Одягнений він був у майку з буквою "Д" на грудях і спортивні штани. Проте на ногах у незнайомця ловко сиділи пишні ботфорти з острогами. У правій руці він затискав надкушений бутерброд.\n— Радий, радий невимовно, мій юний друже, — без зайвих церемоній почав молодик. — Радий знайомству і тому, що ти виявився людиною спостережливою. А я вже був злякався. Адже минулого тижня ти сказав Людмилі Петрівні, що не поїхав разом із усією школою на електростанцію, бо не помітив оголошення про екскурсію у вестибюлі, біля роздягалки…\nВіка злегка почервонів.\n— Але тепер бачу, що мої побоювання не потвердилися. І це приємно, не стану приховувати. Бо запримітити невеличку об’яву, що привела тебе сюди, — на це здатний не кожен. Ах, друже Вікентію! Яких радощів, яких надзвичайно цікавих речей позбавляємо ми себе через власну неуважність, ти не можеш навіть уявити. А без скількох відкриттів, скількох нових, невідомих ще науці фактів залишилося людство через, — він весело засміявся, — ту ж таки неуважність, а часто і невміння, небажання приглянутися до звичайних речей, спробувати осягнути їх по-новому, доскіпатися до суті. Ну ще, звичайно, лінощі, байдужість… Та без спостережливості навіть людина працелюбна не зможе як слід прислужитися людству, науці та й собі. Але щось я, здається, розфілософствувався, захопився. А час не жде — летить, відлічує секундочки, хвилини, а я ще й досі не знаю, чого б тобі хотілося, — і він очікувально вп’яв очі у Віку.\n— Е-е… А звідки ви про мене знаете? — простодушно поцікавився той.\n— Бач, це, мабуть, складно пояснити, але уяви собі, що п’ять хвилин тому я взагалі не здогадувався, на жаль, не здогадувався, що існує така людина — школяр Віка, десять років і так далі. Але щойно ти переступив поріг цієї, так би мовити, обителі, як мені вже все про тебе відомо. Це невід’ємна риса нашої професії. Для того, щоб якнайліпше обслужити клієнта, нам слід знати про нього все. — І він тицьнув пальцем у стіну, на якій одразу з’явився напис:\nКОРИСТУЙТЕСЯ ПОСЛУГАМИ БЮРО ЧУДЕС ! НАШІ ЧУДЕСА — НАЙКРАЩІ В СВІТІ !\n— А без цього, без індивідуального, скажімо, підходу ми регресуватимемо… Я не занадто складно висловлююсь?\n— Ні-і, — запевнив його Віка.\n— Регресуватимемо, уподібнюватимемося тим нашим колегам, котрі примушують людей вистоювати у чергах, вивішують на дверях усілякі таблички типу: "Пішла на базу" або "Буду за 20 хвилин", розводять теревені у робочий час і тому подібне. Для нас людина, її думки, бажання — це все. І нам байдуже, яку користь приносять хлопчакам і дівчаткам наші чудеса. Допомогти правильно вибрати, що кому потрібно — наш святий обов’язок.\n— А чому ви так одягнені? — запитав Віка.\n— А-а, — посміхнувся балакучий молодик. — Ти, певно, подумав, раз продавець чудес, то це має бути якийсь дідуган із довжелезною бородою, бажано в чалмі й халаті? Просто я щойно відтранспортував одного допитливого громадянина семи років у епоху Людовика XIV. Знаєш, усілякі там дуелі, шпаги — і не встиг перевдягнутись. Якшо хочеш — будь ласка.\nВін спритно шмигонув за ящики і негайно з’явився знову. Тепер уже замість ботфортів на ньому були зелені оксамитові пантофлі із загнутими носаками, з плечей і справді спускався аж до землі довгий смугастий халат, а на голові чомусь виблискувала пожежна каска початку століття.\n— Ну як? — переможно глянув він на Віку.\n— Здорово, — усміхнувся хлопець. — А навіщо вам оце? — вказав на каску.\n— Пробач, — зніяковів продавець чудес. — І справді ні до чого. Все через поспіх.\nВін узяв каску і недбало швиргонув її під стіл.\n— Ну то… До речі, маю одразу тебе попередити — чудеса ми не продаємо, а даруємо, тож насправді мене слід було б називати дарувальником чудес. А "продавець" — то вже так, традиція. То яке твоє бажання?\n— А що ви можете подарувати? — поцікавився Віка.\n— І він іще питає! — сплеснув долонями дарувальник чудес. — Усе! Усе я можу, звісно, в розумних межах. А от що ти хочеш?\nВіка замислився. Якби ж то в нього був час подумати хоча б день… А так одразу й не скажеш.\n— А канікули зараз ви можете зробити? — запитав він.\n— Канікули… Можу, — якось нерадо проказав продавець-дарувальник.\n— Ну, не канікули, — Віка збагнув, що бородань чомусь невдоволеиий таким бажанням, — а зробити так, щоб у мене замість двійок стояли п’ятірки? Це не складно? Мене тоді вдома не лаяли б.\n— Не складно, — спохмурнів дарувальник іше більше. — Але навіщо воно тобі? Гадаю, тобі потрібне шось важливіше. Бач, я вже казав — ми намагаємося принести своїми чудесами якомога більше користі. Звичайно, можна і канікули, і п’ятірки. А далі? Знову почнеться навчання, замість цих двійок ти нахапаєш нових… А там й кінець чверті не за горами, — проказав раптом голосом Людмили Петрівни.\nВіка здригнувсь і уважно поглянув на співрозмовника, але той, мов нічого й не сталося, продовжував:\n— Та й не у чверті справа, і навіть не в річних оцінках. Вибач мені, мій юний друже, бажання твої надто примітивні, і я не помилюсь, коли скажу: мілко плаваєте, юначе, мілко плаваєте. Покладись на мій досвід. Мені здається, тобі потрібно щось більше — не за розмірами, певна річ, — а, так би мовити, достойніше. Те, що залишиться при тобі і через місяць, і через рік… Ну, словом, якесь внутрішнє переконання, таке, що згодилось би тобі у подальшому житті… Га?\n— Ну… Може… — погодився Віка, не зовсім, проте, розуміючи останні слова.\n— Такий, знаєш, урок…\n— Ні-ні, не звичайний урок у прямому розумінні цього слова, а… До речі, котра година? — зовсім недоречно поспитав продавець і сам собі відповів: — За п’ять хвилин третя. Ото! Ну то як? Покладаєшся на мене? Пригадую, якось… Ну та це неважливо. То згода? Вибрати тобі щось на свій смак?\n— Давайте, — кисло погодився Віка. Він уже геть зневірився у чудесах дивакуватого балакуна і погодився скоріш із ввічливості, та й дістати хоч якусь дрібничку теж кортіло.\n— От і добре, — зрадів продавець. — От, скажімо, що тобі хотілося зранку? Ага, — мовив тут-таки. — Щоб ударив двадцятиградусний мороз і відмінили заняття в школі… Щоб тебе не викликали на другому уроці, так… Щоб Людмила Петрівна не залишила тебе після занять, далі… Ну, це вже нікуди не годиться… А отут… Гм… Здається, дещо цікавеньке. Так-так… Справді. От і все. Готово! Думаю, це тобі підійде.\n— Ви певні? — спитав обережно Віка.\n— А кому ж про це знати краще од мене! Певен! — І він безцеремонно став підштовхувати хлопчину до виходу. — А зараз вибачай — за тридцять секунд третя година. Мені час. Бажаю успіху.\nВіка й незчувсь, як опинився знову надворі. На мить од сліпучого світла він зажмурив очі і тут збагнув — йому ж так нічого й не подарували!\n— То що ж ви мені… — почав він, повертаючись до продавця, і так і застиг із напівроззявленим ротом.\nПозад нього нікого не було, а на дверях висів здоровенний замок.\nВіка поторгав його — замкнено. Приклав вухо до тонкої дощаної стіни — ані звуку.\nТоді він загамселив у двері кулаком і закричав:\n— Дядю! Дядю! Відчиніть!\n— І чого? І чого б ото стукати? — почув сердитий голос і озирнувся. Перед ним стояв приймальник посуду. — Не бачиш, що зачинено? Повилазило тобі? Чи, може, весь день отут сидіти накажеш, тебе дожидаючи, без обіду?\n— Та… Ме-е… Не-е… — промимрив Віка.\n— Отож бо! — погодився приймальник. Він одімкнув замок і зайшов усередину.\nВіка спробував і собі зазирнути слідом, але дядько так грюкнув дверима, що хлопець аж відскочив.\n— Ох і цікавий, — мовив дядько уже з буди і виглянув з віконця. — Давай!\n— Що? — не второпав Віка.\n— Що "що"? Ти ж пляшки приніс, чи як?\n— Е-е… Ні, — відказав спантеличено.\n— То чого ж тоді грюкати? "Дядю-дядю!" Я от зараз вийду та покажу тобі дядю. І тьотю покажу. Племінничок! Ходять тут усякі. Давай-давай звідси. Так і нишпорять. Так і лізуть. Школяр називається! Замість того, щоб уроки вчити… Знайшов дядю!\nВіка підхопив свій портфель і кинувся геть. Він одбіг метрів із тридцять, на ходу озирнувся на приймальника, аж раптом відчув під ногами порожнечу і, вже падаючи вниз, збагнув, що втрапив у одну з виритих хлопцями ям.\nУже лежачи на піщаному дні. Віка подумав із неприємністю, що сердитий дядько, певно, бачив його ганебне падіння й оце зловтішається у своїй буді. Тож, шоб не виказати роздратування чи навіть удати, що то він стрибнув у яму навмисне, хлопець зіпнувся на ноги, скривив губи у фальшивій посмішці, виткнув голову у білий світ… і остовпів.\nПриймальника посуду не було. Віка сторопіло покрутив головою навсібіч, але й сліду будки ніде не помітив. Мало того, йому здалося, ні, він уже виразно бачив — навколишня місцевість змінилася теж.\nНеохайний, брудний, привабливий лише для хлоп’ячого ока своєю запущеністю пустир з безліччю ям і вибоїн перетворився на порослий травою й рідким чагарем видолинок. А ліс, що мрів десь аж на обрії, підступив зовсім близько — чутно було навіть, як співає на деревах лісове птаство.\nСпантеличений такими змінами у природі рідного краю, хлопець вибрався з ями, шукаючи пояснення незбагненним перемінам, повернувся до рідного містечка, і вже не здивування, а лоскотний страх підкотився до його грудей.\nЗнайома дорога, що нею спустився він півгодини тому, ніби запала у землю, і Віка дивився на неї вже трохи згори. Спадисті схили вкривала зелень — рясна, кріпенька й закурена. Будиночки ж, що вишикувались обабіч — з акуратними обійстями, фруктовими деревами й городцями коло них, — взагалі щезли. Натомість, куди сягало око, все вкривали кущі і рідкий перелісок.\nЗабувши про свій портфель — той так і лишився на дні ями, — Віка кинувся вгору дорогою, що мала вивести його назад. Бігцем подолав підйом.\nПросто перед ним перетинав путь і зникав десь далеко височенний і грубезний насип із дерев’яною кладкою вгорі і глибоким ровом біля підніжжя. Над самою ж дорогою здіймалася міцна кам’яна башта з важенною прочиненою брамою, крізь яку й мав пройти кожен, хто хотів утрапити до міста.\nБіля брами стояло двоє здоровенних дядьків у шоломах і кольчугах, із двосічними мечами при поясі.\n"Кінозйомка" — спробував заспокоїти себе Віка, але тут же відкинув цю рятівну думку, бо не було поруч машин із різним кінозйомочним начинням, ні юпітерів, не було гримерів у білих халатах, операторського візка, ані навіть зівак.\nСповнений жалю до самого себе за незбагненність, що перед нею опинився віч-на-віч, хлопець стишив ходу, коли це один із вартових ступив до нього й проказав:\nВіка спробував приязно всміхнутися, скласти докупи якісь доречні слова, аби справити найліпше враження, але:\n— Е-е-е… Мне-е-е… — скоріш за все відповідь його прозвучала саме так.\n— Що-що? — перепитав вартовий і багатозначно, здалося хлопчині, глянув на товариша.\nТой дивився на Віку з прихованою недовірою.\n— То хто ж ти такий? — вже трохи інакше повторив чоловік і підійшов упритул.\n— Я… Віка. Вчуся в школі… — зацьковано почав пояснювати бідолаха. — Іду додому.\n— Додому? — встряв у розмову другий охоронець. — То ти тут живеш? У нашому місті?\n— Тут, тут, — закивав енергійно хлоп’як. — На Бочарній, поруч із молочним магазином. Знаєте — отако від скверика праворуч?\n— Х-хе, — єхидкувато вищирив зуби перший чолов’яга. — Бочарну ми знаємо, хто ж її не знає. А от скверик… Молочний цей… магазин… І звідки путь держиш?\n— Із школи я. Побачив об’яву — спустився до будки, у яму впав, побіг сюди… А тут ви, — пояснював Віка і розумів: говорить він досить плутано. Принаймні для цих двох.\n— Ми, голубчику, ми. А ти ж думав — ворота навстіж, а варта спить, га? — охоронець несподівано боляче вхопив Віку за руку. — То ти, мабуть, вивідувач? — закричав страшно. — Тебе хто послав? Юхимко Лихий? Ти що хотів вивідати?\n— Та нічого. Пустіть, дядю! — заскиглив той. — Який я виві… шпигун? Я Віка…\n— Знаємо, голубчику, знаємо, — промовляв між тим вартовий, вправно зв’язуючи Вічині руки невідь звідки взятим мотузом. — Ще й ім’я якесь поганське взяв собі. Не міг нічого кращого вибрати.\nВіка намірився слушно зауважити, що імені собі не вибирають і тут він ні при чому, але його вже було зв’язано, і другий вартовий гукнув комусь через плече:\n— Гей, хто там на коні! Давай сюди!\nМов із-під землі вродився перед їхньою трійцею верхівець — теж у бойовому спорядженні, на баскому коні; той, хто зв’язував Віку, вхопив хлопчину однією рукою за комір, а другою за штани ззаду і просто закинув на рисака животом донизу. Тоді одступив на крок, мовби милуючися своєю роботою, і наказав голосно:\n— До князя його прямісінько! Мовляв, вивідувач, прикидався тутешнім, а де живе — й сам пуття не знає, плутається. Якби гість, то так і сказав би, що ж тут приховувати? Та й вдягнений якось…\n— Но! — Верхівець зірвав коня в галоп, і все замерехтіло перед Вікою — дорога, земляний вал, тини, халупи, якісь люди у дивному вбранні. Мовби опинився він у поганенькому кінотеатрі, де показують давній німий фільм на історичну тему. Та ще й плівка стара, і апарат завалящий, і все скаче, миготить у очах, і незрозуміло — який фільм, про що в ньому йдеться, а лише неясні й змазані окремі кадри вихоплюєш із тієї круговерті.\nТа мало-помалу картина вияснилась. Хлоп’як приноровився не тюкатися носом у бік рисакові, з цікавістю задирав голову і вбирав те нове, що відкривалося йому. Віка ще подумав; тож він їде рідним своїм містечком, з його крамницями, гастрономами, автоматами з напоями, перукарнями, аптеками… Проте всього цього не було й сліду. Куди там!\nКінь поминув землянки з двосхилими дахами на заледве огороджених дворищах, далі потяглися зруби показніші й просторіші. Коли ж під копитами застукотіла дерев’яна мостова, трапив на очі хлопцеві міцний частокіл — піднімався високо над землею, й не видко було, що ховається за ним. Цей частокіл змінив другий, третій, і Віка збагнув: тут, ближче до центру, живе вже не той народ — багатший, вельможнішнй.\nТа от вони виїхали на просторий майдан, взяли праворуч і спинилися біля воріт, прикрашених не багатою, aлe вмілою різьбою.\n— Відчиніть! — гукнув верхівець і стукнув кілька разів у ворота держаком нагайки. — Гінець од прибрамної варти.\nНегайно ліва половина воріт прочинилася, кінь вбіг у широкий двір і завмер коло ґанку, кладеного з колод, просторого, гарного — з галереями, різними колонами й вікнами, — терема. Широкі сходи вели до розписних дверей. Далі, за теремом, розкинулися теж дерев’яні прибудови, комори, стайні. Сокотіли, блукаючи по двору, кури, туркотіли голуби — ото й усі звуки.\nПрискочив звідкись хлопчина років десяти-одинадцяти у полотняній сірій сорочці, зиркнув з цікавістю на Віку й ухопив коня за вуздечку.\n— Ходімо! — гінець поклав важку руку бранцеві на плече й злегка підштовхнув.\nПіднялися східцями, поминули передпокої й зайшли до зали. Трійко чоловіків дивилися очікувально на прибульців.\nПерший — худорлявий і сивуватий, невисокий на зріст, у багато розшитій одежі, сидів у кріслі. Другий — червонолиций череватий здоровань — стояв поруч. Чимось він нагадав Віці приймальника посуду. Третій же, у якомусь непримітному довгому аж до п’ят балахоні, сидів оддалік за невеличким столиком. Рудувата довга й рідка борода його (Віка помітив, шо всі чоловіки тут носили бороди) спочивала на розкритій книзі. Поруч, на столику, стояла чорнильниця.\n— Чолом тобі, княже, — поштиво проказав Вічин провожатий. — Ось затримали. Хотів проскочити до міста. Гадаємо, що вивідувач.\n— Вивідувач? — чогось радісно перепитав худорлявий і підхопився з крісла. — Нишпорка! І в кого ж ти на службі?\n— Я не вивідувач, дядю, одпустіть мене, — заканючив хлоп’яга. — Я ще маленький. Я просто йшов собі, а оці от схопили, зв’язали…\n— Думаю, в Юхимка Лихого на службі, — мовив гінець. — Брехав, що додому йде, плутатися почав. Якісь ск… сверики вигадав, ці… магазини…\n— Які магазини? — поспитав князь, але тут-таки додав. — Та, зрештою, це не так цікаво. А от куди ти йшов? — і докинув: — Розв’язати його!\nВіка знову хотів пояснити все спочатку, та вчасно схаменувся. Він згадав слова продавця чудес про відтранспортування допитливого громадянина семи років у епоху мушкетерів і здогадався, шо й сам якимось дивом, якимось чудом, хоч чудес на світі і не буває, опинився в епосі ще більш віддаленій від XX століття. У Київській Русі.\nВласне, здогадався він раніше — коли хвацький рисак витрушував своїм хребтом із нього душу. А оце зараз тільки збагнув усю складність свого становища. Опинитись одному, без друзів, без знайомих, без батьків казна-де — ні, це не найкраще, що міг подарувати йому дарувальник чудес. Та ще й підозрюють у шпигунстві.\nІ коли ці думки промайнули у Вічиній голові, на вухо йому зашепотів хитренький і нечутний іншим голос: "Вікунчику! А згадай-но, про що ти мріяв лише годину тому? Про які такі часи, коли тобі хотілось би жити? Про які такі подвиги, що ти, озброєний колосальними знаннями людини XX століття, міг би звершити? Яким таким досягненням науки й техніки ти, нічим не видатний школяр, міг би навчити своїх далеких пращурів? Ану-ну! Ану, пригадай! Це ж щаслива нагода! Чи ж годиться змарнувати її?"\n"Не годиться", — подумав Віка, і враз обличчя його проясніло.\n— О, вже щось вигадав! По очах бачу! — гарикнув череватий здоровань і підступив до хлопця. — То щось собі думав, а це обличчя так і скривилося од капосної мислі. У-у, диявольське насіння. Мале, а й собі туди ж. Звідки йдеш, кажи!\n"От кабан гладкий, — подумав чемненько Віка. — Хіба поясниш їм, звідки я тут, коли й сам не можеш до пуття всього втямити". А вголос відповів:\n— Іду я з тих країв, де люблять слово ласкаве і звикли людей стрічати за розумом.\nДо ладу в нього вийшло. Віка аж сам собою замилувався. І на присутніх слова ці, видно, теж уплинули.\n— Ну, розум усюди в пошані, — мовив обережно князь. Але тут знов усе зіпсував здоровило.\n— Тільки не видно, щоб у тебе його було багато. — сказав він і засміявся. Негарно так засміявся. Некультурно.\n— Це як подивитися. — спокійно відрізав хлопчина. — Якщо, наприклад, порівняти вас із князем, то порівняння це теж буде не на вашу користь.\n— Що це він говорить! — обурився здоровань. Та хто йому право дав отак із боярином!..\n— Стривай-стривай, Онисиме, — заговорив князь. — Ти теж… Напав одразу на отрока. Ну-ну, — підбадьорююче глянув на Віку.\n— От я й кажу, дядю княже, — повів той далі. — Ви, бачу, людина мудра і маєте мене зрозуміти. Знаю я надзвичайно багато і готовий усіма своїми скромними (ех, не те), своїми нескромними (знов не те)… усіма своїми знаннями із вами поділитись. А те, що я вивідувач, то це чиста вигадка. Не знаю я ніякого Юхимка Лихого, і наміри в мене найкращі і щиросерді. От, наприклад, — не дав він нікому оговтатись, — чи знаєте ви, що таке електрика? А між тим усе дуже просто. Он у вас, бачу, свічки стоять, а то висить під стелею лампочка і світить хоч цілу ніч. Без вогню. Та як яскраво! А сама маленька — як мій кулак. І прозора, бо зроблена із скла. А скло… Ага, ви знаєте… От і прекрасно. Дешево, вигідно, зручно!\n— Бреше він, князю, — сердито сказав Онисим. — Де ж це бачено, щоб без вогню світилося?\n— Гм, — поглянув на стелю князь. — Ну-ну?\n— Чи от радіо! — згукнув натхненно Віка. — Невелика така скринька. Повертаєш ручку — а там тобі музика всяка, люди говорять… Сиди собі — слухай.\n— Яка скринька? — перепитав Онисим.\n— Отака, — показав руками Віка. — Невеличка. А бувають ще менші.\n— І як же ті люди туди влазять?\n— У тому-то й штука, що нікого там немає, а насправді то грають чи балакають далеко-далеко і передають по дротах. А то й взагалі без нічого. Радіохвилями.\n— Щось ти дуже мудро говориш, — похитав головою князь. — Ніяк не доберу.\n— Та бреше все! — скрикнув Онисим. — Вивідувач, княже! Зуби вам замовляє.\n— А от і ні, — відповів Віка. — Просто знаю я значно більше за вас, от вам і здається, що то неправда. Але це ще не все. Чи відомо вам шо-нсбудь про автомобіль? Я так і думав. Це такий ніби віз, тільки зверху вкритий і з мотором. Сідаєш у нього — і їдеш куди хочеш. Без коней. Та ще й як їдеш! Ніякий кінь не наздожене.\n— Це з гори, мабуть? — поспитав несміло князь.\n— І під гору. Куди хочеш, туди й їдеш.\n— А може, він усе-таки бреше? — не так упевнено, але все ж долив ополоник дьогтю у діжку Вічиного тріумфу боярин.\n— Хто бреше? Я? — обурився Віка. — Ви що, дядю?\n— Облиш, облиш, Онисиме, — докинув і князь. — Відчуваю — правду мовить отрок. Хіба можна таке вигадати? Словечка оці… їх не вигадаєш, це знати треба. Правда?.. Тебе як звуть?\n— Правда, Віко?\n— Ха! Ще б пак! — погодився хлопець. — А от іще — телефон! Знімаєш трубку, і чути, що говорять на тому кінці міста.\n— На тому кінці… — так і сів князь на вчасно підставлене Онисимом крісло.\n— Навіть до Києва можна подзвонити, до Львова, — розпалювався Віка.\n— Це ж який дзвін треба! — сплеснув руками князь.\n— Та не дзвін, — одмахнувся Віка. — А телефон. Та хіба це все! — розохотився ще дужче. — От, скажімо, телевізор! Чули? Я так і думав. А парове опалення — без дров у хаті тепло? А ліфт? Холодильник? Кавомолка? Кіно! А консерви знаєте? А я знаю. А поїзд? Ту-у… Чик-чик-чик… А трактор? Екскаватор! Інкубатор! Хух! — Віка аж засапався. — Касетник знаю, жувачку, кіндер-сюрприз та інші многії премудрості, — закінчив несподівано для самого себе.\n— Ех ма! — вхопився за голову князь. — Мені таке й не снилося. Багато незрозумілого в твоїх словах, але вірю тобі. Невже все це знаєш? — дивився з повагою на хлопця.\n— Аякже! Самі ж бачите.\nІ навіть Онисим не знайшов, що сказати. Стояв тільки й кліпав очима.\n— Всі чули? — запитав князь у когось за Вічиною спиною, і хлопчина озирнувся.\nВін так захопився власною розповіддю, що й незчувсь, як до зали набилося повно люду. Бояри з посохами у високих хутряних шапках, воїни з мечами, мабуть, князева охорона, місцева знать, челядь з усього терема — стояли упереміш і мовчки дивилися на Віку. Цікавість і захват читались у їхніх очах.\n— Княжич тут? — запитав князь.\n— Тут, — пробився наперед хлопець трохи старший од Віки, із чималою книгою під пахвою.\n— Добре, — кивнув князь. — Учись, чадо. Бач, шо наука дає. А ти грамоти ніяк не подужаєш. Учитель на тебе скаржиться. Подивися, з кого слід приклад брати. З отрока премудрого.\nВіка мимохіть розплився у посмішці. Таких присмних слів йому ше ніколи не говорили.\n— Де ж ти взявся такий? — захоплено звернувся князь до Віки. — Скільки ти книжок перечитав?\n— Ого! — відказав гордо Віка. — Хіба ж я їх лічив! Я он лише за це літо прочитав книжок із п’ять і одну брошуру: "Що слід знати про сказ".\nНа князя це останнє повідомлення справило чогось найбільше враження.\n— Рідний ти мій! — у щасливій нестямі підбіг він до Віки. — Віко! Вікусику! Учись! Учись, гультяю! — дав він запотиличника синові. — Будеш, аки отрок, прерозумним.\nКняжич сердито зиркнув на Віку і протягнув:\n— Я ж стараюсь, батечку.\n— Стараюсь! А пергамент з лічби хто третього дня спаскудив? Хто ляпку на книгу поставив? Хто завдання з грецької на тому тижні не виконав? Це тобі не старі часи, коли без науки обходились! Вікусику! — знов повернувся до гостя. — А ти надовго до нас? Лишайся назавжди. Будеш пестуном княжичевим, вихователем, значить. Га? Вчитимеш його розуму, премудрості своїй. Житимеш у моєму теремі, хороми тобі відведу. А не хочеш — окремий терем для тебе збудую, челяді дам. Що забажаєш — усе твоє буде.\n— Та ні, князю, дякую, — одказав хлопець. — Мені додому треба, на понеділок уроки… Знаєте, — вчасно схаменувся, — я в себе теж учу людей всяких. Шкода їх — аж плакати хочеться. Приходять, повчи нас, кажуть, Віко, а то зовсім пропадемо. Б’єшся з ними, б’єшся, а толку ніякого. Один скульптури ліпить, другий оповідання пише — весь клас такий. Я їм говорю: "Вам би тільки волів поганяти, а не в науку лізти", — та де там! Ходять, просять… От і доводиться. Бо де ж вони ще такого, як я, візьмуть?\nЗ усіх слів князь зрозумів лише, що у Віки безліч дурних учнів, і знову взявся за своє:\n— Ну от бачиш, багато бевзів усяких. А тут один лише синочок. Єдиненький у мене. Миню, Миню, — покликав. — Ходи-но сюди. А ви йдіть собі, — звернувся до натовпу. — Хто може лишитися, той сам знає.\n— Що, тату? — підійшов княжич.\n— Ось, хочеш розуму набиратись у вчителя премудрого?\n— Хочу, — зітхнув княжич, і в очах його Віка прочитав дуже нехороше до себе ставлення.\n— Хоче, хоче, — заговорив князь до Віки. — І тобі ж краще. Замість багатьох учитимеш одного. А він же в мене не дурний хлопець. Де там! Аби ж то воно було так — я його й не чіпав би. Грамоту осягнув. От диви. Це що таке? — запитав у Мині і, не чекаючи відповіді, витягнув у нього з-під пахви здоровенну книгу й розкрив навмання. — Читай, щоб учитель чув.\nВіка спогорда поглянув через княжичеве плече на списану сторінку (що-що, а читати він таки вміє), і очі в нього полізли рогом. Знайомі букви у тій книзі стояли впереміш із якимись ніколи не баченими, химерними, і все те складало ще менш зрозумілі слова. "Це ж по-староруськи написано!" — здогадався він і хутенько закрив книгу.\n— Не треба, не треба — сказав. — Хай-но іншим разом.\n— А то по-грецьки тобі втне, га? — запитав князь. — Може,— додав гордо.\n— Не зараз, не зараз, — нервово смикнувся Віка. — Іншим разом.\n— А може, з історії щось розповість? Про Олега чи Володимира. Хай про походи Святослава розкаже. Усе знає, мов по писаному. А то ще...\n— Потім! Потім! — не дуже ввічливо урвав його мову Віка.\n— "Слово о полку Ігоревім" напам’ять прочитає, "Повість временних літ", — не здавався князь. — А ти його перевір. Та виправ, коли що не так. Ти ж бо в нас наймудріший. Ану, Мишо! — підохотив сина.\nТой же, щоб не накликати батькового гніву, швиденько й завчено почав:\n— "Словенам, живущим крещеним і князем їх, Ростислав, і Святополк, і Коцель послаша ко царю Міхаілу, глаголюще: Земля наша крещена, і несть у нас учителя іже би наказав і поучав нас…"\n— Воістину! Воістину так! — не став слухати далі князь. — Несть у нас учителя, не було тобто, а тепер буде, — і поклав руку на Вічине плече. — Ану, що там далі? — знов звернувся до Минька.\n— Що далі, те нехай там і буде, — не роздумуючи довго, втрутився Віка. Він ледь уторопав, про що то йшлося в облюбованому Миньком уривкові; про виправляння ж не могло бути й мови. — Вистачить! Бачу — знає дещо отрок, але вчити його…\n— А ти постривай. Не поспішай із відповіддю, — квапливо заговорив князь. — Ти не думай, що тільки вуєм його будеш. Ні… Ось, — вибіг він із світлиці у бічні двері і враз повернувся, тримаючи в руці якийсь ніби сплетений із грубих золотих скалок обруч, — гривню тобі жалую. — І з урочистим виглядом почепив Віці на шию важкеньку оздобу.\n— Ах! Князь гривнею пожалував! — прокотилось у гурті бояр і поважних людей князівства. Задні ж стали витягувати шиї, проштовхуватись наперед, аби побачити, як жалують гривнею нікому не відомого пришельця.\nЩо таке "гривня", Віка добре знав, а от "гривна"… видно річ дуже коштовна й почесна.\n— Ану, тихіше! — гримнув князь на розбурханий небаченою подією гурт. — Призначаю… Як твого батька звуть? Призначаю Вікентія Володимировича першим своїм радником із пожалуванням йому терема на Заріччі і земель довколишніх. Приготуєш дарственну, — кинув рудобородому.\nЧоловік цей, у довгім балахоні, перебував у світлиці з самого початку, відколи Віку привели, але тільки тепер хлопець збагнув — увесь час він старанно щось писав за своїм столиком.\n— А це хто? — сміливо запитав Віка,\n— Літописець наш, — відповів князь. — Теж людина мудра, але до тебе, видно, йому далеченько.\nОбличчя в рудобородого при словах отаких скривилося, і він іще дужче зігнувся над своїми пергаментами.\nАле хоч як приємно розгорталися події, Віка помітив: бояри, котрі спершу слухали все, пороззявлявши роти, тепер потай перешіптувались, переморгувались, кидали сердиті погляди на хлопця і несхвально хитали головами. А вищий від усіх Онисим щось говорив, розмахував руками і разів зо два за князевою спиною тицьнув пальцем у Віку.\nІ хлопця це було занепокоїло, але він перехопив приязний князів погляд і подумав: поки князь прихильний до нього, боятися нема чого.\n— А тепер, — оголосив князь, — прошу всіх на учту на честь нашого дорогого гостя. — Він ніжно взяв Віку під руку й повів поперед усіх до сусідньої зали.\nПро що говорилося, що готувалося за його спиною, хлопець не знав, та щось підказувало йому — попереду ще ждуть непереливки.\nНу що ж, він, посланець майбутнього, озброєний знаннями XX століття, ладен прийняти бій. Бо хіба ж не справдилось усе, про що мріялось йому у скверику на лаві? Чи ж не вчиться він аж у четвертому класі, не знає тієї безлічі речей, що про них оці мудрагелі і поняття не мають? Чи ж розказав він їм усе? А як подумати, а як пригадати! Ого-го! Ще побачимо, чиє буде зверху!\nІ з отакими втішними мислями, сповнений гордощів за себе і за свою розумну голову, Віка у супроводі князя й князевого почту ввійшов до стравниці.\nЗала, куди увіпхалася громада, відрізнялась од попередньої значно більшими розмірами. Тож усі бажаючі вдосталь намилуватися Вікою, а заразом і підобідати на дурничку, вільно в ній розмістилися.\nІз стін позирали на присутніх рогаті оленячі голови, шкірилися морди кабанів та іншої великої звірини — мисливські трофеї; висіли щити й мечі, списи, всілякі воєнні обладунки, що, певно, дісталися від пращурів і передавалися з покоління у покоління.\nА ще привертав увагу довжелезний стіл — тягнувся через усю залу аж до дверей. Саме цей стіл, а точніше те, що було на ньому, і вбирало ласі погляди бояр та інших достойних мужів, які надивилися за свій вік і на зброю, і на дичину, а надто розвішану на стінах.\nА було на столі і ще підносилося, розставлялося, дбайливо вкладалося і наливалося чимало: веприна, ведмежі шинки, качки, гуси, поросяча печеня, зайці, оленятина, в’ялена й копчена риба, осетри й коропи, солонина, гриби, квашені яблука, киселі та юшки, курячі стегенця й баранячі реберця, не кажучи вже про квас, пиво й меди.\nНе одну годину смажилося, варилося, кипіло, мліло, шкварчало й шипіло все те на кухні, не один день в’ялилося, коптилося, солилось і маринувалося, та вже надходили останні хвилини усіх тих наїдків і напоїв.\nТим-то й витріщалися зголодніло на всю ту потраву князеві гості, та й Віка відчув — серед цього добірного товариства і він не пастиме задніх.\nІ вже готові були мужі ліпші кинутися на завчасно підготовлені позиції, та стався тут один випадок.\nПоміж іншої челяді, що накривала на стіл, крутився і хлопчина, якого Віка вже бачив сьогодні, — це ж бо він одводив до стайні коня, на якому доправлено було нового княжого радника до терема за підозрою у шпигунстві.\nІ Віка з легким усміхом дививсь, як вправно пробирається його одноліток через юрмисько із дерев’яним підносом, повним коржів, коли це побачив, як Онисим ледь помітним рухом підставив хлопцеві ніжку. Коржі так і посипалися на долівку.\n— То ти будеш князівське добро марнувати? — гарикнув боярин і замахнувся своїм здоровенним ручиськом, але Віка не змовчав.\n— Ану, стійте! — гукнув він голосно і повернувся до князя. — Скажіть йому!\n— Облиш Линька, Онисиме, — проказав нетвердо князь. — Нехай собі.\nНевдоволсно щось бормочучи, боярин одступив до гурту.\nПротягом цієї коротенької розмови кругом, помітив Віка, чогось примовкло несхвально, але саме тут, очевидячки, поставлено на стіл було все, що могло ще на ньому вміститись, тож князь потягнув Віку за собою до чільного місця під стіною і звідти мовив:\n— Дорогі други, шановна громадо, людіє! На честь дорогого гостя, на честь нового свого радника даю я сьогодні бенкет і скликав усіх вас сюди. Сподіваюся завдяки отроку сьому, у мудрості й знаннях якого ми пересвідчилися самі, зміцнити й прославити наше князівство, запровадити у ньому різні нововведення розумні, корисні для нас із вами і для людей наших. Прошу всіх до столу!\nУ цей час у передпокоях задзвеніли цимбали, запищали сопілі — в залу під веселесенький мотивчик зайшли кілька музик і всілися навскоси під стіною.\nПолагіднішали обличчя, голосніше загомоніли за столом, а Онисим, перехопивши Вічин погляд, навіть підморгнув йому.\nІ нараз Віці стало чомусь дуже хороше… Він уже не позирав зацьковано на оцих дядьків у багатому одязі, котрі поглядали на весь світ зверхньо й велично. Дивився на них, мов на добрих знайомих, мов на рівних.\nА й справді — чому він має ховати очі? Адже тепер він і сам поважна особа — радник самого князя, княжичів вихователь, власник терема на Заріччі і довколишніх земель. Це вам не абищо! І з-поміж усіх вас радником обрано саме мене, хоч я тут лише якусь годину. Значить, є в мені таке, чого немає у вас, — розум, знання, освіта. І хай Людмила Петрівна разом із батьками кажуть, що треба вчитися, виконувати завдання, ходити до школи. Хай тепер співають це комусь іншому. Він, Віка, залишається тут назавжди. Того, що знає, йому цілком вистачить. Із головою.\nВіці навіть самому стало цікаво: які зміни відбудуться в князівстві за його безпосередньої допомоги. Як із кожним днем більше дивуватимуться жителі міста з його знань. А певно ж — їм таке й не снилося. Польоти в космос! Дослідження підводних глибин! А заводи, а тролейбуси! Кулькові ручки, пароплави! Усе впереміш спливало оце у хлопцевій пам’яті й виповнювало його відчуттям власної значущості.\n"Ось дивіться, я, — гукав він подумки Людмилі Петрівні, мамі й татові, а заразом завучу і директорові школи, — сиджу тут поруч із князем і думати не думаю про вашу математику чи природознавство. А англійська — ха! А фізкультура — ой, не можу! А історія — я сам тепер історія, і, може, ви ще вивчатимете колись у школі Віку Мудрого… ні, був уже Ярослав Мудрий… О! Віку Прерозумного. Так, ще отримуватимете двійки за епоху Вікентія Прерозумного і тоді згадаєте, як цей Віка… Як цього Віку…"\nАле тут плин Вічиних мрій урвався, бо він і сам уже не міг второпати, яким чином із тринадцятого століття знов опиниться у двадцятому, ще й вчитимсться у якійсь там середній школі…\nЗагуділи гуслі, наперед вийшов сивий дідок і стримано затягнув давню билину про мудрого Вольгу, про те, як ріс він і набирався розуму.\n… Матір сира земля захиталася.\nЗвірі в лісах розтікалися.\nВчитися всяких хитрих мудрощів…\n— Ех, співає, — мовив до Віки князь. — Ну зовсім як про тебе.\nПерейшов Вольга на семий рік,\nА прожив немов двадцять літ, —\nвів далі старий.\nМов усяких, язиків різних…\nІ гості навкруги слухали уважно той спів, хоч чули його, мабуть, уже не раз.\n— Ну зовсім як про тебе, — повторив князь, коли втишилась музика. — А ти можеш, — запитав із, раптовим занепокоєнням, — як Вольга, на вовка обертатись?\n— Не можу, — відповів Віка. — І на сокола не можу, як він. А от літати — будь ласка.\n— Не сам, звичайно, але є в нас такі машини спеціальні. Літаками звуться. Із крилами. Заходиш усередину — і лети собі куди забажаєш.\n— Ц-ц! — прицмокнув князь. — А ти не той… Не бре?..\n— О! Вже й ви мені не вірите! — образився хлопець. — Усе, про що я розказував сьогодні, чистісінька правда.\n— Та вірю, вірю, — змахнув рукою князь. — Коли ж ти про все це нам розкажеш докладно? Поясниш коли, покажеш? Так хочеться зрозуміти!\n— Тхе, коли! — мовив недбало Віка — Коли хочете. Хоч зараз.\n— Правда? Можеш? — зрадів князь.\n— А чого ж. Запросто.\n— Гей! Запаліть свічки! — гукнув князь, бо вечірні сутінки стати вже помалу загусати у стравниці, і підвівся зі свого місця. — Слухайте, слухайте всі! Зараз наш гість шановний пояснюватиме й показуватиме нам усі чудеса, ті речі нечувані, про які говорив уже сьогодні, але що їх ми по темноті своїй не вповні зрозуміли. Побачимо оце на власні очі ті чудасії мудрі, що їх знає так добре і досконало мій перший радник Вікентій Прерозумний.\nСміх і гамір стихли за столом, з неприхованою цікавістю всі повернулися до Віки, і в залатій тиші він спитав:\n— Я сидячи, гаразд?\n— Як хочеш. Як тобі зручно, — поквапливо відповів князь і стрельнув поглядом убік, на писця, котрий і тут знайшов собі притулок за невеличким столиком неподалік од музик. Не подобався він чимось Віці.\n— Про що ж вам почати? — наморщив він лоба.\n— Давай про отой віз, що сам їздить. — запропонував князь.\n— Про автомобіль? Ну, слухайте. Весь фокус тут у пальному, у бензині. Заливаєш його у бак, тоді повертаєш ключ запалювання — там же й стартер заодно, тиснеш на педаль газу — і вперед! — аж крикнув трошки Віка — Зрозуміло?\n— Не зовсім, — відповів хтось із бояр. — А як же він побудований?\n— Ну, чотири колеса, кабіна руль, мотор, — перелічував Віка. — У моторі цей бензин згорає і крутить колеса. Ага, ще там карбюратор є, — згадав. — І акумулятор. І сигнал — бібікати. Зрозуміло?\n— То від чого ж колеса крутяться? — поспитав дружньо князь. — Поясни нам усе-таки.\n— Ну, згорає там у моторі бензин, — не зовім упевнено проказав хлопець, — і… якось їх там крутить. Не знаю… — стенув плечима.\n— Не знає, — шелеснуло за столом.\n— Буває, — посміхнувся розуміюче князь. — А нам ти зміг би такий хтомобіль збудувати?\n— Для чого він вам? — не дуже зрадів од такого запитання Віка.\n— А щоб і собі на педалю тиснути.\n— О-о, це дуже складно. Та й багато людей потрібно, робітників.\n— Отакої! Робичів у мене вистачить, — запевнив князь. — Майстрів дам, теслів, ковалів… Ти тільки керуй. Зможеш?\nТа Віка лише заперечно схитнув головою. Ні, автомобіль він зробить не зуміє. Надто складно.\n— О! Не зможе! — пожвавішав Онисим і радо оглянув присутніх.\n— Шкода, — запечалився князь. — Але як ні, то й ні. Що там у нас далі? — звернувся до літописця.\n— Тіліфон! — з готовністю прочитав той у своїй книженції.\n— А він що, усе записував, що я казав? — здивувався Віка.\n— Аякже! Все для літопису. Щоб нащадки знали, як ми тут жили. А то як же вони довідаються?\n— Гм, — скривився хлопчина. — Це все даремно. Про мене можна було і не записувати. Ну, та гаразд уже. Значить, телефон? Я ж вам казав. Така невеличка скринька з трубкою. Знімаєш трубку, набираєш номер і можеш говорити з будь-ким хоч на тому кінці міста.\n— То це я зможу перемовлятися, наприклад, із прибрамною вартою? — запатився князь. — Не виходячи з дому?\n— Звісно! Тільки дроти треба натягнути. Із заліза. Чи міді? І дротами ваш голос полетить хоч у кожен дім. В одну секунду.\n— Дроти — це можна, — погодився князь. — То як, зробиш нам тіліфончик?\n— Зробити? — одразу згас хлопець. Він згадав, як одного разу до них приходив лагодити телефон майстер з телефонної станції. Віка тоді з півгодини стовбичив у нього за спиною й безтямно дивився на різнобарвні дротики, клеми й детальки, запхані всередину, але, звісно, що до чого — так і не второпав.\n— Зробити, — повторив він, — мабуть, не подужаю.\n— Не подужає! — зловтішно підняв вказівний палець догори Онисим. — Не подужає чадо прерозумне!\n— Хех! — видихнув розчаровано князь. — Шкода!\n— Не зможе! Не зможе! — зашепотілося довкруж, і Віка завважив, як спадає з бояр і з мужів ліпших напруження, заціпеніння; он дехто вже посміхнувся, перемовився із сусідом, потягнувся до тарілки і ніби навіть весело, лукаво поглянув на хлопця.\n"Що ж це таке? — подумав Віка. — Як це так: я нічого не можу пояснити?"\nАле домислити до кінця йому не дали.\n— Що там у нас далі? — знову звернувся князь до літописця, і той чітко й, здалося Віці, мстиво проказав:\n— Електрика! Це та, — пояснив, — шо світить.\n— Ага! Ну дивіться, — почав Віка. — Висить під стелею така скляна лампочка, ніби груша, а від неї до вимикача теж дріт проведено. Клацаєш вимикачем — от вона й починає світитися.\n— А вимикачем отим голосно клацати? — поцікавився хтось.\n— Та ні, — непевно засміявся Віка. — Річ не в тім, голосно чи тихо, а в тому, шоб клацнути. Увімкнути. От електрика і йде до лампочки.\n— Отже, електрика у вимикачі? — висловив здогадку князь.\n— Та ні, — одмахнувся Віка. — До вимикача вона теж іде по дротах.\n— А звідки? Де ж вона береться?\n— На електростанції. Там її виробляють спеціальні машини.\n— І як же її ті машини виробляють?\n— Та хто його знає як! — мовив занепокоєно Віка. — Крутяться турбіни і виробляють.\n— Ну от… Турбіни ще якісь. Як же вона по дротах тих?.. Біжить, чи що?\n— Правильно, біжить, — кивнув Віка.\n— То що ж це таке, зрештою, електрика? — нетерпляче вже згукнув князь. — Поясни до ладу.\n— От-от, — докинув Онисим.\n— Еле-ктрика. — роздумливо протягнув Віка. — Ну, це… Теє… Значить, е-е… Електрика, — проказав, напружуючи пам’ять, і раптом із жахом зрозумів, шо якраз до ладу він нічого пояснити і не зможе.\nТаке просте і звичне з дитинства слово, таке знайоме і, здавалось би, зрозуміле… І стало Віці гірко і образливо за те, що він, такий малий і немічний, сидить зараз серед усіх цих дядьків і не може стулити докупи хоч яке пояснення.\n— Телевізор! — урочисто оголосив літописець.\n— Можеш зробити? — вихопивсь із підступним запитанням Онисим.\n— Ні, — промимрив.\n— Радіо! Ліфт! Холодильник! Кавомолка! Трактор! — мов удари гарапника падати на Віку слова, такі дивні в цьому столітті і такі зрозумілі і, виявляється, складні для нього самого. І за кожним словом, за кожною назвою все нижче й нижче схилявся хлопець над столом, відчував, як пекучий сором розливається по всьому його тілу, а щоками повільно котяться зрадливі сльози.\nСпроквола звів голову. Із залою коїлося щось дивне — вона клекотіла сердитими голосами, і неприємні за змістом вигуки на Вічину адресу боляче били хлопця по вухах і самолюбству. І ще Віка із прикрістю відмітив — думки присутніх щодо його особи дуже розбігаються з його власними думками.\n— Брехун! Самозванець! Зайдисвіт! Радником захотів стати! Щеня! — линуло до нього звідусіль. І під тими криками й лютими поглядами хлопець зіщулився, знепримітнився і крадькома зиркнув, шукаючи захисту, на князя.\nАле й той почувався незаслужсно введеним в оману — блимнув непривітно і навіть одсунувся трохи. Не дивився вже прихильно, та й ніяк не дивився — уп’яв очі кудись у стіну й мовчав.\n— Я от що мислю, — нараз почув Віка Онисимів голос. — Гадюку ти пригрів, княже, на грудях своїх. Брехуна й базікала. Тільки й уміє, шо побрехеньки справляти та язиком патякати. Понавигадував такого, що й на голову не налізе. "Лампочка-кнопочка! Карбюратор!" А ти його радником одразу. Я теж можу такого понарозказувати! І що мені снилося, і що бабуся розповідала, але ж не видаю те все за правду. А я його одразу розкусив, ошуканця! Авантюрник! У довіру ввійшов. Він нам такого в князівстві понаробив би! Гадаю, княже, не гріх би йому й голову стяти, вражому синові.\n— Ну це вже ти… — почав був князь, але голос його потонув у ревищі вкрай обуреного товариства.\n— Правильно! Правильно! — згукнуло воно воднораз. — Голову йому стяти! Щоб думав надалі, кого обманювати!\nЗацьковано розглядався Віка. Погляд його падав то на мисливські трофеї, розвішані на стінах, то на вікна, вже налиті темінню, то на пики обдурених ним людей шановних. А вони, в цей вечірній час, при світлі свічок, що кидали кругом химерні тіні, здавалися ще страшнішими.\n— Що ж, княже, гадаю, ти й сам бачиш, хто сидить поруч із тобою. Тобі й вирішувати, як із ним повестися.\n— Людіє! — важко зіп’явся на йоги князь. — Мужі славнії! Думаю, вам так само, як і мені, прикро пересвідчитись — ошукав нас цей зайдисвіт, котрого зустріли ми щиро і з дорогою душею. Так, покарати його ми повинні, зобов’язані, щоб не кортіло іншим чинити такі тяжкі злочини. Бо морочити цілий день голови кращим людям нашого князівства, одривати їх від справ державних — то таки злочин.\n— Добре сказано! — відгукнулася радо зала на такі слова.\n— Отже завтра, — повів далі, — зранку, на ясну голову, скличемо раду й вирішимо, яку кару заслужив оцей от… — гидливо вказав на Віку. — А поки що, гей, варто! — гукнув. — Киньте його в поруб!\nІ поки двоє дужаків з мечами на поясах крокували од дверей до столу, князь печально й серйозно дивився на Віку.\n— Стривайте! — сказав лише, коли вартові спритно вхопили хлопця й потягли до виходу. Повільно простягнув руки й зняв із Вічиної шиї золоту гривну — свій недавній подарунок. — Ведіть, — дозволив тихо.\nПовз довгий нескінченний стіл, повз примовклі люди, під пекучими, виповненими презирства поглядами човп Віка з низько опущеною головою у супроводі двох воїв із стравниці.\nЕх, не так він заходив до неї!\nУ супроводі двох воїв брів Віка з низько опущеною головою довгими й неширокими передпокоями. Отак і скінчилося неждано-негадано його тріумфальне життя в хоромах. Не вернеться він більше сюди — хіба для того, щоб вислухати присуд. Що то буде за присуд — Віка не знав, та й замислюватися поки не хотів. Зрозуміло одне — безславний кінець, остаточний провал усіх задумів, омріяних звершень. Не гадалося Віці, не уявлялося навіть, що поява його в XIII столітті завершиться так приголомшливо.\nТа хоч який засмучений — Віка все ж помітив: його ведуть не тими переходами, що вдень. І це відкриття ще більше пригнітило хлопця. Проте швидко він збагнув — путь його лежить через чорний хід.\nВажкі кроки Вічиної варти глухо відлунювали у темряві коридорів. І ще поворот — і всі троє виходять у двір.\nСтупнули з ганку у темряву, та враз хряснули позаду двері, і слідом вибіг розпашілий Онисим.\n— Стійте! — гукнув. — Велів князь тут його замкнути, поблизу. За стайнею є прибудова. Отуди й ведіть нашого родничка колишнього, — засміявся зловтішно. — А то застудить горло гість дорогий — не зможе про хтомобілі брехати.\nЗнов хряснули двері, й Онисимові кроки загупали вже ізсередини.\nВіддалялися музика й веселий гамір. Натомість вловлювало вухо нове — сюркнув коник, вдарила крилом сонна курка, гавкнув собака… Мирні звуки! І не віщують вони нічого поганого, а ще гостріше пройняло хлопця нехороше передчуття.\n— Ось, мабуть! — зупинився воїн із смолоскипом і прочинив двері якоїсь комірчини. Зайшов до неї, звів смолоскипа над головою, розглянувся пильно, чи нема де віконця чи виритого собаками лазу… Тоді додав коротко: — Заводь!\nНесильно та невідворотно підштовхнула Віку в спину дужа рука — ще встиг помітити при світлі оберемок старого сіна й розбиту бочку під стіною, — а тоді клацнув знадвору засув, і все поглинула темрява.\nВіка лишився сам.\nЧув, як зітхали й підфоркували за перегородкою коні, а часом котрийсь ще й тупав глухо копитом у землю й тривожно, здавалось, іржав; і Віці теж хотілося як не заіржати, то схлипнути, заплакати, заревти. Знав — ніхто його не почує.\nХлопчина опустився на сіно й занишк.\n"От, Віко, і збулися твої мрії! — думалось йому. — Побував ти, де хотів, і сталося з тобою те, що сам собі намислив. Чому ж там, на лаві у скверику, не спало тобі на гадку, що сказав би ти людям минулого, з чим прийшов би до них, чого навчив би, чим був би корисний?"\nТа в цей час якийсь шемріт знадвору порушив довколишню тишу, і подальший плин Вічиних думок, таких простих і справедливих, розчинився в темряві. Віка прислухався.\n— За що мені така кара? — долинуло до нього неголосне схлипування. — Для чого я маю все це вчити? — белькотів чийсь знайомий голос. — Навіщо воно мені? Скнієш цілісінькими днями над підручниками, а кому воно потрібно, окрім мого батька і вчителя? Та й хіба може людина все оце вивчити, перечитати?\n"Та це ж княжич", — здогадався Віка.\n— Ех, якби я жив у ті часи, — не вщухало знадвору, — коли предки наші не знали грамоти, не вміли лічити, не вчили грецької! Хіба не зміг би я прожити без усього цього?..\nДавно вже княжичів голос подаленів і стихнув, а Віка все сидів і думав над почутими словами, такими суголосними з його власними, ще зовсім недавніми думками, коли це:\n— Віко! — почув. — Де ти?\nВіка з надією заквапився навпомацки до дверей і озвався:\n— Тут я, тут.\nЗа дверима полегшено зітхнуло, скреготнув засув, і тоненький силует вирізьбився на тлі згаслого неба.\n— Хух, а я тебе шукаю-шукаю, все оббігав, — усміхнувся до нього Линько. — Тікаймо, Віко! Біжимо! Там щось бояри мудрують… Хочуть зараз тебе скарати.\nНе роздумуючи довго, Віка витнувсь із комірчини і скрадливо заспішив за своїм визволителем.\n— Тут хвіртка для челяді є, — пояснив той дорогою. — Нею і вислизнемо. А тоді стороною — вуличками, городами… Тільки нас і бачили!\nЙшли дворищем, поминали дерев’яні прибудови, клуні, притискалися до них, вслухались у ніч.\n— Зажди, — застеріг Линько, коли дісталися зрештою до височенного частоколу. Відкрив невидиму у темряві хвіртку й просунув у неї голову— — Тс-с! Назад! — потягнув Віку за якийсь курник. — Міська варта.\nТепер і Віка почув — вулицею наближався гурт людей.\nОд палаючих смолоскипів посвітлішали гостро затесані шпичаки частоколу, та й крізь шпарини щільно пригнаної деревини де-не-де, а проб’ється жовтавий промінчик. Кроки, голоси, бряжчання зброї — усе те сунуло зовсім близько.\nОзвався десь на сусідньому дворі потривожений собака, і раптом тут же таки, поруч, завалував другий — басовито й роздратовано. А далі Віка, терпнучи од перестраху, втямив — зрадливий гавкіт ближчає… Ось і сам собака — біжить, шкірячись, просто на нього. Віка напружився, подався назад, та нараз Линько кинувся навперейми псові й зашепотів:\n— Тихше, Онисиме! Це я, я. Тихше, ну!\nІ той зачув знайомий голос — враз умовк, навіть підскочив на задніх лапах, а тоді мов схаменувся, покосував недовірливо на Віку й загарчав. Але вже не злостиво, для годиться.\n— Його що, звуть так — Онисим? — усміхнувся вспокоєно Віка,\n— Еге! Дворові люди назвали на честь боярина нашого. Той дізнався, хто таке вигадав, наказував нове ім’я дати. А собака на нове не відгукувався — то так і лишилося. Це ж Онисим і напався на мене сьогодні — думає, то я все вигадав.\nПриятелі вислизнули за хвіртку, причинили її під носом кудлатого Онисима, котрий поривався, начхавши на свої обов’язки, податися слідом, і залопотіли нічними вуличками.\nЗа півгодини забовванів попереду міський вал.\n— Тут недалеко… по праву руку. — заговорив уривчасто Линько, — оті ворота, через які ти в’їхав. Через них не виберешся — зачинені. Ще й варта… А тут, хоча сторожа й ходить по верху, та рідко — прослизнути можна. У мене мотузок є — по ньому й спустишся у рів, а тоді на гостинець виберешся. До світанку далеко. Тільки обережно, бо й стрілою поцілять.\nОбоє метнулися до валу й зачаїлися.\nЗа кілька хвилин прочовгати вгорі чиїсь кроки.\n— Сторожа, — пояснив Линько. — Поки назад повернеться — встигнемо. Давай за мною!\nПробралися земляним насипом, тоді камінними приступками все вище й вище і ось уже стали на повен зріст на самому вершечку грубезного дерев’яного зрубу. Проте зразу ж присіли, обдивилися.\nНікого. Тьмяніє внизу поснуле місто, чорніє по другий бік валу бентежна прірва.\nЛинько витягнув з-за пазухи змоток мотузка, один кінець хутко прив’язав до дерев’яної опори, а другий кинув униз, у рів.\n— Час. Не боїшся?\n— Ні… Трохи. Прощай, Линьку. Спасибі тобі.\n— Може, ще побачимося коли?\n— Ні… Ніколи. Знаєш, я не можу тобі всього пояснити…\n— Але все, що я розказував…\n— А я вірю тобі. Правда… І… Ось від мене на спомин, це я сам зробив, — простягнув глиняного свистика-півника. — Дрібничка, правда…\n— Ні-ні… Адже ти зробив його сам… Прощавай!\nВіка затис у руках мотузок, тоді сів на краєчок валу і поволі сповз у темряву. Впираючись підошвами у тесані, кладені одна на одну колоди, перебираючи руками, став спускатися. І коли нарешті торкнувся ногами землі, одним духом перетнув рів, чіпляючись за траву, вихопився крутезним схилом нагору й подався кущами уздовж дороги. Може, якимось чином він знов повернеться додому, у своє століття, побачить маму й тата, піде до школи?..\nТа враз з-від міської брами почулися крики, галас, шум. А тоді, холонучи, Віка вловив тупіт копит. Усе ближче! Так, немає сумніву — то погоня. За ним!\n— Тут він десь, негідник! — голос Онисима. — Тут він, брехун! Роз’їжджайся по обидва боки дороги! Втекти надумав! Зараз ми його, пройдисвіта!\nЗ останніх сил рвонувся хлопець уперед і раптом відчув, що летить кудись донизу, і, вже падаючи, збагнув — удруге за день втрапив він у ту ж таки яму.\nНедовго гаячись, чийсь знайомий голос тут таки й гарикнув:\n— А це ще хто там? — а тоді щось зашурхотіло, задзвеніло, задеренчало. Ніби чув уже Віка все те…\nРозплющив очі і побачив, що знову стоїть він оце в напівтемній буді, геть переповненій ящиками з пляшками та банками, а поміж тих ящиків пробирається до нього Онисим… Але ж ні — без бороди, у ватянці… Та це ж приймальник посуду! Не набагато краще.\n— Та що ж це за день такий! Господи! Не дадуть помріяти спокійно, вірші почитати! Кину, кину цю роботу. Сама вредність для здоров’я. Так і лізуть, так і нишпорять. А от я тебе по шиї!!! — пізнав Віку приймальник посуду — По шияці так і трісну! То у двері ломився, а то вже тут!\nНе тямлячи себе од перестраху, Віка кинувся щодуху до дверей і вмить опинився надворі. Хутко роздивився, щоб знов, бува, не трапити до ями та не опинитися іще казна-де і в якому столітті, та не було поблизу жодної ями, лиш бралася вгору, до центру міста, знайома вуличка.\nХлопець ступив до неї, а тоді щось згадав і розчепірив пальці лівої руки — на долоні лежав глиняний свистик-півник…\nВіка йшов дорогою дедалі швидше, вже майже біг, і дмухав у свистик, і сміявся, і крутив над головою портфелем, і підстрибував у пречудовому настрої на одній нозі… Бо оце біг він додому, бо оце зараз побачить маму й тата, бо день видався напрочуд гарний і такий не по-осінньому сонячний і теплий…


Дактилевий пиріг - Практична кухня. Забуте і нове.\nДочка Івана Франка, Ганна Ключко-Франко, у своїх спогадах згадує, що кулінарія франкового дому формувалася на поєднанні галицьких, бойківських, східноукраїнських смаків, та під впливом подорожей батьків до Риму та Відня. Головне кредо було не лише смачно і поживно нагодувати велику родину, а забезпечити атмосферу любові, навчити турботи про всіх членів родини, зміцнити взаємини, створити комфорт і позитивне самопочуття. Кухня була для всіх і вхід до кухні нікому не був заборонений. Часто сам господар, Іван Франко, готував ранкову каву, чи варив кулешу, а також любив на десерт варити компот. Мала Гандзя перейняла від батьків всю цю науку, яка в житті стала їй у пригоді.\nВ Канаді де проживала до кінця своїх днів, вона подавала переписи франкового дому до часопису і закликала інші родини ділитися й своїми. З цього часопису ми дізналися про іменинний пиріг для тата, медівники, і про “дактилевий корж”, який вона дуже любила, і який вперше скуштувала у пані Юзичинської зі Львова. Теті Ганні з декількох спроб вдалося відтворити цей смачний спогад, і подати його до часопису “Наше слово” Союзу Українок в Америці.\nВ книжці переписів “Практична кухня” моєї баби Ольги Франко також є “Дактилевий пиріг”. Походить цей десерт з Польщі, там він називається “Дактилевий мазурок на андрутах”. Один з найдавніших переписів цього мазурка надрукований у книзі „Piekarnia i cukiernia wytworna i gospodarska”, Marta Norkowska, 1908.\nЗ нагоди ювілею – 70 річчя внучки Ганни Франко, Галі Ключко, моєї сестри, яка живе у Канаді, шлемо зі Львова найщиріші вітання! У цей день, згадуючи солодке, яке колись пекла її бабця, подаємо перепис улюбленого “Дактилевого пирога” тети Ганни.\nцедра і сік з одної цитрини\nЗ дактилів витягнути кісточки, порізати на тонкі смужки.\nБілки вбити, досипати по трохи цукор.\nДодати горіхи, дактилі, цедру і сік цитрини, легко перемішати.\nВикласти на деко андрути, зверху рівномірно дати масу.\nСушити в рурі при температурі 100° 3 години.\nКоли вистигне порізати ножем змоченим у гарячій воді.


Український Юрист — Барселона: казковий світ Гауді\nВідпочинок: Барселона: казковий світ Гауді\nУ світі є міста, які обов’язково треба побачити. Особливе місце в цьому списку займає Барселона — справжній ансамбль пам’ятників і багатство живих сторінок історії. Своїм обличчям місто багато в чому завдячує Антоніо Гауді — найвідомішому в світі іспанському архітектору і національній гордості Каталонії\nПочинаючи з ХІХ сторіччя Антоніо Гауді доклав руку до створення більшості архітектурних пам’яток столиці цього регіону. «УЮ» пропонує невеличку екскурсію найвідомішими творіннями барселонського генія.\nІдея єднання людини з природою, відмова від прямих кутів і ліній, а також багатство та розмаїття фарб стало основною «фішкою» видатного архітектора — неомодерніста. Він жив відлюдником у шумному портовому місті і нічого не знав, крім роботи. Він нікуди зі своєї Барселони не виїжджав, навіть у Париж, тогочасну художню Мекку. Лірою Гауді були його мрії, фантазії та любов до Барселони — і твори самі народжувалися. Його вважали дивакуватим, а «текучі і зростаючі» творіння — химерними, формалістичними, містичними та ірраціональними. Новизна стилю Гауді не одразу припала до душі громадськості, а тому всесвітньої слави, як водиться, архітектор зажив лише після смерті. Однак визнання серед барселонської знаті прийшло до Гауді значно раніше — після зведення будинку для відомого тоді місцевого фабриканта Еусебі Гуеля. Зачарований мистецтвом архітектора, заможний промисловець та меценат проклав для Гауді дорогу до «вищого світу» Каталонії, допомігши з корисними знайомствами та профінансувавши кілька його робіт. Саме працюючи у тандемі з Гуелем, Гауді почав отримувати численні замовлення від найбагатших каталонських родин. Епоха та місце поєдналися, щоб надати великому генію шанс.\nНа початку ХХ сторіччя Гуель задумав побудувати на околиці Барселони паркове котеджне містечко. З цією метою 1901 року він придбав 15 гектарів землі, а потім виставив її на продаж, попередньо поділивши на 62 частини. Однак задум не приніс прибутку — пустинна місцевість, до того ж віддалена від центра міста, не надто приваблювала мешканців Барселони. У результаті на цій території було зведено лише дві споруди — дім одного з місцевих адвокатів та будинок самого Гауді. Згодом Гуель продав неприбутковий об’єкт мерії Барселони, яка розбила там відомий донині міський парк. Гауді взяв за принцип англійські парки, однак наповнив свій сад архітектурними роботами у стилі ар нуво. Колони перетворилися на стовбури дерев, які нахилені під непрямими кутами до поверхонь, стелі будов зроблені з каміння, що створює враження непевності та хисткості. По обидва боки від центрального входу в парк розташовані найвідоміші «пряничні будиночки Гауді», зображеннями яких прикрашені барселонські листівки та туристичні буклети. На терасі, з якої відкривається чудова панорама Барселони, розташована найдовша в світі лава, профіль якої повторює лінії тіла сидячої людини. Відомо, що для того, щоб її спроектувати, Гауді посадив одного зі своїх працівників на глину, яка ще не встигла засохнути і заміряв таким чином вигин людської спини. Під терасою — Зала ста колон (кат. Sala de les cent columnes), в якій знаходяться 85 колон, що підтримують площу. Емблемою парку є ящірка-дракон (кат. el Drac), яка насправді є уособленням елемента вогню в алхімії. У центрі парка — дім-музей Гауді, в якому збереглися особисті речі визначного архітектора.\nЩе не завершивши роботу над парком Гуеля, Гауді отримав замовлення на переробку будинку родини заможного текстильного фабриканта Жозепа Бальо. Завдання полягало в необхідності оновити та реконструювати родинний маєток багатіїв. Фантазія Гауді була настільки безмежною, а результат — настільки неочікуваним, що, побачивши своє оновлене помешкання вперше, замовники злякалися і спочатку навіть відмовилися сплатити архітекторові гонорар. Каса Бальо — одна з трьох будівель на вулиці Пасеч-де-Грасія, що утворюють так званий Квартал розбіжностей, який отримав таку назву через неординарну і зовсім не схожу архітектуру цих будівель. Якби довелося охарактеризувати будинок Бальо одним словом, то найкраще підійшло б слово «казковий». І справді, цей особняк схожий на дивовижний будинок, в якому живуть казкові персонажі. Інколи навіть важко повірити, що такий будинок був спроектований і споруджений у реальності. Багато дослідників архітектури Гауді вважають, що з цього будинку починається новий етап його творчості, не підвладний жодним архітектурним стилям — лише його бачення і фантазія. Особливість цього будинку — майже цілковита відсутність правильних і чітких ліній, контури всіх елементів фасаду дивують своїми вигинами, така пластичність продовжується і в інтер’єрах. Є припущення, що ідея фасаду будинку навіяна майстрові історією перемоги заступника Каталонії Св. Георгія над Драконом. І справді, дах будівлі, абсолютно неправильної форми, фанерований лусковидною плиткою складного кольору. Головний фасад покритий мозаїкою з осколків скла і керамічної плитки від золотистого до зеленувато-бірюзових тонів, що нагадує луску. Хитромудрі контури балконів і складних еркерів з оригінальними колонами нагадують кістки тварини. А на даху красується башточка, яку вінчає георгіївський хрест. Сьогодні дім Бальо належить одній із каталонських родин і функціонує винятково як музей.\nЗамовлення на свою останню світську споруду архітектор отримав 1906 року від заможного барселонського промисловця Пере Міла. Як і всі попередні творіння Гауді, каса Міла спочатку також викликала доволі суперечливі відгуки барселонців, які прозвали її Ла Педрера (у перекладі — каменоломня). Сама будівля нагадує кам’яну гору з численними печерами замість вікон. На даху архітектор побудував лабіринт з кам’яними статуями, що нагадують середньовічних вояків. Проект цієї будівлі Гауді став новаторським для свого часу: продумана система природної вентиляції дозволяє відмовитися від кондиціонерів, міжкімнатні перегородки в кожній з квартир будинку можна переміщати на власний розсуд, є підземний гараж. Нині будівлею володіє каталонська ощадна каса Caixa de Catalunya, яка використовує тисячаметрову площу бельєтажу як виставковий павільйон. Одна з квартир на сьомому поверсі відкрита для туристів, так само, як горище та тераса на даху. В інших квартирах здебільшого розташовані офіси, але каталонські родини й досі займають кілька помешкань у будинку. Каса Міла стала першою світською спорудою ХХ сторіччя, внесеною до списку пам’яток ЮНЕСКО.\nСправа трьох поколінь\nІдея створення храму, присвяченого Святому Сімейству, виникла 1874 року, і завдяки щедрим пожертвуванням у 1881 році в районі Ешампле була придбана земельна ділянка. Перший камінь у фундаменті нового храму було закладено 19 березня 1882 року, і цей день вважається датою початку будівництва. Первинний проект був виконаний архітектором дель Вільяром. Проте згодом проект переробив архітектор Гауді. Споруда мала бути увінчана безліччю спрямованих увись монументальних башт, а всі елементи декорації набути глибокого символічного значення, пов’язаного з Євангелієм або церковними обрядами. 1892 року архітектор розпочав роботу над фасадом Різдва. Він почав саме з цього фасаду, оскільки опасався відлякати мешканців міста реалізацією задуму фасаду Пристрастей, що відверто і жорстоко розповідає про розп’яття Христа. 1911 року Гауді створив проект фасаду Пристрастей, хоча остаточне архітектурне рішення з’явилося лише в 1923 році, а будівництво було почате вже після смерті Гауді. Спорудження храму продовжується і досі. Дивлячись на храм Святого Сімейства, спадає на думку, що Гауді не знайомі були муки творчості. Він з насолодою грав, як дитина в піску на березі моря. Уже на початку будівництва, ще зовсім молодою людиною, Гауді говорив, що це справа трьох поколінь, але свою «апостольську місію» він намагатиметься виконати до кінця.\nСорок три роки він зводив свій храм. Проекти детально не розробляв, щоб не обмежувати фантазію, креслення закінчити не встиг, але зрозуміло висловив головну думку, мрію, щоб архітектори нових поколінь продовжували. Помер Антоніо Гауді 7 червня 1926 року у віці сімдесяти чотирьох років. Занурений у свої думки, він йшов на роботу, до храму, і потрапив під перший у Барселоні урочисто пущений трамвай. Довго не могли встановити особу загиблого. Думали, що якийсь жебрак… Жебрак, який залишив по собі неоціненне багатство.


Continental розробляє нові автомобільні дисплеї - Nissan-club\nДодому Авто новини Continental розробляє нові автомобільні дисплеї\nНові цифрові панелі приладів – вже скоро.\nТехнологія відображення зображення дуже важлива в сучасному світі. Ця важлива частина нашого повсякденного життя. Екрани в буквальному сенсі оточують нас скрізь, починаючи від телевізора у вітальні або ноутбука на вашому столі, і закінчуючи екраном на вашому смартфоні який лежить у кишені. Також ми тепер користуємося сучасними екранами в автомобілі, в яких LCD дисплеї стали встановлюватися кілька років тому.\nАле технології не стоять на місці. Зовсім недавно в світі з’явилися якісні HD вигнуті екрани. Ґрунтуючись на нових технологіях, компанія Continental зараз розробляє нові цифрові панелі приладів, засновані на LCD-екранах. Правда на відміну від тПорадиційних технологій, компанія має намір використовувати нову технологію AMOLED яка має кращу якість зображення.\nЦі екрани вже почали використовуватися в тПорадиційних сферах життя. У порівнянні зі звичайними РК-екранами нова технологія має безліч переваг. Нова технологія дозволяє покращувати якість відображення картинки, зробити кольори яскравими і насиченими і зменшити кількість ореолів виникають на дисплеї.\nКрім того, завдяки новим розробкам AMOLED екрани можуть мати вигнуту форму, що дозволяє вбудовувати їх в різні незвичайні прилади які відрізняються ексклюзивним дизайном.\nПравда варто відзначити, що на відміну від повсякденних завдань екрани для автомобілів повинні бути більш якісним і надійні, а також повинні витримувати різкі коливання температур, як негативних, так і позитивних. Адже автомобілі повинні витримувати поїздки в пустелі під палючим сонцем і без проблем експлуатуватися в арктичному холоді. Саме тому розробка нових екранів для автопромисловості триває досі, незважаючи, що технологія AMOLED вже використовується для іншої техніки.\nЗвичайно нові екрани по собівартості дорожче ніж тПорадиційні lcd дисплеї, але переваги нових технологій може нівелювати цей недолік. За словами керівника компанії Continental на адаптацію нових технологій AMOLED для використання їх у сучасних автомобілях піде кілька років. За планами компанії через три-чотири роки нові екрани надійдуть у комерційну продаж по всьому світу.\nНа що пройшов на початку цього місяця виставці CES-2015, компанія продемонструвала єдиний поки адаптований для автопромисловості екран AMOLED, який вбудований в аналогову панель приладів. Завдяки якості нового екрана, контрастності чорних і сірих відтінків не фахівцю відразу важко визначити, де аналогові прилади, а де цифрові. Звичайно, це один із прикладів, як можна використовувати сучасні цифрові технології AMOLED. У будь-якому випадку попереду нас чекає не просто майбутнє високих технологій в автопромисловості – нас чекає те, про що не могли навіть подумати фантасти у своїх книгах і фільмах про футуристичному майбутньому.\nпопередня статтяНовітній позашляховий кросовер Ford Everest, перша поява\nнаступна статтяНова машина Джеймса Бонда, Aston Martin DB10\nКраш-тест 2015 Chrysler 200\nЖенева 2015: Великий попередній огляд автосалону


Порятунок потопаючого — справа рук самого потопаючого. Але потопаючий приречений утонути, якщо хтось не допоможе. Звідки шукати підтримки бідній бабі Валі в глухому селі? Нізвідки, як від своїх сусідів. Таких же селян, як вона, можливо, хіба трохи багатших чи трохи бідніших. Так завжди було, каже Світлана Прокопенко, керівник Інституту сільського розвитку: варто розділити спільну біду з односельцями, як вона стає не такою страшною. Фахівці проекту, який діє в межах Програми підвищення рівня життя сільського населення за підтримки Міністерства з питань міжнародного розвитку Великобританії, працюють у 13 районах, отож уже на практиці довели цю слушну думку. Про те, як саме гурт дозволяє виживати в збіднілому селі і чим саме проект підтримує сільські громади, наша розмова з Світланою Степанівною.\n- Чим саме ваш проект може допомогти селянину, голові сільради чи, приміром, керівникові господарства, які сидять без грошей або ледве-ледве зводять кінці з кінцями?\n- Наша програма звертає увагу на найбідніші прошарки населення. Якщо подивитися на бюджет селянина, таку собі "скарбничку". Так чи інакше в неї крапають якісь гроші. Це можуть бути кошти від оренди за майно і земельні паї, дохід від бізнесу, продажу м'яса чи молока на ринку, або зарплата, пенсія. Є й пасивний дохід, який залежить від умов життя в кожному селі. Якщо нормально працює школа, дитячий садочок, мама може залишити там дитину, яка буде доглянута, й вийти на роботу. Зароблені у вільний час грошу - це теж пасивні плюсики, які надходять до скарбнички. Ми концентруємося на тому, щоб джерел для її поповнення було більше. Це розвиток бізнесу в сільській місцевості, створення обслуговуючих кооперативів, кредитних спілок, де можна позичити гроші для розвитку бізнесу, це питання управління об'єктами соціальної сфери, переданими на баланс сільради, це й загальне "оздоровлення" сільської общини - відновлення довіри сусіда до сусіда, авторитету сільської влади.\n- От ви приходите в бідне село, де від колгоспу майже нічого не залишилося, землі забур'янені, а до райцентру далеко. Люди в безвиході. Як можна повернути довіру?\n- Ми провели дослідження в селах, де працює проект: там люди вже інакше дивляться на світ. Там зрозуміли, що можна вижити. У них більше настрою, вони краще самоорганізувалися. Наприклад, завдяки групам здавальників молока. Уявіть собі закинуте село Новосавицьке - це Великомихайлівський район Одеської області. В ньому проживає 152 особи, більшість - колишні пайовики КСП. Саме господарство практично розвалилося, паювати було нічого. На території села є психлікарня - єдине місце, де можна знайти хоч якусь роботу.\nБільше трьох років тому фахівці проекту почали працювати в цьому селі. Переговорили з людьми, з керівником місцевого кооперативу. Виявилося, що у господарстві був холодильник. У Великій Михайлівці працює сирзавод, але за 20 кілометрів вони не посилатимуть машину задля однієї тонни молока. Але збереглися й колгоспні корови, які дають ще тонну молока. А за двома тоннами машина від сирзаводу приїде. Влітку молоко треба охолодити. Отож, сільрада провела переговори з керівництвом підприємства, щоб використовувати охолоджувач молока і для людського молока. Виграли і селяни, і господарство.\n- Тобто ви просто підказуєте селянам шлях до бізнесу?\n- Важливо не тільки підказати шлях, а й організувати людей, заставити їх повірити, що ця ідея реальна. Думаєте, сирзавод спочатку хотів працювати із "забитим" селом? Ні, вони казали, що люди не будуть здавати молоко, що це буде регулярно, що не буде саме дві тонни молока.\nМи переконували людей у сільській громаді: якщо хочете отримувати якісь готівкові гроші - організуйтеся. Шукали людину, яка б на підводі об'їжджала двори, знаходили бідони - багато речей. Спочатку було дуже складно, але коли система запрацювала, люди справді все почали робити самі.\n- Як ви вибираєте, яким селам допомагати, а яким - ні?\n- нагадаю, що програма має пілотні проекти в Київській, Донецькій, Одеській і Луганській областях. Коли програма починала роботу, ми домовилися, що працюватимемо в найбідніших районах, де достаток нижчий за середній. І обов'язково координуємо діяльність з обласними держадміністраціями. Коли нам пропонують вибрати з двох віддалених районів, ми дивимося, де люди краще сприймають наші ідеї.\n- А звідки ви їх черпаєте?\n- У нас працюють кваліфіковані, досвідчені експерти. Крім того, з історії ми знаємо, наскільки міцно жили українські села, сільські громади. Сусіди допомагали один одному. Ще Гоголь писав: сперечаються двоє, то правду їм може підказати третій. Ось вам ідея третейського суду. Або кредитні спілки: на Західній Україні вони працювали довго, і їх досі пам'ятають старожили. Навіть канадська діаспора привезла ідею кредитної кооперації за океан із українського села. Отож дуже багато чого сьогодні доводиться відроджувати.\n- Ви кажете про кредитні спілки. Яким чином вдається їх відроджувати? Адже, з одного боку, влада дивиться на них, як на оті трасти на зразок МММ. По друге, навіть за вашими дослідженнями, народ не довіряє сусідам, а сенс кредитної спілки полягає в тому, щоб позичити односельцю гроші. А як не віддасть?\n- На жаль, це правда. Хоча утворення кредитних спілок дуже допомагає в роботі із сільською громадою. Якщо сільська рада дійсно авторитет для села, то багато чого можна зробити завдяки їй. Буквально пару тижнів тому ми були в Київській області в селі Гайворонщина. Голова місцевої сільради, не просто мила жінка, започаткувала чимало дуже цікавих ініціатив. Вона об'єднала літніх жінок, тих, кому за 70, більшість із яких сьогодні самотні, згрупувала чорнобильців, і люди розв'язують спільні проблеми. Так відроджується довіра. А потім можна говорити і про кредитну спілку.\n- Тобто грошей ви не даєте, а пропонуєте вудочку. Яким чином, приміром, без грошей можна відкрити в селі лікарню? Просто порадами тут не допоможеш.\n- Знову ж таки в Одеській області, в Ренійському районі працює громадська організація "Рідна земля". Вони загорілися саме такою ідеєю і стали шукати кошти на організацію сільської швидкої допомоги. У селі Нагорне, в якому не було навіть свого акушерського пункту, живе понад три тисячі мешканців. До райцентру - сорок кілометрів. Завдяки громадській організації, яка змогла написати грант (звичайно, допомагали співробітники нашого проекту), і переговорам з місцевою владою село таки отримало наприкінці минулого року в своє розпорядження "швидку". Тепер там є свій пункт невідкладної допомоги з транспортом, невеличкою амбулаторією, обладнанням - усе найнеобхідніше. А районна влада пішла на те, щоб оплатити ставки водію, фельдшеру й лікарю.\n- Ви згадували про третейських суддів. Маєте якісь конкретні вирішені справи чи керуєтеся лише Гоголем?\n- У принципі, у нас при торгових палатах існують третейські суди. Особливості наших судів у тому, що ми перенесли їх в аграрну сферу. Згадайте ситуацію у грудні 1999 року, коли вийшов указ Президента про прискорене реформування. Реформування йшло не просто швидко, а шалено швидко. Скільки проблемних, невирішених питань залишило те реформування! Дуже багато звернень до судів, у Генпрокуратуру, в Мінагрополітики. Але більшість питань можна досить просто вирішити в сільській громаді.\nЯк це роблять у нас? З'являється сторонній чоловік від проекту - це секретар третейського суду, він не може бути суддею. Суддю ж неодмінно вибирають серед населення ті люди, з якими ми працюємо.\n- Звичайний мешканець села - суддя? А хто він? Голова сільради, керівник господарства?\n- Просто шанована в селі людина. Люди - представники конфліктуючих сторін, самі кажуть, кому вони довіряють. І він "розсуджує", вирішує конфлікт, у 90 відсотках випадків не доводячи його до звичайного суду. За минулий рік до таких послуг у трьох областях - Київській, Одеській та Донецькій, було близько тисячі звернень і тільки 106 з них закінчилися зверненням до суду.\n- Сьогодні найбільша проблема на селі - втеча молоді в міста. Маєте якусь "панацею" проти цієї "напасті"?\n- Ми чудово розуміємо, що сільське безробіття вдарить найболючіше по сьогоднішніх школярах. Тому почали нову програму: "Шкільний агроцентр". Започатковували її в Одеській області на гроші Британського посольства. Приміром, у Новоборисівській школі, що у Великомихайлівському районі, почали з 2001 року і вже закупили обладнання, налагодили систему крапельного зрошення, місцева влада виділила ділянки землі, закріпивши її за навчальним закладом. Тепер там діє сад на крапельному зрошенні, школярі також вирощують овочі, мають комп'ютерний клас, де діти вчаться сучасним технологіям виробництва. А в Макарівському районі на Київщині при школі діє центр племінного кролівництва. У цих дітей, які вчаться сільського бізнесу зі шкільної лави, на селі буде майбутнє. А це, певно, -головне завдання нашого проекту.\nРозмовляла Михайлина СКОРИК.


Як дістатися з Гонконгу в Макао: способи, особливості та рекомендації - напрямку - 2019\nГоловна › Як дістатися з Гонконгу в Макао: способи, особливості та рекомендації\nГонконг, як і Макао, є автономною областю в складі Китаю. Але вони здаються поряд з КНР не те що окремими державами, але як би іншими планетами.\nБуде великою дурістю приїхати в Гонконг і не побувати при цьому в Макао. Тим більше що ці області відстоять один від одного на відстані якихось 70 кілометрів - суща дрібниця для сучасного туриста.\nУ даній статті ми розповімо, як дістатися з Гонконгу в Макао і, якщо потрібно, назад за один день. З огляду на те, що перша держава - острівна, перш за все приходить на розум водний транспорт.\nАле паром не єдиний спосіб пересування між Гонконгом і Макао. До послуг заможних мандрівників і вертоліт. До того ж можна відправитися в Макао відразу ж з міжнародного аеропорту Гонконгу. Такий варіант подорожі має ряд плюсів. Але є і мінуси. Однак давайте по порядку.\nНавіщо взагалі потрібно вирушати в Макао\nПитання це не пусте. Здавалося б, навіщо потрібно мандрівникові долати ці 70 кілометрів, думати про те, як дістатися з Гонконгу в Макао, тривожитися про зворотний шлях, якщо можна обмежитися оглядом одного острівної держави?\nАле з'їздити на материк потрібно по ряду причин. І не просто для того, щоб поставити галочку в списку відвіданих вами країн. Гонконг колись знаходився під протекторатом Великобританії. А Макао був колонією Португалії. Тому ці області КНР з особливим статусом зовсім не схожі.\nУ Макао ви немов потрапляєте з головою в атмосферу старої доброї Європи. Поруч з футуристичними хмарочосами мегаполісу сусідять невеликі будиночки в португальському колоніальному стилі з майоліковими табличками і кахлями.\nМакао сподобається тим, хто небайдужий до азартних ігор. Адже на малій площі міста розмістилося кілька десятків казино. Через це Макао називають «Азіатським Лас-Вегасом».\nКрім того, в цій колишній португальській колонії багато музеїв і пам'яток, таких як фортеця Гуія і Сан-Ма-Ло, які знаходяться під егідою ЮНЕСКО.\nЩе одна важлива причина з'їздити в Макао\nБагато росіян мають дуже серйозний привід з'їздити в сусідню область Китаю. І називається він visa-run. Справа в тому, що громадяни Російської Федерації можуть перебувати на території островів Гонконгу без візи тільки два тижні.\nАле хто ж їде в таку далечінь на 14 днів? Але і порушувати прикордонний режим не можна. Тому багато росіян вважають за краще залишати Гонконг, а на наступний день в'їжджати в нього ще раз, тим самим відкриваючи для себе можливість пробути на островах ще 14 діб. Адже материковий Китай - це вже «закордон».\nНа виїзді з Гонконгу мандрівники проходять прикордонний контроль, отримують штамп в паспорт. У сусідню область за «віза-ран» їхати недалеко, квиток коштує недорого. Залишається тільки вирішити питання з нічлігом і з тим, як дістатися з Гонконгу в Макао: на поромі, вертольоті або якомусь іншому виді транспорту.\nІ перш ніж ми почнемо з'ясовувати це, дамо важливу інформацію для транзитних пасажирів. Ви можете з'їздити в Макао не відкриваючи гонконгівську візу. Прямо в транзитній зоні міжнародного аеропорту є пристань поромів, що відправляються в Дельту Перлової річки.\nПочинаємо тепер вивчати питання про те, як дістатися з Гонконгу в Макао, на якому транспорті це краще зробити і скільки це буде коштувати. Поважаючи спочатку тих туристів, які не вважають грошей, але люблять подорожувати з комфортом.\nРозглянемо найдорожчий вид транспорту - літак. Скажімо так: це не тільки самий витратний спосіб подолати 70 кілометрів, але і найдовший. Прямого авіаційного сполучення між Гонконгом і Макао немає. Доведеться летіти з пересадками. На вибір пропонуються наступні пересадочні пункти:\nаеропорт Шанхая "Пудун" (рейси здійснюють China Eastern Airlines і Shanghai Airlines),\nМаніла (Philippine Airlines),\nНайдешевша поїздка обійдеться в 195 євро. А час у дорозі, за яке ви подолаєте 70 км, буде коливатися (в залежності від обраної вами авіакомпанії) від шести до десяти годин. Так що летіти на лайнері - це не найрозумніша ідея.\nРозглянемо інші способи, як дістатися з аеропорту Гонконгу до Макао по повітрю. Вертоліт підійде заможним мандрівникам, особливо якщо вони поспішають. Адже паром, хоч він і швидкісний, долає відстань між островами і материком за годину. А вертоліт «Скай Шаттл» добирається до Макао за двадцять хвилин.\nМінусів такого засобу пересування два. Перший рейс відправляється тільки о 10:30, а останній - о 22:59. Ціни на місце в машині теж трохи «кусаються». У будні дні політ в одну сторону обійдеться мандрівникові в 4300 гонконзьких доларів (34 547 рублів). У вихідні та свята до цієї суми доведеться додати ще 500 HCD (близько 4000 руб.).\nНе варто забувати, що вертоліт приземляється не в центрі Макао, а в його аеропорту. Так що сумарний час в дорозі буде ще більш тривалим, ніж якби ви подорожували на поромі. Як бачимо, з усього різноманіття транспортних засобів у нас залишається один - ферри.\nГонконг - Макао: як дістатися на поромі\nОстрівна держава має величезний флотом. У різних куточках міста є пірси, з яких відправляються великі, середні і малі судна. Вони обслуговуються декількома компаніями, але ціни на квитки приблизно однакові.\nМи вже згадували, що в Макао можна відправитися безпосередньо з транзитної зони аеропорту Гонконгу, не проходячи паспортного і митного контролю. Як бути з багажем і чи можна потім прибути назад на нейтральну смугу хаба? Про це ми розповімо пізніше. А поки що інформація для тих, хто вже знаходиться в місті і цікавиться тим, як дістатися з Гонконгу в Макао.\nДо ваших послуг два пірса. Найбільша пристань розташована біля станції метро «Шеунг Ван», на острові Гонконг. Другий пірс шукайте за адресою: Кантон Роуд, 33, район Tsim Sha Tsui. Він знаходиться поблизу станції метро «Цім Ша Цу» на півострові Коулун. Обидві пристані знайти досить легко. Від станцій метро до них ведуть дорожні покажчики.\nКомпанії, які обслуговують пороми\nЇх досить багато, але великих перевізників всього два. Особливо гадати, якого з них вибрати, не варто. Краще подумайте, куди саме ви хочете дістатися в Макао.\nОдин паром причалює на мисі міста, до пристані Macau Outer Harbour Ferry Terminal, а другий - на острів Тайпа. Там теж багато казино і визначних пам'яток. Острів Тайпа з'єднаний з материком мостом. Але багато пасажирів беруть квитки на найближчий паром, не знаючи, як дістатися до Макао.\nТранспорт в Макао розвинений відмінно, так що ви в будь-якому випадку швидко потрапите в потрібне вам місце в місті. У компанії «ТурбоДжет» дуже багато кораблів. Так що пороми відправляються кожні 15 хвилин.\nДруга компанія, яка називається «Кота Вотер Джет», змінює інтервал рейсів в залежності від часу доби і днів тижня. Не варто думати, що два причали в місті закріплені за фірмами-перевізниками. Обидві компанії посилають свої кораблики з двох пірсів в місті і з міжнародного аеропорту Гонконгу.\nКупівля квитків і інші формальності\nПроцедура дуже проста. Уже на станції метро ви побачите покажчики, що показують дорогу до причалу поромів. Заходьте в фойє, де стоять кабінки кас. До речі, квитки можна купити онлайн. Про вартість ми поговоримо пізніше.\nТут же, в фойє, ви побачите електронне табло з розкладом поромів Гонконг - Макао. У ньому зазначена компанія, яка здійснює перевезення, час відправлення і прибуття. І звичайно ж, пункт призначення (головний причал або острів Тайпа).\nБільшість туристів особливо не заморочуються і просто купують квиток на найближчий за часом рейс. Потім проходять паспортний і митний контроль і йдуть в зал-накопичувач, де чекають посадки.\nЇхати на швидкісному катері всього годину. Так що більшість пасажирів купують квитки економ-класу. І тут є маленька хитрість. Оскільки такі квитки швидко розкуповуються, продають економкласс вже на наступний рейс. Але ж бажаючих їхати в залах вищого рангу мало.\nТому на паром запускають тих бюджетних пасажирів, які повинні відправлятися на кораблях даної компанії пізніше. Так що туристи у відгуках радять не баритися, а відразу ж проходити паспортний і митний контроль і шукати щастя в залі-накопичувачі.\nЦя інформація зацікавить тих, хто прибуває в повітряну гавань "Міжнародний аеропорт Гонконгу" транзитом. А також тих туристів, які метою свого подорожі вважають Макао. Аеропорт Гонконгу - зручний транспортний вузол.\nЩоб приїхати в Макао на термін менше 30 днів, росіянам віза не потрібна. Правда, при в'їзді стягується плата в розмірі 100 аомінскіх патак - це приблизно 800 рублів.\nЩоб пройти на паром з Гонконгу в Макао, потрібно потрапити в транзитну зону Е2 міжнародного аеропорту Міжнародний аеропорт Гонконгу. Там усюди є покажчики Ferry pier. Дотримуючись їх, ви легко доберетеся до пірсу.\nЩе раз звертаємо вашу увагу, що пристань знаходиться на нейтральній смузі. Тобто туди можна вийти не проходячи митного і прикордонного контролю. Вже на кораблі стюарти роздаватимуть імміграційні картки. Бланк потрібно заповнити, щоб пред'явити прикордонникам в Макао.\nАктуальні питання щодо транзитної зони\nМи вже розповіли про те, як дістатися з Гонконгу в Макао транзитному мандрівникові. Залишається відкритим питання про те, як йому потрапити назад в транзитну зону аеропорту. Так на тому ж поромі!\nЯкщо у вас на руках є посадковий квиток на літак, ви його пред'являєте при посадці на борт ферри. Якщо ви відпочивали в Макао, а летіти на батьківщину збираєтеся через міжнародний аеропорт Гонконгу, ви можете зробити реєстрацію на рейс онлайн. Роздрукуйте посадковий талон і пред'явіть його при покупці квитка на пором.\nБільш складне питання з багажем тих пасажирів, які летять в Макао через хаб "Міжнародний аеропорт Гонконгу". Адже валізи видають вже після проходження паспортного контролю. Але в аеропорту Гонконгу процедура налагоджена до дрібниць.\nЯкщо Ви купуєте квиток на пором ви показуєте Laggage Tag - це такий клаптик картону, який приклеїли до вашого посадкового талону ще в пункті відправлення. За кодом на ньому служителі аеропорту шукають ваш багаж і перевантажують його на борт того порома, на який вам видають квиток. Валізи ви забираєте вже в Макао.\nЄдина незручність полягає в тому, що ви відправляєтеся не на першому ж рейсі, а через годину. Адже співробітникам потрібен час, щоб відшукати ваш багаж і доставити його на пристань.\nЦіни на паром\nПоїздка в Макао - задоволення не з дешевих. Але в будь-якому випадку квиток на пором стоїть дешевше польоту на гелікоптері. Багато туристів вибирають компанію «ТурбоДжет», оскільки її кораблі курсують кожні 15 хвилин вдень, а вночі інтервал між рейсами складає годину.\nЦіна залежить від часу доби (вночі дорожче), від дня тижня (по буднях дешевше), від пункту старту і причалу (з аеропорту до острова Тайпа маршрут довший інших) і, природно, від класу. Квиток на палубу «економ» обійдеться вам від 164 до 200 гонконгських доларів (1318 -1607 руб.).\nТуристи попереджають, що в компанії «Вотер КотайДжет» немає підрозділу на дорослі і дитячі місця. Квитки коштують однаково. Кораблі відправляються щопівгодини. І курсують вони не цілодобово.\nПерший рейс відходить о 6:30, а останній - о 18:00. Квиток по буднях коштує від 165 (в економ-класі) до 2240 гонконзьких доларів (від 1315 до 18 000 руб.) В купе на 8 осіб.\nПором Макао - Гонконг у відгуках мандрівники дуже хвалять. Там комфортно, чисто, зовсім не колише. Йде корабель дуже швидко і добирається до пункту призначення за 55 хвилин.\nТуристи не рекомендують купувати квитки туди і назад. Чомусь проїзд з Макао в Гонконг коштує дешевше. Але в такому випадку потрібно мати достатній запас місцевої валюти - аомінскіх патак.\nПам'ятки колишньої португальської колонії\nТепер ви вже знаєте, як дістатися з Макао в Гонконг. Що відвідати в Спеціальному окрузі Китаю? Навіть якщо ви не шанувальник азартних ігор, вам варто навідатися в казино «Венеція», щоб побачити копію Гранд-Каналу цього італійського міста.\nЛюбителя старожитностей зацікавлять руїни собору Святого Павла і площі сенаде. Охочих долучитися до даоської спіритуальність чекає храм А-Ма.\nЯкщо ваша душа жадає адреналіну, відправляйтеся на Макао-Тауер. На вершині цієї вежі влаштована майданчик для джампінгу.\nЯк дістатися з Гонконгу в Макао: способи, особливості та рекомендації - 2019 Може) ©


Лище - поштовий індекс\nЛище – діючий поштовий індекс Укрпошти.\nПоштовий індекс Лище - 45638\nЩо таке поштовий індекс с. Лище — це послідовність літер або цифр, яка додається до поштової у с. Лище адресою для прискорення і полегшення сортування кореспонденції, так само і автоматичного сортування. Поштовий індекс с. Лище застосовує у наш час основна маса пошти державних служб. Поштова індексація розроблена в Україні на основі цифрових п'ятизначних кодів, і прискорює доставку і сортування поштових відправлень в с. Лище. Поштовий індекс с. Лище, як і всім населеним пунктам присвоєні в Україні, незалежно від відсутності або наявності в них відділень, чисельність населення повинна бути більше п'ятисот чоловік. Поштовому відділенню с. Лище, Луцький район, Волинська область, Україна відповідає номеру 45638 поштового індексу.\nПоштовий індекс (с. Лище) онлайн – найкращий і зручний спосіб дізнатися номер відділення для відправки за допомогою пошти кореспонденції. Система України поштової індексації побудована поділом країни (адміністративним): області, міста районні центри, райони, селища, села. Необхідно набрати 0 для виходу на міжміський зв'язок. Далі код с. Лище, потім семизначний номер номер. Якщо номер поштового індексу в с. Лище, Луцький район, Волинська область змінився, чи потрібно написати відгуки про роботу цього поштового відділення, повідомте в коментарях нижче. На сторінці сайту с. Лище так само можна залишити відгук про поштовому відділенні та роботи його службовців (якості послуг).Ресурс призначений для пошуку поштового індексу с. Лище та індексів населених пунктів в районах і областях. В базі сайту в даний момент знаходиться, індекси всіх міст і сіл. Інформація структурована по районам і областям України. Щоб знайти поштовий індекс села чи міста, потрібно вибрати населений пункт в потрібному районі. Також поштовий індекс с. Лище, можна визначити пункт, якому належить шуканий індекс. Для цього на сайті, потрібно знайти вкладку шукати пункт і ввести поштовий індекс. с. Лище, Луцький район, Волинська область, Україна. - поштовий індекс 45638\nНаш сайт призначений для пошуку поштових індексів усіх населених сіл і міст України. Якісний пошук дозволяє знайти добре структуровану інформацію про поштові індекси. Крім цього, наша велика база даних охоплює поштові індекси вулиць більшості сіл і міст України. Лище поштове відділення.\nАдміністративні утворення (території та центри), це перша і друга цифри всіх індексів територій адміністративних утворень вказує місто чи район, це третя цифра індексів. Третя, четверта і п'ята центрів адміністративних утворень або четверта та п'ята цифри означають номер підпорядкованих їм відділень зв'язку або населених місць. Індекси з третьою, четвертою та п'ятою цифрами "000" використовуються для позначення поштамтів .Міські та районні вузли зв'язку використовують індекси з четвертою та п'ятою цифрами "00". Для позначення , центрів перевезення пошти, зональних вузлів, при залізничних поштамтів, відділень перевезення використовуються індекси з третьою, четвертою та п'ятою цифрами "999".Інформація про поштовий індекс с. Лище з можливістю онлайн пошуку і всіх населених великих сіл і міст України. Легко знайти будь-який пункт і актуальну інформацію про індекси поштових відділеннях та їх нумерації дозволяє. Опубліковані поштові індекси всіх районних і обласних центрів України.\nВам потрібна додаткова інформація або уточнення? Подзвони в центр Укрпошти (інформаційний): Ціна дзвінків відповідно до тарифів оператора зв'язку, яку ви використовуєте. Довідкова інформація: Система України поштової індексації. Розподіл індексів по Україні. Транслітерація (Таблиці).Закон України про зв'язок і визначення термінів. Адреса, телефон і час роботи в с. Лище рекомендуємо уточнювати у відділеннях.Знайти за поштовим індексом населений пункт або поштовий індекс за назвою пункту.У поле «пошук» написати відомий Вам поштовий індекс або назву населеного пункту і натиснути кнопку праворуч від поля вводу. Назви населених пунктів вводити, як українською, так і російською мовою. Можна вводити по першим буквам ( частково). Для ряду населених пунктів поле "РАЙОН" може бути порожнім. Два поля у пошуку не беруть участь: ОБЛАСТЬ і РАЙОН.\nЛище — с. в Україні, Луцький район, Волинська область.


Білочки і не тільки: хобі дітей у Бердичеві (ВІДЕО) | Times ZT Білочки і не тільки: хобі дітей у Бердичеві (ВІДЕО) | Times ZT\nБілочки і не тільки: хобі дітей у Бердичеві (ВІДЕО)\nАвтор: Юлія Сінєльнікова 26.02.2020\nНезадовго до початку весни у відділенні еколого-натуралістичного напрямку Центру позашкільної освіти Бердичева білочка, вагою декількасот грам, народила одразу аж восьмеро білченят. Їх часто називають чилійськими білками дегу, карликовими шиншилами і навіть тушканчиками. Вони активні тварини, які швидко приручаються і мають милу зовнішність.\n«Вони народились вже з шерстю, з відкритими очима, через декілька хвилин вони можуть вже ходити. Вони висовують носик, ходять потроху. Дуже люблю тварин, люблю за ними дивитися, кормити. Я дуже щаслива, що в нас народилися такі маленькі хороші білченята», – розповідає Аня Літвінчук, вихованка Центру позашкілля.\nВагітність самки дегу тривала близько 90 днів. Вага крихіток – 12-15 грам. Такі білочки виростають довжиною тіла 9-22 см. і вагою 200-400 грам. В. природному середовищі існування вони живуть близько року, а у штучних умовах при належному утриманні тривалість їхнього життя може досягати 6-8-ми років. Після народження тато не живе з потомством, позаяк може знищити самців. Мама доглядає самостійно за сімома білченятами: одне не вижило, бо народилось слабким.\n«Ми всі чекали, чи буде четверо дуже великих, чи буде їх багато. Це був для нас шок як їх було аж стільки. Вони взагалі гірські, дуже активно бігають, стрибають високо, лазять, вони надзвичайно активні. В природі це дикі тварині, а люди їх для себе одомашнили», – каже Юлія Яремчук, керівник гуртка любителів домашніх тварин.\nДіти люблять годувати білочок. Основа раціону – спеціалізовані зернові суміші. А ще вони полюбляють яблука, груші, моркву, кукурудзу, свіжу зелень. Дегу швидко звикають до рук, люблять регулярне спілкування, прогладжування.\n«Я дуже б хотіла собі таку тварину вдома. Вони зовсім не воняють, бо в них відсутні потові залози», – додає Аня Літвінук.\nУ живому куточку Центру позашкілля мешкають і птахи – хвилясті папуги, корели, перепілки, голуби. Їхні сусіди – морські черепахи, морські свинки, щури, равлики, рибки, кролики. Щодня діти допомагають доглядати за маленькими друзями педагогам. Майже 300 вихованців напрямку позашкілля ходять на гуртки з цікавості.\n«Я щось дізналась, прийти мамі розказати, вона не знає, слухає мої лекції кожен вечір після гуртка. Цікаво знати поведінку тварин», – говорить Даша Яковлева, вихованка Центру позашкілля.\nВ оранжереї еколого-натуралістичного відділення ніде яблуку впасти: тут у горщиках вирощують сотні рослин. Діти саджають і доглядають їх разом з педагогами. Оновлюють асортимент завдяки квітникарям і власній ініціативі. У передчутті весни тут зацвіла монстера.\n«Монстера може квітувати на 4-5 рік, вона гарно квітує, нагадує калу. Плід достигає 14 місяців, смачний за смаком, нагадує банан, манго і ананас. Його застосовують в кулінарії, додають до десертів, в морозиво», – говорить Олена Сторожук, керівник гуртка «Квіткова фантазія».\n«У монстери дуже соковиті плоди, які достигають тільки через 14 місяців. Якщо ці плоди з’їсти раніше 14 місяців, то можна собі обпекти рот, в цих плодах недостиглих є щавлева кислота», – додає вихованка гуртка Діана Цалцалко.\nУ планах закладу – розведення тварин, які не викликають алергій. Білченят дегу, коли ті підростуть, частково продадуть і подарують кращим вихованцям гуртків за високі досягнення в позашкільній освіті.\nБудьте першим, хто прокоментував "Білочки і не тільки: хобі дітей у Бердичеві (ВІДЕО)"


Сьогодні Людмила Димидюк вітала трудовий колектив Бердичівського лісгоспу з прийдешнім Днем працівника лісу\nЩорічно у третю неділю вересня відзначають своє професійне свято працівники лісового господарства, лісової, деревообробної промисловості України - День працівника лісу. Напередодні свята у п’ятницю, 17 вересня, ДП «Бердичівське лісове господарство» приймало гостей, які пришли розділити з лісівниками їх радість. Приємно, що захід відвідали перший заступник начальника Житомирського ОУЛМГ Роман Ільїн, голова Бердичівської районної державної адміністрації Людмила Димидюк, голова Бердичівської районної ради Олександр Балянов та представники міської влади.\nПід час свого виступу голова Бердичівської райдержадміністрації наголосила, що саме працівникам лісового господарства держава довірила один з найцінніших скарбів України — ліси. Адже ліс - це не лише чинник розвитку економіки чи екологічної безпеки. Ліс — це не лише паливо чи будівельний матеріал. Ліс – це ще і легені нашої країни, її душа.\n«Сьогодні край важливо підтримати і виконати ініціативу Президента України Володимира Зеленського - екологічний проект «Зелена країна», який передбачає збереження та відтворення лісів, збільшення їх площі, удосконалення управління державними лісогосподарськими підприємствами, залучення громадськості до відновлення лісів. Наразі держава поставила перед нами амбітне завдання: протягом 10 років збільшити площу українських лісів на 1 млн. га, а це значить висадити 1 млрд. нових молодих дерев. До процесу заліснення вже залучені місцеві громади, лісгоспи району, визначені планові показники. Тож попереду у нас з вами багато роботи. Щиро впевнена, наші спільні зусилля допоможуть піднести лісову галузь України на належний високий рівень» - зазначила під час свого виступу Людмила Димидюк.\nДиректор ДП «Бердичівське лісове господарство» Олександр Мудревський, вітаючи трудовий колектив, у першу чергу, подякував їм за добросовісну роботу. Та озвучив основні вимоги, які сьогодні стоять перед підприємством: забезпечити усіх працівників фірмовим одягом та засобами пересування, і звісно, достойними заробітними платами. Цього року отримані результати та перевиконання планових показників дали можливість заохотити преміями ветеранів галузі, які перебувають на заслуженому відпочинку. Усі пенсіонери, які свого часу працювали в Бердичівському лісгоспі та пішли звідси на пенсію, отримали матеріальну підтримку з нагоди Дня працівника лісу. Почули присутні кілька приємних слів про свою роботу і від першого заступника начальника Житомирського ОУЛМГ Романа Ільїна.\nКористуючись нагодою, Людмила Димидюк відзначила грамотами Бердичівської районної державної адміністрації тих працівників ДП «Бердичівське лісове господарство», які досягли особливих успіхів у роботі протягом року. Це провідний інженер-механік Ігор Грель, інженер з охорони праці Олег Беркута та інженер Тетяна Березівська. «Цього святкового дня дозвольте побажати Вам гарного настрою, творчої наснаги, і оптимізму, аби Дні ваші наповнювались успіхами і злетами, приємними хвилюваннями і радісними подіями» - привітала вона зі святом працівників лісової галузі Бердичівського району.