в руках за свій Народ і свою Батьківщину Україну. Свідомий великої відповідальности, присягаю як вояк Українського Національного Війська виконувати всі накази своїх начальників слухняно й беззастережно, а службові доручення тримати в таємниці. Так нехай мені в цьому допоможе Бог і Пречиста Мати, – амінь».\nПо полудні 6 травня 1945 року запрошено всіх дивізійних командирів і командуючих генералів на нараду з головнокомандувачем 6-ої армії Бальком. Генерал Бальк повідомив їх, що Німеччина стоїть перед беззастережною капітуляцією і що весь Східній фронт має швидким маршем податися на захід, щоб насамперед не допустити до захоплення військ Червоною Армією у полон. На пропозицію самої Дивізії їм призначено Фелькермаркт на збірний пункт.\n10 травня 1945 року командний пункт Дивізії розмістився на ринку у Тамсвегу по полудні, а увечері перемістився до Санкт Андре, 3 кілометри на північ від Тамсвегу.\nЗгодом українців перевезено з району Шпітталю до Ріміні в Північній Італії і на тому участь українців у війні по німецькому боці закінчилася.\nЗ приходом німців 1941 року на Україну, нічого по суті не змінилося. Німці відразу почали вважати Україну своєю колонією, а українців – колоніяльним народом. Замість комунізму німці принесли українцям нацизм – нічого кращого за комунізм. Вони навіть не провели земельної реформи, а перетворили колгоспи на громадські двори. Збільшення присадибної землі селянам ще не відрізняло однієї системи від другої Усі вияви незалежности були німцями брутально придушені, а носіїв тих ідей вкидувано до в'язниць. Засоби насильства німецького райхскомісара України були такі жорстокі, що Сталін використав цю обставину в боротьбі проти німців, а українські націоналістичні кола були змушені вести боротьбу проти німців, одночасно з боротьбою проти комунізму. Навіть назва найвищого німецького представника на Україні – "райхскомісар" була дуже невдала, бо нагадувала большевицьку систему.\nВ Українській Дивізії ця німецька політика виявилася ще яскравіше. Згідно з плянами, Українська Дивізія мала залишитися чужонаціональним з'єднанням, а не перетворитися на німецьке з українським поповненням. У безглуздій політиці щодо особового складу Дивізії полягав увесь корінь зла, що негативно впливав на українців аж до кінця існування Дивізії. Також українські старшини в Дивізії повинні були мати більше можливостей на виявлення своїх здібностей. Ними треба було заміщати відповідальніші пости та довірити їм тактичне керування або принаймні брати їх до штабів на навчання. Принагідно треба ствердити, що українські старшинські й підстаршинські кадри здали бойовий іспит в Дивізії з дуже добрим результатом.\nТакож введення Дивізії в бойові дії було зроблене неправильно. Треба було звертати більше уваги на звіти командування Дивізії про її особливий характер та певні риси характеру українського вояка, що вимагало обережнішого трактування. А Дивізію безоглядно кинено на найважче випробування, якого навіть добрі німецькі частини не витримали. Верховне командування сухопутних військ та група армій "Північна Україна" належно не дооцінювали великого політичного значення Дивізії. Розвиток фронтових подій на відтинку на схід від Львова можна було передбачити. Введення Дивізії в бої відбулося на основі чисто німецького мислення, без найменшої уваги на її відмінні властивості. Через брак досвіду в модерному веденні війни, кинення українців у найважчий фронтовий пункт боїв мусіло заздалегідь бути приречене на невдачу.\nДозвіл на українські національні відзнаки, національний гімн, присягу на вірність Україні прийшов надто пізно, хоч українці постійно їх вимагали. Створення Українського Національного Комітету та Української Національної Армії, які очолив генерал Павло Шандрук, відбулося ще пізніше.\nЗ перспективи часу, ми бачимо ще одну трагедію української визвольної боротьби. Доля вказувала кращі шляхи, але недосконала людська вдача все знівечила. Тільки будьмо справедливі. Не в усьому можна скидати вину на німців. Деяких причин невдачі мусять шукати українці в себе самих.\nПопри все, українські вояки Дивізії виправдали себе в найважчих обставинах жорстокої боротьби. Їм треба побажати, щоб їхні бойові діла не залишили у їхніх противників лише почуття ненависти. Українські вояки взяли в руки меч з доброю вірою і без ганьби боролися за шляхетну ідею свободи й незалежносте. За моїми спостереженнями, вони завжди готові знову вступити в боротьбу за ті самі ідеали.


Карантин в Україні - епідемічні зони станом на 13 березня - деталі\nВ Україні нові епідемічні зони: деталі\n13 березня 2021 | 16:03\nУкраїна оновила епідемічне зонування. За даними Міністерства охорони здоров'я, станом на 12 березня показник госпіталізацій перевищує 60 на 100 тисяч населення у восьми областях країни.\nТак, у червоній зоні опинилися Житомирська, Закарпатська, Івано-Франківська і Чернівецька області. У помаранчевій зоні опинилися місто Київ, Вінницька, Донецька, Київська, Львівська, Миколаївська, Сумська, Тернопільська, Хмельницька, Черкаська області.\nУ Києві показник шпиталізації станом на 12 березня складає 75,4, у Вінницькій області - 123,6, у Житомирській області - 92,6; у Закарпатській області - 87,6; в Івано-Франківській області - 131,3; у Миколаївській області - 81,2, у Хмельницькій області - 68,0; Тернопільській області - 60,1, у Чернівецькій області - 90,2.\nНайбільш завантажені ліжка з киснем у закарпатських лікарнях. Показник становить 66,9%.\nНагадаємо, у Києві - коронавірусний антирекорд: за добу більше тисячі нових випадків.\nадаптивний карантин Коронавірус епідемія