КУРСОВА РОБОТА НА ТЕМУ: “Грошові реформи” - Конспекти - Виховні\nHome Економіка КУРСОВА РОБОТА НА ТЕМУ: “Грошові реформи”\nКУРСОВА РОБОТА НА ТЕМУ: “Грошові реформи”\nВступ_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ 3 с.\n1. Грошові реформи. Необхідність і мета їх проведення_ _ _ _ _ _ _ _ 4\n2. Класифікація грошових реформ. Методи стабілізації\nнаціональної валюти_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ 5\n3. Моделі грошових реформ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ 11\n4. Структурна перебудова системи грошових відносин\nу країнах, що входили до колишнього Радянського Союзу_ _ _ _ _ _ _ 14\n5. Грошова реформа в Україні її етапи, значення та підсумки_ _ _ _ _ _18\nВисновок_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ 25\nЛітература _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _27\nГрошово-валютні відносини є надзвичайно складною і важливою сферою господарського життя будь-якої сучасної держави. Органічною частиною системи грошових відносин окремих держав є національна валютна система.\nНаціональна грошова система невіддільна від реального стану економіки країни. Вся багатогранність економічних, соціальних і політичних проблем суспільного розвитку безумовно позначається й на сфері грошового обороту. Грошова система має бути адекватною соціально-економічним умовам розвитку суспільства. Вдосконалення грошової системи, зміна її кількісних і якісних характеристик відбувається в ході проведення грошових реформ, які є одним з найважливіших інструментів грошової політики.\nГрошові реформи до яких вдаються окремі держави при винекненні екстремальних ситуацій – глибокого структурного розбалансування всієї системи функціонування та механізму грошового обігу, завжди пов’язане з ризиком. Тут, як засвідчує світова практика, можливі прорахунки та невдачі. Саме це вимагає проведення в кожному випадку, коли йдеться про грошові реформи, глибоких аналітичних розрахунків усебічного підготування. Та світова практика засвідчує, що у багатьох країнах світу завдяки проведенню глибоких грошових реформ вдавалося у стислі строки досягти істотної стабілізації грошового обігу, відтак і загальної санації (оздоровлення) економічного розвитку.\nГрошові реформи, що проводились в різні часи в багатьох країнах, значно відрізнялись за своїми цілями, глибиною реформування діючих грошових систем, методами стабілізації валют, підготовчими заходами тощо.\nНавряд чи доцільно шукати готові відповіді у досвіді інших країн. Шлях пізнання кожен повинен пройти сам. Лише самокритичний аналіз та глибоке самоусвідомлення того, що відбулось, дозволить обрати механізм перетворень, які будуть адекватними історичному виникненню кожної країни.\n1. ГРОШОВІ РЕФОРМИ. НЕОБХІДНІСТЬ І МЕТА ЇХ ПРОВЕДЕННЯ\nГрошова реформа – проведення деномінації грошей, вилучення з обігу знецінених паперових грошей, випуск нових грошових одиниць, зміна їх золотого вмісту з метою зміцнення грошової системи. Вони являють собою повну або часткову перебудову грошової системи, яку проводить даржава з метою оздоровлення чи поліпшення механізму регулювання грошового обігу, відповідно до нових соціально-економічних умов.\nНайважливішою метою грошової реформи є надання національній валюті характеру справді єдиного законного платіжного засобу та суттєвого підвищення її купівельної спроможності й конвертованості. Оскільки “твердість” національної валюти має два тісно пов’язані між собою, але не тотожні аспекти: зовнішній – стабільність обміну національної валюти, і внутрішній – стабільність цін, тобто відсутність інфляції, то, вибираючи модель проведення грошової реформи, украй важливо чітко визначитись щодо напрямку “вектора твердості” національної валюти у просторі цих двох вимірів.\n- зміни державних устроїв;\n- глибоких економічних криз фінансової системи;\n- економічних потрясінь, коли гроші перестають виконувати свої функції;\n- поглиблення дифіциту бюджету та інфляційних процесів;\n- падіння ролі грошей, розрахунків, кредиту.\n2. КЛАСИФІКАЦІЯ ГРОШОВИХ РЕФОРМ. МЕТОДИ СТАБІЛІЗАЦІЇ НАЦІОНАЛЬНОЇ ВАЛЮТИ.\nКожна грошова реформа є індивідуальною за своїми характеристиками і специфічною за змістом. Реформи значно різняться за цілями, глибиною реформування грошових систем, методами стабілізації валют тощо.\nГрошові реформи класифікують по-різному:\nВиди грошових реформ залежно від мети проведення та глибини перебудови державою наявної грошової системи\nГрошові реформи Грошові реформи\nу вузькому у широкому\nГрошові реформи у вузькому розумінні: грошові реформи формального типу, грошові реформи з деномінацією грошового обігу, грошові реформи конфіскаційного типу. Вони предбачають лише введення в обіг нової грошової одиниці (ці види грошових реформ розглянуто нижче).\nГрошові реформи у широкому розумінні предбачають, окрім впровадження в обіг нової грошової одиниці, ще й структурну перебудову діючої системи грошово-валютних і кредитних відносин. Такі реформи були характерними при здійсненні в окремих країнах переходу від біметалізму до монометалізму і далі до паперово-грошового обігу. Проведення структурної грошової реформи у широкому розумінні цього поняття передбачає також перехід від грошей адміністративно-командної економіки до грошей ринкової економіки.\nГрошові реформи у широкому розумінні в зв’язку з масштабністю і різноплановістю стуктурних змін та інституційних перетворень є тривалими у часовому вимірі. Вони проводяться, як правило, кілька років.\nЗа цією ж ознакою (залежно від мети проведення та глибини перебудови державою наявної грошової системи) реформи можна класифікувати так:\n1. Становлення нової грошової системи. Реформи такого змісту передбачають не лише впровадження в обіг нової грошової одиниці, а й функціональну структурну перебудову всієї системи грошово-валютних і кредитних відносин. Вони були типовими під час переходу від біметалізму до монометалізму і далі до золотодевізного стандарту та обігу паперових грошей за умови створення нових держав, як це мало місце в період розпаду колоніальних імперій чи виходу окремих республік зі складу колишнього СРСР.\n2. Часткова зміна грошової системи, коли реформуються окремі її елементи: назва і величина грошової одиниці, види грошових знаків, порядок їх емісії та характер забезпечення. Наприклад, грошова реформа в СРСР у 1922 – 1924 роках – це перехід від бюджетної до кредитної системи емісії, коли замінили в обігу казначейські білети “совзнаки” на банкноти “червінці”. Такий підхід прийнятий за зміни влади.\n3. Проведення спеціальних стабілізаційних заходів з метою гальмування інфляції чи подолання її наслідків.\nНерідко грошова реформа має всі три ознаки, як наприклад, грошова реформа в Україні 2 –16 вересня 1996 року. Нова незалежна держава потребувала власної національної грошової системи, а глибока інфляція – проведення ефективних заходів загальної санації економіки і фінансів.\nВиди грошових реформ залежно від часового лагу здійснення обмінних операцій\nОдномоментні грошові Грошові реформи\nреформи (строк прове- паралельного типу.\nдення обміну старих Протягом певного часу\nгрошей на нові не в обігу знаходяться дві\nперевищує 7–10 днів грошові одиниці\nВажливе значення для успіху реформи має правильний вибір методу стабілізації національної валюти. У процесі грошових реформ можуть застосовуватись такі методи стабілізації валют: дефляція, деномінація, нуліфікація, девальвація, ревальвація.\nНерідко грошовій реформі передує дефляція – процес призупинення або стримування темпів зростання грошової маси в обігу. За своїм змістом і наслідками дефляція є складовою частиною антиінфляційної програми.\nДефляційна політика проводиться державою за допомогою фінансових та грошово-кредитних заходів; серед фінансових чільне місце займають підвищення податків, скорочення бюджетних витрат, «заморожування» цін та заробітної плати, пожвавлення продажу державних цінних паперів. Монетарні заходи включають скорочення грошової емісії і кредитних вкладень, шляхом кредитної рестрикції (підвищення процентної ставки, обмеження кредитування банками), підвищення центральним банком дисконтного процента та норм обов’язкових резервів комерційних банків.\nЗа своїм змістом і наслідками дефляція – протилежність інфляції. Інфляція – це процес зростання рівня цін. Дефляція, навпаки, є процесом зниження оівня цін. Дефляція може спричинити негативні наслідки – скорочення ділової активності (виробництва), зниження темпів економічного зростання, збільшення безробіття та інше. У результаті вся економіка може опинитися в стані глибокої депресії.\nДеномінація – обмін усіх старих грошових знаків на нові в певній пропорції з одночасним перерахуванням у цій пропорції цін, тарифів, заробітної плати, пенсій, стипендій, балансової вартості фондів, платіжних забов’язань тощо. Унаслідок деномінації відбувається укрупнення масштабу цін (стандарту вартості), що веде до швидкого зменшення грошової маси в обігу; спрощуються і здешевлюються всі розрахунки, зменшуються витрати на забезпечення грошового обігу тощо.\nУ колишньому СРСР деномінації проводилися тричі: дві в 1922-1923 рр. і одна в 1961 р. В Україні деномінацію було проведено 1996 р. у співвідношенні 100.000 крб. за 1 гривню.\nНеобхідність деномінації пояснюється тим, що внаслідок інфляції занадто збільшується масштаб номіналів грошових знаків. А тому вводяться нові грошові знаки з новим антиінфляційним принципом емісії. Доцільність деномінації, тобто “викреслювання зайвих нулів”, очевидна, оскільки відпадає потреба в оперуванні надто великими числами як у готівкових, так і безготівкових розрахунках, що потребує меншої кількості розрядів для проведення операцій і дає можливість економніше вводити інформацію. Крім того, обмінні курси національної валюти щодо більшості світових валют матимуть такі самі порядки величин.\nПевне значення має і психологічний фактор. Адже національна валюта, обмінний курс якої щодо основних світових валют виражається числами, далекими від одиниці, інтуїтивно сприймається як слабка, хоча насправді це не завжди так. Із цієї причини країни, національні валюти яких “накопичили” багато нулів, звичайно проводять деномінацію. Пригадаємо хоча б заміну старих франків на нові у Франції у післявоєнні роки. У 1958 –1960 рр. у Франції було проведено деномінацію франка у співвідношенні 100:1. З 1960 р. старий франк було взагалі вилучено з обігу. Відповідно до цього було перераховано ціни, заробітну плату та змінено співвідношення франка до долара (з 493,7 франка до 4,937 франка за долар).\nПроте такі дії не є обов’язковими, і деякі країни зі стабільними валютами деномінацій не проводять (наприклад, Японія, Італія).\nНуліфікація – оголошення державою знецінених грошових знаків недійсними.\nУ безнадійних випадках держава вдається до нуліфікації, тобто до анулювання наявних грошових знаків, щоб розпочати все з «чистого аркуша». Проводиться вона за умови надзвичайно великого падіння купівельної спроможності грошей, коли стає недоцільним будь-який обмін на нові гроші. Таким заходом користуються за радикальної зміни влади або для створення власної національної грошової системи.\nНуліфікація в такій екстемальній формі трапляється рідко. Зокрема, в кінці XVIII ст. у Франції були оголошені недійсними й вилучені з обігу без викупу повністю знецінені асигнації колишнього королівського уряду. Частіше знецінені гроші вилучаються з обігу обміном на нові знаки в надзвичайно низькій суто символічній пропорції. Наприклад, у СРСР (1922 – 1923 рр.) 1 крб. новими знаками обмінювався на 1 млн. крб. старими; у Німеччині у 1924 р. 1 нова рейхсмарка – на 1 трлн. старих марок; у Греції – 50 млрд. старих драхм на 1 нову. У всіх цих випадках фактично відбувалася нуліфікація знецінених грошей, хоч за формою ця операція мала вигляд деномінації.\nДевальвація – знецінення національної грошової одиниці порівняно з іноземною валютою чи міжнародними валютно-розрахунковими одиницями. Проявляється вона у підвищенні валютних курсів іноземних валют щодо національної валюти.\nЗа золотого стандарту, коли державою законодавчо фіксувався золотий вміст валют і існував прямий чи опосередкований їх обмін на золото, девальвація проявлялась у зменшенні їх золотого вмісту та зростанні ціни на золото. Після відміни золотих паритетів девальвація зводилась тільки до зниження офіційного валютного курсу. Девальвація стимулює експорт, робить його дешевшим. Проте імпорт дорожчає, що призводить до зниження внутрішнього попиту. Для населення девальвація має одночасно негативні наслідки: значне подорожчання імпортних товарів та зростання реального рівня цін на всі товари.\nПричиною девальвації є інфляція та хронічний дефіцит платіжного балансу. Наприклад, у зв’язку з інфляційним знеціненням радянського карбованця останній був кілька разів девальвований протягом 1990 –1991 рр., унаслідок чого ринковий курс його до американського долара на кінець 1991 року досяг майже 100 крб. за долар. Аналогічна ситуація відбувалася з українським купоно-карбованцем протягом 1992 –1995 рр.\nЗа сучасних ринкових умов девальвація може проводитись цілеспрямовано як метод валютної політики держави з метою впливу на розвиток зовнішньоекономічних відносин: підвищення конкурентоспроможності продукції, урегулювання платіжного балансу тощо. Більше того, за режиму плаваючих курсів валют девальвація може відбуватись стихійно і вигляді тривалого зниження ринкового курсу валют.\nРевальвація – підвищення курсу вартості національної валюти щодо іноземних чи міжнародних валют. Головна причина ревальвації – тривале активне сальдо платіжного балансу держави, що означає наявність дефіцитів у її партнерів. Ревальвацію може спричинити якась велика валютна спекуляція, коли на національну валюту обмінюється така сума іноземної валюти, що перевищує інтервентні можливості центрального банку. Поштовхом до ревальвації може бути також значне фінансування у рамках допомоги з боку міжнародних валютно-кредитних організацій, оскільки збільшується пропорція іноземної валюти на міжбанківській валютній біржі.\nВплив ревальвації на економіку протилежний впливові девальвації. Ревальвація вигідна для імпортерів і кредиторів. Після ревальвації дорожчає експорт, оскільки іноземні імпортери змушені давати більше власної валюти за ревальвовану, проте це погіршує конкурентоспроможність експортера. Одночасно стає дешевшим імпорт, бо для оплати імпортних товарів національної валюти потрібно менше. Кредитори, що надали позики нерезидентам у національній валюті, після її ревальвації отримують значний зиск, і ринкова ціна її в іноземній валюті зростатиме в міру ревальвації. Для населення, з одного боку, ревальвація приваблива тим, що вона спонукає зниження цін на імпортні товари і гальмує інфляцію, проте з іншого – вона призводить до зменшення експорту, що створює реальну загрозу безробіття. Тому оцінювати ревальвацію необхідно, виходячи з макроекономічної ситуації.\nЗа золотого стандарту ревальвації піддавались відносно сталі валюти збільшенням офіційного золотого вмісту грошової одиниці. Відповідно підвищувався їхній курс щодо знецінених валют. Так, 1973 р. німецьку марку було двічі ревальвовано – у березні її золотий вміст і офіційний курс було підвищено на 3%, а в червні – ще на 5,5%. Проте обмін марки на золото не відновлювався. У такий спосіб проводили ревальвацію швейцарського франка, японської єни. Необхідність ревальвації відносно сталих валют визначалась тим, що їх офіційний валютний курс і золотий вміст виявився заниженим порівняно з паритетом купівельної спроможності. Така ситуація була не вигідною для експортерів і боржників та, навпаки, забезпечувала навиправдані доходи імпортерам і кредиторам. Щоб усунути такі “перекоси” у зовнішньоекономічних відносинах, держава підвищувала офіційний валютний курс.\nОтже, і ревальвація, і девальвація – явища однаково небажані. Політика регулювання валютного курсу має бути такою, щоб і інтересам експортерів не заважати, і стабільність національної валюти утримати. Тобто валютний курс має бути певним компромісом між інтересами експортерів і стабільністю грошей. Для України нині прийнятим варіантом вирішення проблеми є втановлення досить вузького валютного коридору і проведення в його межах відповідної курсової (кон’юнктурної) політики.\n3. МОДЕЛІ ГРОШОВИХ РЕФОРМ\nЗа способом проведення грошові реформи поділяються на три типи:\n1.Грошові реформи формального типу, що зводяться лише до технічного аспекту – впровадження нового зразка купюри з одночасним або поступовим вилученням старої. Обмін старих купюр на нові здійснюється у співвідношенні 1:1. Приводом до такої зміни може бути:\nа) необхідність поліпшення фізичних властивостей (міцності, захисту від підробки і под.) банкнот, що перебувають в обігу, зміни їх відносних і абсолютних розмірів, що може бути результатом технічного прогресу (у розумінні як можливостей випуску банкнот вищої якості, так і нових вимог до їхньої якості у зв’язку із застосуванням різних технічних пристроїв – банкоматів, електронних машин тощо);\nб) посилення ефективної боротьби з підробкою національної валюти. Це відбувається у тому разі, коли в обігу перебуває велика кількість підроблених банкнот (наприклад, накопичених за роки війни), виявлення і вилучення яких стає першочерговою справою;\nв) необхідність зміни зовнішнього вигляду банкнот, їхнього оформлення, що може зумовлюватись політичними причинами, наприклад зміною державної символіки.\nУсі ці аспекти здійснення грошової реформи мають в основному суто формальний, неконфіскаційний характер. Якщо реформа обмежується розв’язанням лише цих проблем, не зачіпаючи більш суттєвих монетарних та економічних аспектів, її точніше називати не реформою, а обміном грошей.\n2.Грошові реформи конфіскаційного типу, або “шокові” реформи. такі реформи передбачають здійснення комплексу явних або замаскованих заходів конфіскаційного характеру:\nМета цих і подібних заходів – конфіскація незаконних доходів, відновлення соціальної справедливості, отримання додаткового доходу державою.\nКоли реформи мають конфіскаційних характер, встановлюються досить обмежені терміни обміну та кількісні ліміти обміну, які доповнюються вимогою декларування доходів. У цьому разі обмін звичайно проводиться за регресивною школою. До певної межі (суми) старі грошові знаки обмінюються на нові у відношенні один до одного, а далі – зі знижувальним коефіцієнтом. Як правило, установлюють кілька послідовних порогів обміну і кілька значень коефіцієнтів, хоч конфіскаційні реформи можути базуватися і на обміні старих грошей на нові з використанням знижувального коєфіцієнта для сум будь-якого розміру, а не лише для тих, що перевищують певний поріг, як у першому випадку.\nАналогічна процедура може використовуватись і для обміну депозитних грошей, хоча частіше тут застосовують певну форму примусового заморожування на спеціальних рахунках сум, що перевищують установлені межі.\nЗ економічного погляду такі заходи фактично еквівалентні одноразовому інфляційному податку (на багатство, яке зберігається у грошовій формі) з усіма його соціальними наслідками, оскільки призводять до зменшення купівельної спроможності наявної грошової маси. Тобто у даному разі коефіцієнт перерахунку цін не збігається з коефіцієнтом обміну старих грошових знаків на нові. І хоч реформа конфіскаційного типу сприймається економічно не так болісно, як інфляція, вона часто призводить до тих самих політичних та соціальних наслідків: підрив довіри до держави, можливий несправедливий перерозподіл трудових доходів населення тощо.\nТакі варіанти реформи застосовуються, коли нова державна влада знімає з себе відповідальність за дії попередньої (післяреволюційна реформа в Росії) або якщо держава визнає себе банкрутом. Такі випадки мали місце в Німеччині, Угорщині та інших країнах.\nОднією з найрадикальніших грошових реформ конфіскаційного типу вважається реформа, поведена в Західній Німеччині у червні 1948 р. тоді криза охопила всі ланки виробництва, але найсильніше вдарила по грошовій системі, яка фактично повністю занепала. Про масштаби конфіскації свідчать такі дані. У перший день реформи (20 червня) всі громадяни, що проживали на території Західної Німеччини, дістали можливість поміняти 40 рейхсмарок за курсом 1:1 на нові гроші – німецькі марки. У серпні за цим же курсом було здійснено обмін іще 20-ти марок. За таким самим принципом було переоцінено і депозитні рахунки: 70% їх суми було анульовано; 20% переведено на строкові (на 20 років) сертифікати; 10% перераховано в нову грошову одиницю. У підсумку в процесі реформи було анульовано 93,5% депозитних грошей і готівки, що була в населення. Водночас було анульовано і внутрішній державний борг. Ефект реформи був надзвичайно високим, а головне – стабілізувався ринок, почався реальний процес економічного відродження й розвитку.\n3.Реформи паралельного, або, як їх іще називають, консервативного типу, є надзвичайно складною за технікою реалізації процедурою. У цьому випадку нова грошова одиниця, розширюючи сферу свого функціонального застосування, витискає старі гроші поступово. У результаті протягом певного часу, коли в обігу знаходяться дві грошові одиниці – стара й нова, відбувається відповідна сегментація сфери грошовоо обігу.\nОдночасне функціонування в обігу двох грошових одиниць породжує ускладнення не лише технічного порядку. Існує реальна загроза передчасного знецінення старої грошової одиниці, сплеску спекулятивних і «тіньових» операцій. Водночас система паралельного обігу має й помітні переваги. Вона є найменш ризикованою формою грошової реформи, дає змогу уникнути заходів конфіскаціного характеру, забезпечити стабільність нової грошової одиниці навіть за браком достатнього товарного наповнення ринку та необхідного стабілізаційного фонду, розширює діапозон маневру грошово-кредитної політики.\nУ даному разі вдаються до іншого вирішення проблеми – встановлення певного (досить тривалого) періоду паралельного функціонування двох типів грошових знаків із тим, щоб населення могло спокійно позбутися старих знаків і перейти на розрахунки в нових. При цьому можуть встановлюватися фіксований, або ринковий курс щодо обох типів грошових знаків. Вибір залежить від принципу емісії цих знаків: якщо він такий самий (або коли емісія старих знаків негайно припиняється), то співвідношення є фіксованим; якщо різний – то співвідношення визначатиметься фактично купівельною спроможністю обох типів грошових знаків. Так, нові купюри у США, Німеччині чи Великобританії нині емітуються за тим самим принципом, що й старі. Це й пояснює їхнє паралельне паритетне використання. Зберігався єдиний принцип емісії і під час уведення нового франка 1960 р. було здійснено лише деномінацію, згідно з якою один новий франк дорівнював 100 старим. 1994 р. в Польщі протягом певного часу також існував паралельний обіг старих і нових злотих у фіксованому співвідношенні.\nІнша річ, коли нові грошові знаки емітуються за новим принципом, а старі – надходять в обіг за старим. Прикладом такого підходу може бути грошова реформа в колишньому СРСР 1922-1924 рр. Як відомо, червінці емітувались у вигляді дисконту векселів, тобто були, по суті, кредитними грішми (банкнотами). Водночас, совзнаки продовжували випускати в обіг як типові казкачейські знаки з метою покриття бюджетного дефіциту. За таких умов співвідношення між ними не могло бути постійним, оскільки одна з валют (у даному випадку «совзнак») продовжувала знецінюватись, а уряд не бажав застосовувати єдині принципи фінансування для всіх суб’єктів господарювання.\nВ Україні з моменту запровадження гривні емісію карбованців було припинено. Протягом певного терміну мало місце паралельне використання в готівковому обігу карбованців та гривні за фіксованим співвідношенням. При цьому інкасовані банками купоно-карбованці вилучались з обігу і замінювалися гривнею. Що стосується безготівкових залишків карбованців на банківських рахунках, то їх конвертація у гривні була здійснена одномоментно в такому самому співвідношенні. Отже, у цьому аспекті грошова реформа в Україні врахувала позитивний досвід інших країн.\n4.СТРУКТУРНА ПЕРЕБУДОВА СИСТЕМИ ГРОШОВИХ ВІДНОСИН У КРАЇНАХ, ЩО ВХОДИЛИ ДО КОЛИШНЬОГО СРСР\nДля оздоровлення грошового обігу в колишньому СРСР деякі економісти пропонували замінити знецінені грошові знаки на нові. Проте такі пропозицій цілком слушно не були прийняті. Адже економічна криза продовжувала поглиблюватись, рівень бюджетного дифіциту зростав, швидко посилювався спад виробництва і продуктивності суспільної праці.\nЗаміна в таких умовах старих грошей на нові з метою зменшення їхньої маси не дала б значний ефект, а разом з тим призвела б до ряду серйозних негативних наслідків. Більше того інфляція могла б ще більше посилитись, бо поглиблювалась економічна криза та зростала недовіра до центральних (союзних) структур державної влади, послаблювався їх організуючий вплив на економіку, фінанси і грошовий обіг внаслідок розвитку в союзних республіках руху за суверинітет та економічну самостійність, за вихід із Союзу.\nПро недоцільність будь-яких реформуючих заходів у грошовій системі в умовах економічного спаду свідчить безрезультатність заміни в обігу купюр номіналом 50 і 100 крб., яка була проведена на початку 1991 року за рішенням союзного уряду.\nПісля розпаду СРСР проведення грошових реформ та створення власних грошових систем в колишніх його республіках – об’єктивна необхідність, що зумовлена як економічними так і політичними факторами, пов’язаними із забезпеченням повної державної незалежності.\nКожна з країн, що входили до колишнього СРСР, враховуючи особливості своєї економічної політики, ставить перед собою неоднозначні цілі щодо змісту і напрямків структурної перебудови національних грошових систем. Разом із тим грошові реформи зазначених країн мають і спільні риси. Їх проведення передбачає поетапне вирішення таких завдань:\nа) створення національної банкноти і розгалуженої структури депозитних та інших форм грошей;\nб) запровадження ефективного механізму емісії, організації й регулювання готівкового та безготівкового обігу, а також їхньої взаємодії;\nв) докорінна перебудова засад зовнішніх валютних відносин, забезпечення поетапної конвертованості власної грошової одиниці;\nг) проведення глибокої реформи банківської системи, її перебудова на принципах дворівневої діяльності;\nд) утвердження відповідної ринкової інфраструктури – грошового, валютного та фінансового ринків;\nе) вирішення завдань правового і кадрового забезпечення.\nВсе це в органічному поєднанні зумовлює комплексність і радикалізм грошових реформ, здійснення яких є не лише однією з визначальних умов загальної ринкової трансформації постсоціалістичної економіки, а й фундаментом економічного і політичного суверинітету тієї чи іншої країни, її входження у світовий економічний простір.\nУкраїна одна з перших нових держав стала на шлях створення власної грошової системи, першим кроком до якої було введення в обіг 10 січня 1992 р. купонів багаторазового використання. Становлення національної грошової системи одночасно із здійсненням комплексу заходів щодо стабілізації економіки сприяли утвердженню незалежності України як держави, зихисту її внутрішнього ринку, проведенню реальної антиінфляційної політики.\nНайбільш інтенсивно процес утворення національних систем валютно-грошових відносин розвивався в країнах Балтії.\nУ травні 1992 р. запровадила власну грошову одиницю – естонську крону і вийшла з рублевого простору Естонія. Для стабілізації власної грошової одиниці Естонія мала можливість використати золотий запас, що був вивезений перед війною і тепер повернений їй країнами Заходу, цільові кредити МВФ та інших міжнародних фінансових установ. Нині крона – єдиний платіжний засіб на території Естонії. Вона є конвертованою валютою. НБЕ щоденно публікує її курс відносно інших валют. Крона прив’язана до німецької марки. Законом допускаються можливі відхилення курсу крони від марки в межах 5 %. Жорсткі монетарні заходи, що проводяться в країні, забезпечують достатньо високу і відповідно стабільну купівельну спроможність естонської крони.\n7 травня 1992 р. в Латвії запроваджено латвійські рубліси, які спочатку використовувалися лише в готівковому обігу як паралельна з російським рублем грошова одиниця. Вільний обмін у пропорції 1:1 рубля на рубліс забезпечував “безконфліктне” співіснування зазначених грошових одиниць. З 20 липня рубліс було впроваджено в безготівковий обіг, а з 17 серпня розпочато визначення власного курсу рубліса щодо рубля та валют інших країн, які входили до колишнього СРСР. Рубліс став єдиним офіційним засобом платежу на території Латвії. Обіг інших валют, у т.ч. й долара, було заборонено. З 25 січня припинено купівлю безготівкових рублів, що надходили з країн СНД. Стабільність рубліса, що забезпечувалась жорсткими монетарними заходами (у 2-му півріччі 1992 р. курс долара не перевищував 165 – 175, наприкінці лютого 1993 р. – 140 – 145 , а в березні – 90 – 100 латвійських рублісів), дозволила провести в березні 1993 р. другий етап грошової реформи. В обіг запроваджено національну валюту – латвійські лати. Характерно, що протягом 6 місяців лати і рубліси використовувались за курсом 1:200 як паралельні грошові одиниці.\nВ Литві обіг російського рубля припинено в жовтні 1992 р. В обіг запроваджено тимчасову грошову одиницю – литовські талони, які використовувалися як готівковий засіб платежу. З 25 червня 1993 р. в грошовий обіг Литви біло впроваджено повноцінну литовську національну валюту - літ. Нова грошова одиниця обмінювалась на стару у співвідношенні 1:100. Слід звернути увагу на неконфіскаційний характер литовської грошової реформи. Обмінні операції здійснювались протягом місяця до 1 серпня 1993 р. Показовим є те, що про обмін грошових знаків населення було сповіщено за 10 днів до початку реформи.\nНаціональну грошову одиницю – киргизький сом – впроваджено 6 квітня 1993 р. і в Киргизії. Обмін російських рублів на нову кюпюру здійснювався лише протягом п’яти днів. Запровадження жорсткої системи емісійної політики, а також позитивний платіжний баланс країни дозволили забезпечити відносну стабільність киргизького сома.\nПроцес утвореня національної грошової системи відбувається і в Білорусі. З метою покриття гострого дефіциту готівки на початку травня 1992 р. за прикладом України було впроваджено в обіг за курсом 1:10 паралельно з російським рублем розрахунковий білет – білоруський рубель. До початку 1993 р. Білорусь не форсувала процес витіснення з грошового обігу російської валюти. В січні 1993 р. НББ почав встановлювати єдиний курс білоруської грошової одиниці до твердих валют. Наприкінці лютого НББ прийняв рішення про новий порядок організації розрахунків з Росією, що передбачав обмеження строків перебування російських рублів на рахунках білоруських підприємств 20 днями, після чого вони мали бути продані за комерційним курсом на внутрішньому валютному ринку чи НББ.\nАле згодом процес утвердження національної грошової одиниці загальмувався. З загостренням економічної ситуації постало питання про повне повернення Білорусі до рублевої зони і використання на її території як засобу платежу російської грошової одиниці. Така позиція, певна річ, не відображає глибинних процесів, пов’язаних із становленням і всебічним розвитком національної економіки цієї країни, її державного суверенітету. Тому вона має розглядатися як така, що має вимушений, тимчасовий характер.\nНаприкінці 1993 р. (листопад-грудень) власні грошові одиниці було запроваджено в обіг Молдовою, Азербайджаном, Арменією, Казахстаном та Узбекистаном. Таджикістану Росія надала державний кредит новими готівковими грошима і, таким чином до кінця 1993 р. грошові білети колишнього СРСР практично на всіх територіях держав колишніх республік країни втратили законну силу.\nУ липні 1993 р. завершився процес упровадження в обіг власної грошової одиниці в Російській Федерації. Доти в Росії в грошовому обігу знаходились купюри колишнього СРСР. Вилучення з обігу старого рубля почалося поетапно введенням з лютого 1993 р. нової купюри зразка 1993 р., яка оберталась як рівнозначна грошова одиниця з купюрою зразка 1961 – 92 рр. На 20 липня а обігу Росії та країн рублевої зони знаходилось 8,6 трлн. рублів, у т.ч. білетів ЦБ РФ зразка 1993 р. – 5,7 трлн., старих купюр – 2,9 трлн. рублів. 26 липня 1993 р. ЦБ РФ заявив про повне вилучення з обігу грошових одиниць старого зразка. Завершення цього процесу, який тривав у межах місяця і викликав неоднозначні оцінки фехівців, означало закінчення другого етапу грошової реформи Росії.\nОтже, перебіг подій свідчить, що процес формування національних грошових систем і національних валют незалежно від специфічних особистостей кожної країни став реальністю.\n5. ГРОШОВА РЕФОРМА В УКРАЇНІ\nУкраїна як молода суверення держава утворилась 24 серпня 1991 року. У винятково складних умовах становлення національної економіки вона першою почала формувати власну грошову систему, набувати досвіду емісійної справи, опановувати складний механізм грошово-кредитних політики.\nЗ 10 січня 1992 року в Україні запроваджено в обіг купони багаторазового використання як доповнення до рублевої готівкової маси (банкноти Держбанку СРСР, казначейські білети, розмінна монета) для хоча б відносного збалансування грошового обігу та відповідного обслуговування товарного ринку. Необхідність цього акту була викликана тим, що:\n- з вересня 1991 року Україна практично не отримувала від ЦБ Російської Федерації нових рубльових надходжень;\n- непередодні 1992 року Україна вимушена була вслід за Росією піти на лібералізацію цін – їх майже десятикратне підвищення.\nСистема впровадження в структуру грошового обігу купоно-карбованця:\n• використання системи паралельного обігу рубля та купоно-карбованця;\n• поетапне впровадження в обіг купоно-карбованця відповідно до наповнення товарного ринку;\n• термін дії купоно-карбованця як тимчасової грошової одиниці – не більше 4-6 місяців;\n• впровадження в обіг повноцінної банкноти – гривні.\nПроте очікуваного результату ці заходи не дали і намітилось різке знецінення купоно-карбованця. Причинами чого були:\n1) глибокий спад виробництва ( у січні 1992 р. обсяг промислового виробництва скоротився на 19,8%, у тому числі: товарів широкого вжитку – на 28,1%, продуктів харчування на – 41,2%. Роздрібний товарообіг знизився на 61%.\n2) різка нестача рубльової маси;\n3) у березні 1992 року практично весь готівковий обіг був переведений на купонне обслуговування, хоча попередньо планувалось його поетапне впровадження в обсягах, адекватних товарній масі;\n4) у результаті повної купонізації сфери готівкового обігу відбувся її механічний відрив від обігу безготівкового, який продовжував обслуговуватись російським рублем. Утворилась спотворена ситуація, за якої валютний курс купона у процесі його використання в готівковому та безготівковому обігах роздвоївся. А це сприяло здійсненню масових спекуляцій, пов’язаних з переведенням грошей з однієї форми обігу в іншу, переведенням безготівкових капіталі з України в Росію.\nІ лише з 12 листопада 1992 р., згідно з Указом президента України “Про реформу грошової системи України”, купоно-карбованець було впроваджено у сферу безготівкового обігу.\nКупоно-карбованець отримав статус тимчасової національної валюти і став єдиним на території України офіційним засобом платежу. Так завершився перший етап грошової реформи.\nПроте позитивний потенціал купоно-карбованця себе практично вичерпав і його знеціненя тривало. Крім того, тимчасова грошова одиниця не може виконувати одну з найважливіших функцій ринкового господарства – функцію нагромадження. А без реалізації цієї функції не можна подолати кризу виробництва, зупинити інфляцію, вирішити складні питання, проблеми платіжного балансу.\nВід зволікань із впровадженням в обіг власної грошової одиниці знижувався і міжнародний престиж України.\nНеобхідність оздоровлення фінансово-грошової системи посилює актуальність проведення економічних реформ. Економічна політика України 1995 – першої половини 1996 р., забезпечила посилення стабілізаційних процесів в економіці, зокрема:\n• суттєво уповільнилась інфляція;\n• було знищене так зване грошове нависання, коли пропозиція грошей значно перевищує попит на них;\n• зміцнів та стабілізувався курс національної валюти;\n• уповільнились темпи зниження промислового виробництва та обсягів валового внутрішнього продукту;\n• зросла активність домогосподарств як суб’єктів економіки;\n• зросли доходи та заощадження населення;\n• поліпшились результати зовнішньоекономічної діяльності.\nЗначне зниження темпів інфляцій розпочалося з лютого 1996 р. і набрало стабільного характеру. У червні й липні індекс цін споживчого ринку становив лише 100,1%, а у серпні – 105,7% до попереднього місяця (за 109,4% у січні).\nПочинаючи з березня 1996 року постійно підвищувався курс українського карбованця до додара США та інших іноземних валют. Практично він був зафіксований на рівні 176 тис. крб. за 1 долар США, що разом зі зниженням інфляції забезпечувало фінансову стабілізацію в Україні.\nСуттєво зменшився спад виробництва в порівнянні з попереднім роком ( з 14,1% за січень-серпень 1995 року до 3,7% за відповідний період 1996 р.). Зменшення обсягів валового внутрішнього продукту за цей період знизилось з 12,4% до 9,5%.\nГрошові доходи населення в липні 1996 р. в порівнянні з червнем зросли на 26%.\nНезважаючи на ревальвацію українського карбованця протягом першого півріччя 1996 р. експорт товарів та послуг у порівнянні з відповідним періодом 1995 р. зріс на 30,6%, що за повільнішого темпу зростання імпорту (27,3%) забезпечило зниження на 2,3% від’ємного сальдо поточного рахунку платіжного балансу України і стало передумовою дальшого розвитку зовнішнього сектора економіки.\nПоліпшення напередодні реформи макроекономічної ситуації в Україні було досягнуто послідовнішим і активнішим застосуванням ринкових механізмів, зокрема: запровадженням неінфляційних джерел покриття дефіциту державного бюджету шляхом продажу державних цінних паперів, дальшою лібералізацією зовнішньоекономічної діяльності й валютного ринку, дотриманням позитивного рівня облікової ставки Національного банку України та процентних ставок на депозити й кредити комерційних банків.\nУ цьому плані ситуація в Україні напередодні грошової реформи значно різнилася від ситуації в таких країнах, як Естонія, Молдова, Німеччина (1948 р.), з високою інфляцією і навіть гіперінфляцією, і була близькою до ситуації в Польщі, Чехії, Аргентині.\nГоловними завданнями грошової реформи були:\n- заміна тимчасової грошової одиниці на національну валюту – гривню;\n- заміна масштабу цін;\n- створення стабільної грошової системи та перетворення грошей на важливий стимулюючий фактор економічного і соціального розвитку.\nХарактер реформи. Вибір прозорого варіанта та неконфіскаційноо типу грошової реформи був зумовлений необхідністю:\n• забезпечення повної довіри населення до нової національної валюти, а отже, довіри до політики Уряду та економічних реформ, які він проводить;\n• утримання стабільності грошового, споживчого і валютного ринків України, запобігання інфляційному вибуху та порушенню стабільності валютного курсу, що могло б вплинути на зниження життєвого рівня населення;\n• запобігання спекулятивним операціям під час обміну карбованців на гривні;\n• створення прийнятного соціального клімату, зниження психологічного й соціального напруження в суспільстві у зв’язку з проведенням грошової реформи.\nГотівковий обіг грошей на період реформи\n- інші грошові виплати\nкарбованець обмін гривня обмін іноземна валюта\n• вклади в банки • товари\n• товари • послуги\n• послуги • комунальні платежі\n• комунальні платежі • перекази\n• перекази • вклади в банки\nКарбованець обмін іноземна валюта\nПідготовка до грошової реформи. 25 серпня 1996 року президент України підписав Указ “Про грошову реформу в Укарїні”, відповідно до якого було проведено низку підготовчих заходів:\n1.Створено розгалужену мережу обмінних пунктів комерційних банків (понад 10 тис.). Для обслуговування пенсіонерів було залучено понад 14 тис. підприємств зв’язку. Створено близько 92 тис. комісій з обміну на підприємствах, в установах і організаціях. Цього було достатньо для забезпечення нормальної роботи з обміну карбованців на гривні.\n2.Усі установи банків та підприємств зв’язку були забезпечені готівкою необхідних номіналів (банкнот і монет) для проведення обміну карбованців на гривні, а також нормативними, інструктивними та наочними матеріалами (буклетами та плакатами із зображеннями банкнот і розмінної монети).\n3.Проводилась широка роз’яснювальна робота через засоби масової інформації щодо характеру та механізму здійснення грошової реформи.\n4.Цілодобово працювали оперативні групи в банках.\nОтже, банківська система України на кінець 1 вересня 1996 року була готова до проведення грошової реформи.\nМеханізм проведення реформи. Відповідно до Указу Президента України грошова реформа проводилась з 2 по 16 вересня 1996 р. Початком реформи стало впровадження в обіг гривні, що обмінювалась у співвідношенні 1 гривня за 100 000 купоно-карбованців. Одночасно відбулось зменшення у тій самій пропорції всіх цінових показників та грошової маси. В результаті нова грошова одиниця виявилася в 100 000 разів сильнішою від попередньої, у стільки ж разів зросли масштаби цін, купівельна спроможність та валютний курс гривні порівняно з купоно-карбованцем. Проте співвідношення між товарною та грошової масами в обігу не змінилося. Це очевидна ознака грошових реформ, що проводяться шляхом деномінації. Підсумки свідчать про те, що в цілому реформа проходила організовано, якнайзручніше для населення і без значних соціальних конфліктів.\nДеякі складнощі з обміном карбованців на гривні, які мали місце в перші дні реформи за браком на рахунках окремих банків і підприємств зв’язку коштів для викупу гривні, були оперативно вирішені наданням у потрібних випадках авансових підкріплень.\nЗа балансовими даними емісія карбованцевої готівки напередодні грошової реформи, тобто за станом на 2 вересня 1996 р., становила 338,1 трлн.крб., із них 19,1 трлн.крб. залишалося а касах банків, а 319,0 трлн.крб. – поза банками, тобто в обігу.\nЗа період реформи з 2 по 16 вересня 1996 року та протягом 2-х наступних днів банківською системою було вилучено карбованців у резервні фонди Національного банку України (на погашення емісії) на загальну суму 327,9 трлн.крб. (97% емітованої до реформи готівки), в тім числі з обігу – 309,5 трлн.крб. (97%) та з кас банків 18,4 трлн.крб. (96,3%).\nАналіз ситуації на готівковому грошовому ринку в період реформи свідчить про те, що найбільші обсяги вилучення з обігу карбованців мали місце в перші 5 днів реформи, коли щоденно вилучалось з обігу 31 – 38,6 трлн.крб., або 9 – 12% карбованцевої маси, що перебувала в обігу напередодні реформи.\nСхема вилучення з обігу і утилізації карбованців:\nорганізації, окремі бюджетні\nпункти обміну заклади організації\nРегіональні управління НБУ у тому числі операційні відділи\nПідприємства, що утилізують вилучені з обігу карбованці\nПочинаючи з 24 години16 вересня 1996 року функціонування в готівковому обороті карбованців припинилося і єдиним засобом платежу на території України стала гривня та її розмінна монета – копійка.\nПід час проведення реформи Національний банк України випустив у готівковий оборот 3132,5 млн. гривень. Випуск гривні здійснювався обміном на карбованці, видаванням коштів на оплату праці, закупку сільськогосподарських продуктів, з вкладів населення, підкріпленням відділень зв’язку, а також іншими видачами.\nБанківською системою України вживались заходи щодо виявлення та вилучення з обігу фальшивих грошей. У процесі проведення реформи комерційні банки вилучили фальшивих карбованців на суму 6,5 млрд.крб. Найбільші обсяги фальшивих грошей було виявлено в Одеській, Закарпатській, Львівській, Запарізькій, Чернівецікій областях та Атономній Республіці Крим. Ця робота проводилась в тісному контакті з органами МВС України.\nПідсумки грошової реформи.\nПроведення грошової реформи було спрямовано на закріплення фінансової стабільності, прискорення розрахунків,залучення в банківську систему надлишкової готівки, забезпечення стабільності курсу національної валюти щодо іноземних валют.\nГоловним досягненням було утримання стабільності грошового, споживчого й валютного ринків. Прогнози щодо наслідків реформи, були розроблені Урядом і Національним банком України, цілком справдилися.\nПо-перше, вдалося утримати інфляцію у прогнозованих параметрах: 5,7% - за серпень, 2,0% - за вересень, 1,5% - за жовтень.\nПевний ажіотаж на споживчому й валютному ринках, що спостерігався напередодні проведення реформи, швидко був погашений активним роз’ясненням у засобах масової інформації механізмів і характеру проведення реформи, а також здійсненням термінових заходів адміністративного і фінансового характеру та встановленням жорсткого контролю за роботою обмінних пунктів з іноземною валютою.\nПо-друге, з перших днів реформи Національний банк України підтримував стабільний курс гривні до іноземних валют – 176 гривень за 100 дол. США, що відповідало курсу, який склався у карбованцях напередодні грошової реформи. Фактично в період реформи і в перші 20 днів після її завершення для забезпечення фінансової стабільності було зафіксовано курс української грошової одиниці. Деякі зниження курсу, яке почалося 7 жовтня, було підтвердженням відновлення режиму плаваючого курсу і виведення його на реальне значення з метою підтримки вітчизняного виробника і стимулювання експорту.\nПо-третє, проведення реформи прискорило обіг грошей і сприяло поліпшенню стану грошово-кредитного ринку України. Це насамперед зменшення обсягів готівки в обігу на тлі певного зростання цін та відчутне збільшення ліквідності комерційних банків. Так, протягом серпня-жовтня 1996 р. темпи зростання цін на споживчому ринку становили 9,4%, а обсяги готівки в обігу за цей період не тільки не зросли, а зменшились на суму близько 150 млн. грн.\nЗа рахунок збільшення строкових депозитів суб’єктів господарювання та населення ліквідність комерційних банків зросла приблизно на таку ж суму і на кінець жовтня досягла 500 – 600 млн.грн. Поліпшилась структура грошової маси. Якщо на 1 серпня питома вага готівки в загальному обсязі грошової маси перевищувала 45%, то на 1 листопада цей показник зменшився і становив 43%.\nГрошова реформа поліпшила стан фінансово-грошової системи й створила умови для позитивних соціально-економічних змін.\nНегативні соціально-економічні наслідки інфляції примушують окремі держави вдаватися до таких заходів, як грошові реформи. Тобто повної або часткової перебудови грошової системи з метою стабілізації грошового обігу, що є головною функцією грошової реформи.\nКожна грошова реформа є індивідуальною за своїми характеристиками і специфічною за змістом. Тому при виборі виду реформи та методу її здійсння необхідно враховувати нові соціально-економічні умови.\nУспішне проведення грошової реформи вимагає відповідної підготовки: оздоровлення державних фінансів, припинення чи значне зменшення темпів зростання грошової маси в обігу, нагромадження золото-валютних та матеріальних резервів та ін. Тобто, недостатньо прийняти ті чи інші законодавчі акти щоб забезпечити успіх грошової реформи, а необхідно підготувати відповідні економічні передумови.\nТакож, важливе значення для успіху реформи має правильний вибір методу стабілізації національної валюти.\nГрошові реформи здійснюють у випадках: глибоких економічних криз фінансової системи, економічних потрясінь, падіння ролі грошей, розрахунків кредиту, зміни державних устроїв.\nРозпад СРСР і утворення на його території суверенних держав, а також перехід від адміністративно-командної до ринкової економіки зумовили необхідність для всіх країн – колишніх союзних республік, у т.ч. України, виходу з рублевої зони, запровадження власної грошової одиниці та проведення на цій основі глибокої структурної перебудови грошової системи. Звісно йдеться про грошові реформи в широкому значенні, метою якої є не просто пребудова, а й утвердженя зовсім нової системи грошово- кредитних і валютних відносин, адекватним умовам ринкової економіки.\nСтановлення економік нових незалежних держав має загально-історичні, і унікальні риси. Унікальність явища творіння нової назалежної держави потребує додаткового підтверження деяких істин. Актуальність такого підпверження зумовлене насамперед “другим народженням ринку”, яке відбулось починаючи з 1988 р. у постсоціалістичних країнах.\nНедовго залишалась єдиною і система обігу готівкових грошей. Кожна республіка шукала способи захисту свого внутрішнього ринку від проникнення законних платіжних засобів (рубля) із інших республік. Як доповнення до грошових знаків почали випускатись талони, купони, карточки і вводились інші обмеження функціонування грошей.\nУкраїна першою серед країн, що входили до колишнього СРСР, стала на шлях поетапного виходу з рублевої зони та розбудови національної грошової системи.\nГрошова реформа в Україні була надзвичайною подією для нашої держави, в результаті якої створено один з невід’ємних атрибутів державності. Таких ширикомасштабний захід, який передбачав би повну зміну в готівковому обороті за короткий строк (два тижні) грошових знаків, зміну масштабу цін і переведення всієї грошової системи, включаючи й безготівкові розрахунки, на нову грошову одиницю – гривню, в історії України проводився вперше.\nНубутий у цій винятково складній справі досвід творчо впродовж 1992 – 1993 рр. використали інші країни. Це забезпечило їм можливість уникнути окремих істотних помилок, що допустилася наша держава.\nВинятково показовим є той факт, що всі нові незалежні держави, які виникли на території колишнього СРСР обрали шлях до ринку. Позаду залишилась епоха, в якій відсутність політичних і економічних свобод кидала особистість у лещата зрівняйлівки, природним результатом якої були низька продуктивність праці та прогресуюче відставання у рівні життя від країн з ринковою економікою. Попереду – устрій, в якому жорстка але цивілізована конкуренція буде рушієм розквіту держави.\n1. Антонов Н.Г., Пессель М.А.. Денежное обращение, кредит и банки. – 1995\n2. Боринець С.Я. Міжнародні валютно-фінансові відносини: підручник. – 1999\n3. Гальчинський А.С. Теорія грошей: навчально-методичний посібник. - 1998\n4. Гриценко О. Гроші та грошово-кредитна політика. – 1997\n5. Гроші та кредит: підручник/За ред. проф. Б.С. Івасіва. – 1999\n6. Гроші, банки та кредит у схемах і коментарях/За ред. Б.Л. Луціва. – 1999\n7. Гроші та кредит/ за ред. М.І. Савлука. – 1992\n8. Деньги, кредит, банки. Под ред. Г.І. Кравцовой. – 1994\n9. Лагутін В.Д. Гроші та грошовий обіг: підручник. – 1999\n10. Ющенко В., Лисицький. Гроші: розвиток попиту та пропозиції в Україні. – 1998


На вихідних українці побачать у небі вогняне кільце - Погляд – новини Чернівці\nНа вихідних українці побачать у небі вогняне кільце\n18.06.2020 | 19:23\nЗагалом затемнення буде видно в 111 країнах і територіях\nУ неділю, 21 червня 2020 року, мешканці Землі можуть спостерігати кільцеподібне сонячне затемнення. Про це повідомляє Science Alert.\n«Цими вихідними повне «вогняне кільце» буде видно з центральної Африки та з Азії, починаючи з 03:45 UTC 21 червня 2020 року. У багатьох інших місцях, від Південно-Східної Європи до північної частини Австралії, буде видно часткове кільцеподібне затемнення», - йдеться у повідомленні.\nЯк зазначається, на піку затемнення Місяць перекриє 99,4 відсотка Сонця. Максимальна фаза затемнення буде спостерігатися на півночі Індії.\nЦе затемнення є повторенням через сарос кільцеподібного сонячного затемнення 10 червня 2002 року (в районі Тихого океану). Загалом затемнення (кільцеподібне або часткове) буде видно в 111 країнах і територіях.\nКільцеподібне сонячне затемнення - це затемнення Сонця, при якому земну поверхню перетинає конус-продовження місячної тіні (Місяць надто далеко від Землі, щоб повністю закрити Сонце).\nТеги: Місяць – затемнення – Сонце – астрологія – сонячне затемнення\nВ липні можна буде побачити 2 унікальних небесних явища\n21 червня можна спостерігати кільцеве сонячне затемнення\n10 січня відбудеться місячне затемнення і повний місяць\nАрхеологи розкопали загублене золоте місто в Єгипті


Nazva: Євген Казимирович Нахлік : Біобібліографічний покажчик. 1981–2010: До 55-річчя від дня народження і 30-річчя наукової діяльності\nOriginalNazva: Євген Казимирович Нахлік : Біобібліографічний покажчик. 1981–2010: До 55-річчя від дня народження і 30-річчя наукової діяльності\nAnnotation: Книжка містить відомості про основні віхи життя, наукову, науково-організаційну та видавничу діяльність знаного літературознавця Євгена Казимировича Нахліка – історика нової української літератури, літературного критика, компаративіста, славіста, полоніста, русиста, доктора філологічних наук, керівника Львівського відділення Інституту літератури ім. Т.Г. Шевченка НАН України. Описано оприлюднені праці та наукові доповіді вченого за 1981–2010 рр., а також публікації з відгуками і покликами на них. Додано найцікавіші та найпоказовіші витяги з літератури про ювіляра, за якими можна судити про перцепцію і рецепцію (сприйняття та освоєння) його праць упродовж попередніх років. Тож пропоноване видання слугує не лише показником наукової продуктивності дослідника, а й показником ефективності його публікацій.\nBookSeriaNazva: Бібліографічна серія\nSizeText: 355 с., іл. (Обл.-вид. арк. 18,1)\nОбсяг: 355 с., іл. (Обл.-вид. арк. 18,1)\n966-02-2909-7 (серія) (Бібліографічна серія)\nПроект (серія): Бібліографічна серія (\tISBN )


«Гамбіт конем (збірка)» Фолкнер Уильям страница 2\nГамбіт конем (збірка)\n— Мені всієї не треба,— відказує Вірджіній.— Я хочу лише свою частку.\n— Ага, — це старий Анс. — І ти б хотів покраяти її одразу, чи не так? Як і він, стоїш на тому, що її слід було поділити, коли ви з ним досягли повноліття?\n— Я б радше взяв її трохи та господарював як годиться,, ніж маю бачити всю такою, як вона тепер,— каже Вірджіній, все такий справедливий, все такий лагідний: ніхто в окрузі не бачив зроду, щоб він коли втратив самовладання чи бодай розгнівався, навіть як Ансельм кинувся битгі^я з ним у суді через той штраф.\n— Ти б хотів, ти б хотів? — гарячкує старий Анс.— А я, на кому вона вся трималася, хто сплачував за неї податок, поки ви з братом рік у рік відкладали грошики, вільні від податку?\n— Ти ж знаєш, Анс не відклав за своє життя ,і п'яти центів,— відповідає Вірджіній.— Кажи про нього що хочеш, та скнарості йому не закидай.\n— А таки так! Йому вистачило мужності зажадати того, що вважав своїм, а як не дістав, то забрався геть. А ти? Ти просто крутишся тут, чигаєш на мій кінець, розпустивши свої стокляті солоденькі губи. Заплати мені податок за свою половину зо дня смерті твоєї матері і забирай її.\n— Ні, —. каже Віджіній. — Цього я іне зроблю.\n— Ні? — відповідає старий Анс. — Ні? Ах, ні. Навіщо тратити свої гроші на половину, коли можна сидіти нишком і гребонути колись усеньку, не виклавши й цента. — Тут ми уявляли, як старий Анс (досі вони малювалися нам пристойними людьми, що точать розмову сидячи) підводиться, голова розкуйовджена, брови настовбурчились. — Геть з мого дому! Клянусь небом, я тобі...\nВірджіній і пішов собі аж тоді. Не кваплячись, непохапки. Спакував своє манаття ("було в нього більш, як у Анса, таки чималенько всякого дріб'язку) і подався миль за чотири-п'ять жити в якогось родича, сина далекого кревняка своєї матері. Цей далекий родич жив сам і до того ж на добрій фермі, хоч тепер і майже зруйнованім заставами, бо той родич зовсім не був хлібороб, а наполовину гендляр худобою, наполовину світський проповідник, невеличкий, рудуватий миршавий чоловічок, такого забудеш за хвилину по тому, як глянеш і відвернешся,— і, мабуть, що в обох тих професіях він знався не краще, ніж у хліборобстві. Без поспіху пішов Вірджіній, без усяких дурощів і шаленства, не спалюючи, як брат, за собою мостів, але, як не дивно, це не принизило молодого Анса в наших очах. Власне, ми завжди позирали на Вірджінія теж трохи скоса; він занадто добре володів собою. Бо то в людській природі — більше довіряти тому, хто сам на себе не може покластися. Ми називали Вірджінія битою головою і не були здивовані, довідавшись, як він ужив свої заощадження, аби зарятувати зі скрути родичеву ферму. Не були ми здивовані й тоді, коли через рік дізнались, як старий Анс відмовився платити податок за свою землю і як за два дні до останнього терміну пошта принесла шерифові анонімно й готівкою всю до останнього цента суму Голендо-вої заборгованості. "Вірджіній маху не дасть",— говорили ми, бо, на нашу думку, підпису ті гроші й не потребували. Шериф сповістив старого Анса.\n— Пустіть з молотка і пропадіть ви пропадом, — відповів старий Анс.— Що вони там собі гадають, їм тільки й лишилось клопоту, що сидіти вичікувати, тим вилупкам, тому поріддю...\nШериф переказав про цю справу молодому Ансові.\n— Це не моя земля, — відповів молодий Анс.\nШериф повідомив Вірджінія. Той прийшов до міста і сам переглянув податкові книги.\n— Зараз мені й без того мороки вистачає, — сказав він.— Звісно, як він випустить землю з рук, я, маю надію, зможу її перебрати, тільки не знаю, така добра ферма довго не чекатиме і надто дешево не піде.\nОто тільки й того. Ні гніву, ні подиву, ні жалю. Та він був бита голова; ми не здивувалися, коли дізнались, як шериф одержав той пакунок з грішми і непідписаною цидулкою: "Гроші на податок за ферму Ансельма Голенда. Квитанцію надіслати Ансельму Голендові-старшому". "Вірджіній маху не, дасть",— сказали ми. Протягом наступного року ми чимало думали про Вірджінія, як то він там у чужім домі господарює на чужій землі і як на очах у нього занапащується ферма й дім, де він народився і що належали йому по закону. À старий тепер пустив усе зовсім напризволяще: рік за роком добрячі розлогі ниви занедбувались і нищились ярами, хоч шериф, як тільки січень, то й одержував усе поштою оті анонімні гроші і посилав квитанції старому Ансові, бо старий тепер зовсім не вибирався до міста, і будинок аж валився над його головою, і ніхто, крім Вірджінія, туди не заглядав. Разів п'ять чи шість на рік він верхи під'їздив до парадного ґанку, а старий виходив і рикав на нього дикими й лютими прокльонами. Та Вірджіній сприймав це спокійно і, пересвідчившись на власні очі, що з батьком усе гаразд, перемовлявся з небагатьма неграми, які зосталися, а потім рушав знову геть. Більше ж туди ніхто ніколи не заглядав, хоч здаля хтось, було, й побачить, як старий проїде зажуреною кошлатою нивою на буланому коні, котрий мав заподіяти йому смерть.\nА потім того літа ми довідалися, що він розкопував могили в кедровім гаю, де спочивало п'ять поколінь жінчиної рідні. Про це сповістив один негр, і окружний санітарний інспектор подався туди, відшукав буланого коня, прив'язаного в гаю, а сам старий вихопився з гаю з дробовикЦл у руках. Санітарний інспектор завернув назад, а через два* дні туди рушив помічник шерифа і побачив: лежить старий обік свого коня, нога застряла в стремені, а на коневому озадді сліди кийка — таки не хворостини, а кийка, — там, де його лупцьовано знов, і знов, і'знов.\nТак його й поховали серед осквернених могил. Вірджіній зі своїм далеким родичем прийшли на похорон. Власне, самі вони — то й був увесь похорон. Бо Анс-молодший не прийшов. Та й згодом не підходив він близько до садиби, хоч Вірджіній лишався там досить довго, поки позамикав усі двері й розплатився з неграми. Але й він теж перебрався в дім до родича, а в належний час заповіт старого Анса було передано судді Дьюкінфілдові на затвердження. Зміст заповіту не становив жодної таємниці; ми всі його знали. Формально все було правильно, і ми не дивувалися ні з цього, ні зі змісту, ні з ужитих виразів:\n« Первый Предыдущая Страница 2 из 62 Следующая Последняя »\nСкачать Гамбіт конем (збірка)


Сайт Луцької дієцезії — Свято Господнього стрітення - День богопосвяченного життя і останні колядки\nУ Х ст. з’являється обряд освячення свічок, хоча процесії з запаленими свічками, які вирушали вулицями міст зазвичай у нічну пору, відомі були вже з часів святкування у Єрусалимі. Світло запаленої свічки безпосередньо вказує на великодню Свічу, яка символізує перемогу Христа над смертю, гріхом і сатаною. Принесення ж Ісуса в Єрусалимський храм стало початком нового завіту і нового священства, де сам Божий Син є Храмом, Священиком і Жертвою. Суть цього свята, як виразив словами старець Симеон, полягає також на розповсюдженню Божого спасіння на язичників.\nУ літургійному році Різдвяний період завершується святом Хрещення Господнього, проте до 2 лютого храми ще залишаються прикрашені ялинками і під час Богослужінь ще співається коляди. Нещодавно у Луцькому кафедральному храмі виконувала колядки ще одна особлива для мешканців Луцька громада — Волинське обласне товариство чехів «Матіце Волинська».\n2 лютого Церква святкує також встановлений Святійшим Отцем св. Йоаном Павлом ІІ День богопосвяченого життя. Цьогоріч у Луцькому кафедральному храмі святкування цієї подвійної урочистості відбулося за участі ченців та черниць обох обрядів, а Літургію відправили предстоятелі також обох обрядів — Владика Йосафат Говера, Екзарх Луцький, та Єпископ Віталій Скомаровський, Ординарій Луцької дієцезії.\nЗі словами проповіді звернувся до вірних Владика Йосафат, закликаючи всіх берегти своє покликання, піклуватися про нього і дякувати Господу за нього, а також не занедбувати навіть зовнішніх ознак приналежності до того чи іншого стану. Адже не йдеться тут про якесь вивищення, тільки про свідчення, яке кожен із нас має давати про Того, Хто його покликав.\nЦе важливо особливо сьогодні, в час безлічі непорозумінь, коли з одного боку заохочувані священнослужителями миряни намагаються заповнити собою — образно кажучи — всі кутки пресвітерія, а з другого священики, ченці та черниці виявляють неабияке бажання ні в чому зовнішньо не відрізнятися від мирян. Кожен, як проголошував св. Павло, має бути на своєму місці й виконувати те служіння, до якого був покликаний у Христовому містичному Тілі, яким є Церква.\nНехай послух Пресвятої Діви Марії буде нам прикладом вірності, а її материнська любов нехай нам допоможе зберігати те, чим завжди жила Церква, і служити Христові, який — незмінний: учора, сьогодні і той самий повіки.


У Житомирі вшанують пам’ять загиблих в антитерористичній операції | Житомир\nУ Житомирі вшанують пам’ять загиблих в антитерористичній операції\nДержава має зробити все, щоб хлопці, які отримали поранення під час бойових дій, були впевнені у тому, що їх не залишать сам-на-сам зі своїми проблемами. Позиція Президента України чітка: для людей, що пройшли війну, — кошти надаватимуться першочергово. На цьому наголосив народний депутат Микола Томенко під час перебування на Житомирщині в складі депутатської місії, що покликана допомогти військовослужбовцям і армії.\nДепутат – ветеран Афганістану розповідає, що багато хто був поранений на тій війні, але ні в кого не було сумнівів у тому, що їх залишать без підтримки. «Ми на себе взяли реабілітацію хлопців з 95-ї бригади. На жаль, там дуже багато поранених – це підрозділ, який багато воює. Має бути окрема програма по реабілітації. Не просто, наприклад, поставити протез, а супроводжувати цю людину протягом усього життя. Все зробимо для цього», — каже Микола Томенко.\nВелика робота проводиться на державному рівні. Ведуться перемовини\nз менеджерами відомої ізраїльської реабілітаційної компанії, яка має мережу військових шпиталів. Вони готові допомогти консультаціями спеціалістами, коштами, технологіями, надати медичне обладнання, навчити фахівців. У планах – створення з їх допомогою у Києві центру по реабілітації військовослужбовців, що брали участь в антитерористичній операції.\nУкраїна належним чином повинна вшанувати своїх загиблих воїнів. У цьому впевнений голова обласної спілки ветеранів афганської війни Павло Ментов. На Новому бульварі в обласному центрі, де знаходиться пам’ятник воїнам-афганцям «Чорний тюльпан», планується спорудити комплекс для вшанування воїнів, загиблих в інших країнах, починаючи з фінської, яка забрала 237 життів. Також тут вшановуватимуть подвиг військовослужбовців, що загинули на сході України під час антитерористичної операції, і героїв Небесної сотні.\n«Сподіваюсь, тут буде споруджено меморіальний комплекс, біля якого люди будуть думати не тільки про смерть, а й про майбутнє», — сказав Павло Ментов.\non 17.09.2014 at 10:00 Комментарии к записи У Житомирі вшанують пам’ять загиблих в антитерористичній операції отключены


ВИБОРИ: НЕ ВСЕ ВИРІШУЮТЬ ПРОЦЕНТИ - Архів - dt.ua\nВИБОРИ: НЕ ВСЕ ВИРІШУЮТЬ ПРОЦЕНТИ\n«Значить так: прибуваєш на місце й відразу першому стрічному зацідиш у торець. Зрозумів? — А навіщо?..\n«Значить так: прибуваєш на місце й відразу першому стрічному зацідиш у торець. Зрозумів?\nЦю слушну пораду мій знайомий одержав від своїх друзів у день від’їзду на навчання в Оксфорд. Віддамо належне іронічності форми, але при цьому, мабуть, не варто нехтувати універсальною практичністю самої суті поради.\nЖаль, але, здається, ніхто з друзів і сподвижників не дав аналогічної рекомендації лідерові УСПП Анатолію Кінаху, коли той переступав поріг прем’єрського кабінету. Він не став героєм ЗМІ — боявся викликати ревнощі Президента. Він не створив у Кабінеті своєї команди, не зміг примусити зважати на себе основних політичних гравців. Він не став ефективним лобістом ні своїх, ні чужих інтересів. Він не відстояв право на власне рішення у виборі шляху в парламент. Анатолій Кирилович Кінах не зумів «поставити себе круто на районі». Саме тому сьогодні в цілому порядну й відповідальну, недурну людину від перетворення на політичного статиста оберігає лише статус прем’єр-міністра, що зберігається за ним.\nНе зовсім затишно прем’єр почувається і у блоці «За єдину Україну!». І річ навіть не в почесному другому місці, яке робить главу виконавчої влади на голову нижчим, ніж глава адміністрації Президента. Хоча й цей момент можна вважати досить промовистим. У «серпентарії друзів» прем’єра мають, швидше, за адмінресурсний важіль, ніж за союзника за кастою. А як інакше до нього може ставитися міністр транспорту, глава НДП Валерій Пустовойтенко, який сприймає на прем’єрській посаді лише одну людину — себе? А лідер «Трудової України» Сергій Тигипко, якому Кінах перейшов прем’єрську червону доріжку? А глава «Партії регіонів» Володимир Семиноженко... точніше не так; а хазяї партії, які небезпідставно підозрюють прем’єра в лояльності до конкурентної донеччанам олігархічної групи?\nПроте всі ці косі погляди та криві посмішки могли б і не адресуватися Анатолію Кириловичу, якби не два моменти. Про один ми сказали напочатку. На другому варто зупинитися докладніше. Річ у тому, що з самого початку, з дня висування на посаду прем’єра Президент розглядав Кінаха як перехідну фігуру. Главі держави було важливо заповнити вакуум, утворений відставкою Ющенка. Напередодні виборів Кучмі було важливо, щоб прем’єром стала нічийна або майже нічийна людина. Старанний Кінах, зокрема і з цієї причини, Президента влаштовував. Проте з першого дня обіймання посади він не влаштовував голову адміністрації Президента Володимира Литвина. На той момент антагонізм між Литвином і Медведчуком ще не цвів махровим цвітом, як тепер, але вже минув зародкову фазу. У Володимира Михайловича були серйозні причини вважати, що, крім Олександра Волкова, до затвердження Кінаха парламентом доклала руку й СДПУ(о). Адже есдеки надали соціалістам Мороза вагомі аргументи, які дозволили в момент голосування одержати 16 потрібних голосів.\nПеребуваючи в ейфорії в день затвердження, Анатолій Кінах завізував указ Президента, яким запроваджувався інститут державних секретарів. Увесь час прем’єріади, що стартувала після відставки Ющенка, Володимир Литвин, Володимир Яцуба та ряд інших працівників апарату Кабміну трудилися над цим документом. На той час, із погляду Президента і його адміністрації, запровадження інституту держсекретарів було цілком виправданим, оскільки дуже серйозно стояла загроза формування коаліційного уряду олігархічними фракціями парламенту. Допускалася ймовірність того, що Кабінет Кінаха буде сформовано таким, яким штучно створена парламентська більшість хотіла його бачити й за Ющенка. Передбачалося, що в разі приходу в міністерські крісла партійних висуванців, покликаних відпрацьовувати своє призначення під час передвиборної кампанії, їм противагою послужать президентські люди, наділені серйозними бюрократичними повноваженнями, — держсекретарі. Але в чистому вигляді експеримент не вдався. Численні партії влади в окремих випадках продавили і своїх міністрів, і своїх же держсекретарів. Відтак у Кабміні опинилися дві збірні, які не мають чіткого вододілу, тож неспроможні виконати відведену схемою функцію.\nІнститут держсекретарів не спрацював як противага, не особливо він був потрібен і як усевидюще око. Не можна сказати, що він відмер остаточно. Можна лише стверджувати, що актуальна потреба в ньому відпала, про що свідчить указ Президента про урізання держсекретарських повноважень. Тим часом наявність цього інституту не додала стійкості прем’єр-міністру. Не дозволило сформуватися його стійкому й адекватному повноваженням впливу ще одне явище — президентський фаворитизм. На посаду прем’єр-міністра Анатолій Кінах прийшов уже при чинному віце-прем’єрі Олегу Дубині. Симпатія Президента до Олега Вікторовича простежується з часів перебування Дубини директором Алчевського металургійного комбінату. Президент особисто затверджував його переведення на «Криворіжсталь». І згодом підтримував усі починання Дубини. До речі, незважаючи те, що молодий директор дозволяв собі інколи виявляти непослух навіть у принципових питаннях. Приміром, попри чітке телефонне розпорядження, він перераховував наперед гроші на рахунок енергоринку. Що було вигідно підприємству й водночас дозволяло Юлії Тимошенко, яка обіймала посаду віце-прем’єра з питань ПЕК, говорити про підвищення відсотка грошових платежів.\nНам уже доводилося писати, що в Олегу Дубині Леонід Кучма бачив себе — молодого директора: жорсткого, вимогливого, але водночас політично незграбного. Кінах був не в змозі вплинути на зв’язку Кучма—Дубина. У міру того як Президент втрачав і так слабкий інтерес до особистості прем’єр-міністра і дратувався з того, що рейтинг довіри до прем’єра вдвічі перевищував президентський, зростала прихильність Л.Кучми до першого віце. Дубина практично ніколи не був об’єктом публічної критики Президентом. Водночас Кінаху довелося переживати безліч неприємних моментів, пов’язаних із публічними висловлюваннями невдоволення на його адресу.\nОлег Вікторович бере участь у багатьох поїздках по країні в компанії з Леонідом Даниловичем. Саме він при живому прем’єрі указом Президента очолює групу з розробки економічної стратегії України. Саме він із перших вуст одержує карт-бланш на формування команди. З його особистою участю посаду міністра енергетики одержує Віталій Гайдук, у крісло міністра фінансів сідає Ігор Юшко. Досить симптоматичний процес звільнення голови НАК «Нафтогаз» Вадима Копилова. Відомо, що енергетичного господаря країни свого часу на цю посаду пролобіював Микола Азаров. З перших днів Копилов намагався відгородити себе від будь-якого впливу Олега Дубини. Проте в господарстві першого віце-прем’єра, відповідального за ПЕК, НАК є одним із найсерйозніших інструментів. Пан Копилов, за чутками, кожне розпорядження першого віце-прем’єра намагався погоджувати з главою податкової адміністрації. Відтак — за два тижні до відставки на пропозицію Олега Дубини Президент провів співбесіду з директором Кременчуцького НПЗ Юрієм Бойком. Заступництво Миколи Яновича Копилова не врятувало. Указом Президента ще одну кадрову кандидатуру першого віце-прем’єра було затверджено. Юрій Бойко очолив НАК «Нафтогаз».\nЧому ж, власне, Президент, попри існуючі сантименти, так явно підтримує Олега Дубину? Треба гадати, відповідь полягає в тому, що Дубина не є ставлеником жодної з груп, які мають далекоглядні політичні амбіції. У першого віце можуть бути свої маленькі симпатії, але майбутній прем’єр не повинен бути залежним від тих, хто прагне одержати контрольний пакет впливу в країні. Не на словах, а справами перший віце-прем’єр доводить Президенту свою політичну незаангажованість. Ось лише стислий перелік свідчень цього: свого часу саме він відіграв вирішальну роль у тому, що Президент наклав вето на альтернативний, ухвалений у часи Тимошенко та Ющенка, Закон про енергоринок. Нагадаємо, що президентського вето вдостоїлося дітище лобістських зусиль СДПУ(о). Очевидно, Дубина був однією з серйозних перешкод на шляху кадрів СДПУ(о) до посад в секторі управління енергетикою, що цікавили партію. Не отримав згоди першого віце-прем’єра і Віктор Пінчук, який намагався домогтися пільгових тарифів на електроенергію для Запорізького алюмінієвого. Не можуть пробити опору Дубини в боротьбі за «Укрнафту» тримачі консолідованого блокуючого пакета, серед яких є впливова структура — Приватбанк. Серйозних збитків фінансовим ресурсам Донецька Дубина заподіяв, припинивши експорт газу, що давав клану, за плітками, до десяти мільйонів доларів доходу на місяць. На першу вимогу Президента й без зайвих питань перший віце не зважив на прохання Андрія Деркача та позбувся у своему апараті кадрів, які асоціювалися з діяльністю колишнього глави СБУ та його сина.\nОдне слово, інколи обстоюючи власні погляди, інколи прагнучи зміцнити довіру Президента, Олег Вікторович наживає собі чимало недругів. Але впливових прибічників він також заводить. Швидше, навіть не так, оскільки знаходять його вони, а не він, зосереджений на главі держави й залежний від нього у кар’єрному зростанні.\nЧіткий президентський орієнтир на прем’єрство Олега Дубини не міг не помітити Володимир Литвин. Тріщина між ним та Кінахом ставала дедалі ширшою, чому, безумовно, сприяли невпинні реляції СДПУ(о) на адресу чинного прем’єра. Зустрічі Литвина і Дубини стали регулярними. Одним із результатів тривалих теплих розмов стала заява Президента про відпустку членів Кабміну, які беруть участь у виборах. У цій ситуації частину ресурсу втратила б СДПУ(о), Дубина очолив би Кабмін і адміністрація Президента, яка завжди була тіньовим урядом, отримала б прямі, як рейки, важелі впливу на ресурси виконавчої влади (на користь одного блоку, ясна річ). Чи буде реалізовано цей план, сьогодні з упевненістю сказати не можна. Міністри, які йдуть на вибори у партійних списках «За єдину Україну», «зелених» та СДПУ(о), у принципі чекають останньої відмашки з валізами в руках.\nЗ прем’єром — складніше. Легка паніка, відчутна в лавах блоку влади, передусім пов’язана з відсутністю запланованого зростання рейтингу. Позбавити прем’єра, якого безумовно підтримує 13% населення, ефіру, відмовитися від передвиборного висвітлення його діяльності — означає вирвати без особливої на те потреби кусок м’яса зі слабкого піару п’ятитілого блоку. Та й не завжди посвячені в тонкощі київських альянсів регіони, вони можуть із належною увагою ставитися до розпоряджень виконуючого обов’язки. Вже після свого «відпусткового» виступу Президент, радячись із лідерами «Єди», висловився за збереження прем’єра на посаді, перенісши локомотивно-організаційні функції щодо проведення кампанії блоку на Володимира Литвина.\nОстаточні крапки над «і» розставлено під час п’ятничної зустрічі Кінаха й Кучми. У зв’язку з пообіднім часом її проведення, ми не змогли повідомити вам про її результати. Хоча насправді не дуже принципово: піде Кінах у відпустку чи ні. На стосунки у трикутнику Кучма—Дубина—Кінах вплинути це вже не зможе. Схоже, що Анатолій Кирилович не вписується в план робіт, намічений Леонідом Кучмою до 2004 року. Чи стане, хай навіть на певний період, важливою фігурою в реалізації президентських планів Олег Дубина, сьогодні достеменно невідомо. Але на користь такого рішення Президента говорить багато що.\nПриміром, Президенту треба буде вирішити питання з проведенням кандидатури Олега Дубини через парламент. І, намагаючись зрозуміти, як це робитиме Президент, якщо дійде остаточного рішення, варто спробувати зазирнути в майбутнє й уявити можливий розвиток подій. Цілком очевидно, що формування парламентської більшості, незалежно від кількості місць, узятих тими чи тими суб’єктами виборів, відбуватиметься навколо фракції «За єдину Україну!». Якби вибори проходили 2003 року, то можна було б сміливо говорити про створення більшості навколо найімовірніших кандидатів на посаду Президента. Приміром, навколо Симоненка або Ющенка, або Медведчука. Але за два з половиною роки до виборів ніхто такого нахабства собі не дозволить. «За ЄдУ!» — плацдарм Президента в парламенті. Дехто з тих, хто пройде під чужими прапорами чи брендами, вже перетнувши межу парламенту, опиниться у цій фракції. Потраплять туди й випадкові депутати, які пройдуть у парламент без адміністративних чи опозиційних «милиць». Далеко за прикладом ходити не треба. Пригадаймо 5,6%, видушених з електорату 1998 року Народно-демократичною партією Пустовойтенка. У фракції ж НДП виявилося 95 осіб. Ось і зараз усі охочі взяти участь у поділі портфелів постараються приєднатися до фракції «За ЄдУ!» Адже занадто багато стоятиме на кону: усі парламентські портфелі, включно з президією, весь Кабінет, включно з прем’єром. Швидше за все, серед виставлених «лотів» буде крісло глави податкової адміністрації, генерального прокурора, голови фонду Держмайна. Цілком можливо, що в пакеті розігруватиметься Нацрада з телебачення й радіомовлення, а також спостережна рада Нацбанку.\nНастільки грандіозне за своїми масштабами владне переселення нікого з серйозних політичних гравців не залишить байдужим. Та ось чи всі зможуть стати учасниками поділу? Відомо, що за мету блокові «За єдину Україну!» Президент визначив формування більшості у Верховній Раді за рахунок альянсу з «зеленими» та «Жінками за майбутнє». У разі реалізації цього плану все перераховане вище було б розділене між цими силами. Певна річ, із урахуванням пропозицій Президента і його беззастережного права на вето. Для Леоніда Кучми за два з половиною роки до президентських виборів важливо забезпечити умови особистого контролю над ситуацією. Розсадити у керівні крісла представників пропрезидентських партій, які здатні домовитися між собою тільки за його особистої участі, — вірний засіб досягнення цілі. Є очевидним перевірений принцип, що використовується протягом майже восьми років — розлучай і владарюй.\nАле вже сьогодні ясно, що мрії збутися не судилося. Початкова рознарядка губернаторам була недосяжною — 40%. Нині планка опустилася до 25%. Сьогодні Валерій Пустовойтенко заявляє, що соціологи занижують рейтинг блоку «За єдину Україну!». «Я знаю, що рейтинг блоку насправді набагато вищий. Я можу з упевненістю сказати, що він набере більше відсотків, ніж інші блоки та партії. Це буде зроблено обов’язково, і буде обов’язково створено більшість у парламенті».\nПроте ні про які 25% мови немає. Навіть найбільш глибоко інтегровані в штабні процеси «заєдисти» були б щасливі побачити на табло Центрвиборчкому навпроти свого блока цифру «12». Скептики, які знають ситуацію в регіонах і старанність губернаторів, котрі знаходять час витерти піт із чола, вважають, що коли партія влади візьме 7—8%, це буде для неї дуже добре. Російські спостерігачі, близькі до Кремля, але далекі від Павловського, порівнюють блок «За єдину Україну!» не з «единством», на яке «заєда» хотіла б бути схожою, а з черномирдінським НДР. Та сама поспішність при створенні, та сама бездарність в агітації, майже такий самий прем’єр біля керма.\nІ все-таки повторимося. Скільки не набере блок влади у березні, у квітні він стане ниткою, на яку почне нанизуватися більшість. Приміром, блок одержить 12% (сьогодні їхній рейтинг коливається від 4 до 5 відсотків). Це, за сприятливого бонусу, — близько 50 мандатів. За прогнозами тверезомислячої частини штабу, під прапорами блоку пройде до 60 мажоритарників. У сумі — 110 депутатів. Нехай по 6% візьмуть «зелені» й «жінки». Це ще плюс 50 (за умови, що обидві партії кількох людей проведуть по мажоритарних округах). Разом — 160. Складно підрахувати кількість рекрутованих «випадкових» народних обранців, які збігатимуться на поділ портфелів або просто скуповуватимуться на цей період. Плюс перебіжчики з «Нашої України». У кожному разі, число легіона не дотягне до 226. Проте зупиниться не дуже далеко від заповітної позначки. З ким Президент дозволить створити альянс? З «Демократичним союзом»? З «Нашою Україною»? З соціал-демократами? Кого з них буде допущено до поділу влади у країні? Кожне з цих політичних об’єднань упевнене у своїй затребуваності. Але ж Президент може вчинити значно хитріше. Він може домовитися з комуністами. Саме так і сталося в російській Думі, коли «Единство» із Зюгановим поділили між собою практично всі думські портфелі. Чому б укотре не повторити російський досвід? Чи багато комуністам треба: посада першого віце-спікера і шість-сім комітетів Верховної Ради. Та й потім — хіба мало не ключових посад у Кабміні, які й віддати не жаль? Одне слово, якщо Леонід Кучма спробує створити системну й керовану більшість, то в деяких партій, блоків (навіть не антипрезидентського спрямування) є шанс після всіх перипетій передвиборної боротьби одержати статус статиста з мандатом. Хто потрапить у немилість? Кому поталанить? Сьогодні важко судити. Занадто багато складових у президентського рішення, занадто важливий емоційний чинник, прорахувати який дуже складно. І все-таки тим, хто розпочав боротьбу не тільки за парламентські крісла, а й за право, сидячи в цих кріслах, розставляти фігури в інших владних площинах, варто міцно подумати про варіанти поведінки у разі реалізації президентського плану і прямої загрози випадання з обойми. Багато залежатиме й від того, з якого кінця Президент підійде до переговорного процесу, що зробить точкою відліку, починаючи численні консультації щодо заповнення згаданих нами вакансій. Не виключено, що такою точкою відліку стане постать майбутнього прем’єр-міністра. Це, до речі, може вплинути на благословенний Президентом перелік фракцій, що створюватимуть більшість.\nДо речі, ще торік у травні комуністи заявляли про свою готовність підтримати кандидатуру Олега Дубини на посаду прем’єра. Зазначу, що Олегу Вікторовичу вдалося й донині зберегти добрі відносини з КПУ. Правда, непогані вони в нього і з «Нашою Україною». Вже їхніх голосів із верхом вистачило б для того, аби створити більшість на час поділу влади. Правда, і кадрових амбіцій у них побільше, ніж у комуністів. Щоб свої голоси за Дубину віддали есдеки, знадобиться величезна кількість портфельних поступок з боку засновників-батьків — фундаторів майбутньої більшості.\nУтім, так чи інакше, але розстановку сил у парламенті, яка вже сьогодні набирає контурів, не варто вважати остаточною. На цей орган чекає як мінімум чотири переформатування. Ризикнемо припустити, що перший етап структуризації пройде за вищеописаною схемою. Проте вже наступної осені після поділу всіх портфелів і одержання посадових дивідендів на головну пропрезидентську фракцію чекають серйозні випробування. Пустовойтенка, Тигипка і людей Ахметова в одній упряжці втримати зможе лише прагнення не допустити ще більш чужих їм політиків до поділу владного пирога. Фракція «За єдину Україну!» приречена на розкол. Непрості дні чекають і на різношерсту конструкцію Віктора Ющенка. Не все так гладко в «зелених». Одне слово, до зими парламент цілком може ввійти у смугу роздрібнення й усобиць. Час масової роздробленості й ситуативної більшості плавно перейде в процес інтеграції навколо ймовірних кандидатів у Президенти. І, нарешті, після виборів нового глави держави парламент переживе ще один внутрішній переділ сфер впливу. Але цей розклад уже залежатиме від того, кому вдасться «круто поставити себе на районі».


Курсовик - Дослдження персоналу пдприємства, його класифкаця, структура та сучасна система управлння ним на приклад пдприємства ВАТ Славутський солодовий завод. Аналз використання трудових ресурсв на пдприємств та кадрове планування на майбутнє..\nКурсовик Дослдження персоналу пдприємства, його класифкаця, структура та сучасна система управлння ним на приклад пдприємства ВАТ Славутський солодовий завод. Аналз використання трудових ресурсв на пдприємств та кадрове планування на майбутнє.\n«Основи управління персоналом підприємств»\n1. Поняття, класифікація та структура персоналу 4\n1.1 Поняття та класифікація персоналу 4\n1.2 Структура персоналу 7\n1.3 Визначення чисельності окремих категорій працівників 14\n2. Кадрова політика й система управління персоналом 21\n2.1 Сучасна кадрова політика підприємства 21\n2.2 Система управління персоналом на підприємстві 23\n3. Оцінка персоналу як важливий елемент системи управління трудовим колективом 27\n3.1 Специфічні складові оцінки робітників 28\n3.2 Особливості комплексної оцінки керівників і спеціалістів 30\n4. Розрахункова частина 36\nМета даної роботи - дослідити персонал підприємства, його класифікацію, структуру та сучасну систему управління ним на прикладі обраного підприємства ВАТ "Славутський солодовий завод"..\nСпеціальність - це більш-менш вузький різновид трудової діяльності в межах професії.Відповідно до цих визначень, наприклад, професія токаря охоплює спеціальності токаря-карусельника, токаря-револьверника, токаря-розточувальника тощо.\nКоефіцієнт кваліфікації (Ккв) показує достатність (недостатність) кваліфікації працівників для виконання доручених їм робіт. Він не може бути більшим 1. Якщо Ккв = 1, це означає, що і освіта, і практичний досвід усіх працівників відповідає кваліфікаційним вимогам. Коефіцієнт кваліфікації розраховується за формулою. [8, 175]\nКоефіцієнт використання кваліфікації (Кв.кв) показує раціональність використання кваліфікації працівників при виконанні доручених їм робіт [8, 176]:\nПрофесія і кваліфікація - основні якісні ознаки індивідуальної робочої сили. Професійна та кваліфікаційна структура - основні якісні ознаки персоналу підприємства. Професійна структура - це частки груп працівників певних професій у загальній кількості співробітників підприємства, виражені у відсотках. Зрушення в професійній структурі працівників підприємства визначаються змінами, що відбуваються в характері і змісті праці під впливом науково-технічного прогресу, що обумовлює появу нових і відмирання старих професій, ускладнення і зміну функціонального змісту трудових операцій. [8, 176]\nВікова структура персоналу характеризується часткою працівників відповідного віку в їх загальній чисельності. При вивченні вікового складу застосовуються такі групування: 16, 17, 18, 19, 20-24, 25-29, 30-34, 35-39, 40-44, 45-49, 50-54, 55-59, 60-64, 65 і старші. [8, 177]\nСоціальна структура персоналу підприємства - це кількісне співвідношення між різними категоріями працівників, що розрізняються за характером трудових функцій. Згідно з Державним класифікатором професій (класифікатор професій ДК 003-95) персонал поділяється на п'ять категорій: керівники; професіонали; фахівці; технічні службовці; робітники [8, 177].\nюридичні аспекти (закони, договори з профспілками і т.ін.), що регулюють трудові відносини, захищають інтереси окремих категорій населення та працівників;\nЧпл = Чб Ч ДV / 100 ± ДЧ (1.3)\nДV - плановий темп зростання обсягу виробництва продукції, %;\nДЧ - сумарна зміна чисельності за пофакторним розрахунком можливого зростання продуктивності праці, осіб.\nЧпл = У1 / Трп Ч Квн, (1.4)\nде У1 - повна трудомісткість виробничої програми планового року (включає технологічну трудомісткість, трудомісткість обслуговування та управління виробництвом), нормо-годин;\nде tі - планова трудомісткість одиниці n_го виду виробу, нормо-годин;\nті - кількість виробів n_го виду, одиниць;\nде то - кількість об'єктів, що обслуговуються (агрегатів і т.ін.);\nКrо - коефіцієнт переводу явочної чисельності в облікову, який розраховується за формулою. [7, 83]\nКrо = 100 / (100 - f), (1.7)\nх1, х2,… хn - значущість факторів, що визначають чисельність працівників за даною функцією;\nU1, U2,… Un - показники ступеня за чисельного значення факторів;\nа1, а2,… а3, - коефіцієнти регресії (показники ступеня або коефіцієнти), що визначають міру впливу кожного фактора на чисельність працівників.\nУправління кадрами - багатогранний і виключно складний процес, що має специфічні особливості і закономірності. Знання їх надто необхідне керівникам і фахівцям сучасного виробництва, працівникам кадрових служб і соціального розвитку для постійного забезпечення підвищення ефективності, якості роботи і продуктивності праці. У умовах переходу до ринкової економіки управління персоналом повинно набути системність і завершеність на основі комплексного розв'язання кадрових проблем, впровадження нових і вдосконалення існуючих форм і методів кадрової роботи.\nУправління кадрами як науково-практичний напрям є невід'ємною частиною загальної науки управління. Вивчати управління - значить вивчати відносини між людьми в ході цілеспрямованого впливу на процес виробництва, виявляти закони формування відносин управління з тим, щоб на їх основі встановити принципи управлінської діяльності, форми і способи їх здійснення.\nГоловним елементом всієї системи управління є кадри, які одночасно можуть бути як об'єктом, так і суб'єктом управління. Працівники підприємства, організації є об'єктом управління тому, що являють собою продуктивну силу, головну складову будь-якого виробничого процесу. Тому планування, формування, розподіл, перерозподіл і раціональне використання людських ресурсів на виробництві складають основний зміст управління кадрами, яке з цієї точки зору розглядається аналогічно управлінню матеріально-речовинними елементами виробництва. Разом з тим кадри - це передусім люди, що характеризуються складним комплексом індивідуально-типових якостей і властивостей, серед яких соціально-психологічні грають провідну роль. Здатність кадрів одночасно бути об'єктом і суб'єктом управління являє собою головну специфічну особливість управління кадрами.\nСпіввідношення окремих форм набору залежить передовсім від специфіки конкретної категорії персоналу, а також від взаємодії держави та підприємств у галузі підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації кадрів. Важливість такої взаємодії випливає з того, що вона забезпечує ефективне вирішення не тільки суто практичного завдання - забезпечення сучасного виробництва кваліфікованою робочою силою, а й сприяє більшій зайнятості працездатного населення, пом'якшує зумовлене безробіттям соціальне напруження в суспільстві.\nОцінка ділових якостей робітників здійснюється за найбільш універсальними ознаками, які істотно впливають на морально-психологічний клімат у колективі та індивідуальну продуктивність праці. Перелік можливих ознак для оцінки ділових якостей робітників наведено в табл. 3. Кожна ознака ділових якостей має чотири рівні вияву та оцінюється в балах: низький - 0,5; середній - 1,0; вищий за середній - 2,0; високий - 3,0. Оцінка від 0,5 до 3 балів дається робітникові за кожну ознаку з урахуванням її питомої значущості. Оцінка всієї сукупності ділових якостей проводиться додаванням оцінок рівнів ознак з урахуванням їхньої питомої значущості.\nКожна ознака ділових якостей має чотири рівні (ступені) прояву та оцінюється в балах: низький - 1, середній - 2, вище за середній - 3, високий - 4. Оцінка всієї сукупності ділових якостей здійснюється підсумовуванням оцінок ознак з урахуванням їхньої питомої значущості. Оцінки в балах ознак, що характеризують ділові якості спеціалістів і керівників, наведено в табл. 3.4 і 3.5.\n* характер робіт, що визначають зміст праці (технологічну складність трудового процесу). Установлено кількість рівнів оцінки груп робіт, які мають характер:\nа) інформаційно-технічний > 1-3-й рівні;\nб) аналітико-конструктивний > 4-6-й рівні;\nв) організаційно-адміністративний > 7-10-й рівні;\n* різноманітність і комплексність робіт. За цією ознакою вирізняються роботи:\nа) прості, часто повторювані, що потребують стереотипного виконання > 1-2-й рівні;\nб) складніші, що проводяться в масштабі підрозділу > 3-5-й рівні;\nв) комплексні, зв'язані з великою різноманітністю завдань, які потребують складної аналітичної діяльності в процесі прийняття рішень > 6-8-й рівні;\n* самостійність виконання робіт. За даною ознакою виокремлюються роботи, які виконуються:\nа) під безпосереднім керівництвом > 1-3_й рівні;\nб) під оперативним і загальним керівництвом > 4-6_й рівні;\nв) самостійно > 7-8_й рівні;\n* масштаб і складність керівництва. У межах цієї ознаки виділено чотири групи робіт:\nа) керівництво підрозділами, що входять до складу відділу > 1-2_й рівні;\nб) керівництво самостійними структурними підрозділами > 3-5_й рівні;\nв) керівництво кількома підрозділами > 6_й рівень;\nг) комплексне керівництво підприємством > 7_й рівень;\n* відповідальність. За цією ознакою розмежовується характер відповідальності:\nа) матеріальна (за збереження ресурсів) > 1-4_й. рівні;\nб) моральна (за керівництво в небезпечних умовах) > 5-7_й рівні. Оцінки в балах ознак, що характеризують складність функцій керівників і спеціалістів, наведено в табл. 8. Загальна оцінка складності функцій цих категорій персоналу визначається діленням суми оцінок за кожною ознакою з урахуванням їхньої питомої значущості на постійну величину 8,3, яка відповідає сумі максимальних оцінок за всіма ознаками складності.\n* кількість виконаних планових і позапланових робіт\n* якість результатів праці\n* якість виконаних робіт\n* дотримання строків виконання робіт (завдань)\n4.1 Загальна характеристика "Славутський солодовий завод", аналіз його техніко-економічних показників\nІсторія ВАТ "Славутський солодовий завод" розпочинається з закладки першої цеглини у 1978 р. Будівництво було затяжним, всього завод будувався протягом 12 років. І хоча він був готовий до експлуатації у 1989 р., все ще залишався цілий ряд недоліків, які потім усувалися своїми силами. З моменту запуску заводу він ніколи не працював на повну потужність, його максимальна загрузка була у 1995 р. - 38 тис. тон.\nПостійні простої були пов'язані з неможливістю придбати якісну сировину. Ячмінь, який вирощувався на Україні не відповідав стандартам пивоварного ячменю і великими партіями відбував на експорт. Такий же найбільший споживач сировини, як Славутський солодовий завод був змушений місяцями простоювати, як наслідок - збої у технологічних процесах, нестача грошових коштів, відсутність можливостей для розвитку, борги по заробітній платі. У 1998 р. на підприємстві працювало 500 чоловік.\nЦей рік став для підприємства новою точкою відліку. Це рік, коли контрольний пакет акцій підприємства був викуплений Скандинавським інвестором, компанією ББХ (BBH - Baltic Beverages Holding). ББХ - це Шведська компанія, яка займається виробництвом пива та безалкогольних напоїв, і яка завоювала ринки Швеції та Фінляндії, вона володіє пивзаводами Саку, Алдарис, Утенос-Алус - в Прибалтиці; Балтика, Ярпиво, Челябинськпиво и Красноярськпиво - в Росії; пивзаводами "Славутич" і "Львівська пивоварня" на Україні. Компанія приймає рішення купівлі солодового завода на Україні, оскільки для компанії стрижнем всієї її політики є розвиток місцевого бренду, залишаючи традиції, що склалися історично. Тобто, склалася можливість створення ланцюга українське пиво - українська сировина.\nББХ розпочала політику розвитку, підтримки, навчання і збереження кадрів підприємства. Ключовий стрижень політики ББХ - створення сильної команди менеджменту. Матеріальні труднощі, старе устаткування не давали можливості розвиватися. Тільки при підтримці ББХ з'явилися реальні перспективи реалізації розроблених програм підтримки сільського господарства, розвитку технологічних процесів, реалізація програм контролю якості.\nТакож була вивчена можливість співставлення професій, проведена переатестація робочих місць, створена служба планово-попереджувальних ремонтів. Як результат, підприємство у 2000 р. вперше виходить на повну потужність. Якщо у 1999 р. було вироблено 25829 тон солоду, то у 2000 р. об'єм виробництва досяг 39700 тон, при простої в 3 місяця через відсутності сировини і біля місяця перед приймом нового врожаю.\nСеред вагових досягнень за 2005 р. варто відмітити, той факт, що завдяки поліпшенню технічних можливостей на підприємстві не було втрат якості сировини, тобто весь об'єм заготовленого ячменю вдалося зберегти з якісними показниками не нижче 1 класу. Ріст продаж у порівнянні з 2004 р. склав 11,6%, 9106,8 тон. У жовтні 2005 р. реалізовано 2443 тон солоду. У порівнянні з відповідним періодом минулого року приріст склав 20%. З початку 2005 р. реалізовано 59472 тон солоду. У порівнянні з відповідним періодом минулого року приріст реалізації склав 17%.\nНа ВАТ "Славутський солодовий завод" зберігається тенденція співпраці з найпотужнішими пивзаводами України, а також у зв'язку із значним підвищенням якості продукції, що випускається на підприємстві та її конкурентноспроможності, у порівнянні із продукцією провідних солодовень, як за ціновими так і за якісними параметрами, планується збільшення об'єму експорту продукції до країн ближнього зарубіжжя, ведуться переговори щодо співпраці з потужними пивзаводами Росії, а також Китаю. Продовжується реорганізація виробництва. Підприємство продовжує працювати на рівні проектної потужності згідно об'ємів закупленого ячменю.\nРік 2004-й для Славутського солодового заводу, найбільшого в Україні виробника солоду, відзначився приходом нового потенційного інвестора - компанії "Суфле". Компанія, заснована ще у 1897 р., вже багато років поспіль займає провідні позиції на світовому ринку агропродукції. Її підприємства розташовані у Франції, Великій Британії, Бельгії, Іспанії, Італіії, Угорщині, Румунії, Польщі, Росії, Казахстані тощо. Компанія "Суфле" є власником 24 солодових заводів у 8 європейських країнах і на сьогодні є найбільшим світовим виробником солоду.\n– надання послуг іноземним суб'єктам господарської діяльності, у т.ч.: виробничих, транспортно-експедиційних, консультаційних, маркетингових, експортних, брокерських, агентських, консигнаційних;\n– виробничу, учбову та іншу кооперацію з іноземними суб'єктами господарської діяльності, організацію навчання та підготовки спеціалістів на комерційній основі у відповідності до закону України «Про освіту»;\n– підприємницька діяльність на території України, пов'язана з виданням ліцензій, патентів, ноу-хау, торгових марок та інших нематеріальних об'єктів власності з боку іноземних суб'єктів господарської діяльності;\n– організація та здійснення діяльності у сфері проведення виставок, аукціонів, торгів, конференцій, семінарів та інших подібних заходів, здійснюваних на комерційній основі, з участю суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності;\n– товарообмінні (бартерні) операції та інша діяльність, побудована на формах зустрічної торгівлі з іноземними суб'єктами господарської діяльності;\n– орендні операції з участю іноземних суб'єктів господарської діяльності.\nДіяльність ВАТ "Славутський солодовий завод" за останні три роки характеризується наступними техніко-економічними показниками (табл. 4.1), проаналізувавши яку по прорахованим показникам ми можемо оцінити та виявити недоліки та приховані резерви в фінансово - господарській та виробничій діяльності підприємства\nТаблиця 4.1. Основні техніко - економічні показники ВАТ «Славутський солодовий завод»\nУзагальнюючий висновок аналізу даної таблиці можна зробити такий - протягом останніх трьох років на підприємстві склалася позитивна тенденція розвитку, про що свідчать темпи зростання майже всіх показників:\nРис. 4.1 Динаміка продуктивності праці на ВАТ "Славутський солодовий завод" за 2006-2008 рр.\nТаблиця 4.2. Склад і структура працівників ВАТ «Славутський солодовий завод» за 2006-2008 р.р.\nПроаналізувавши табл. 4.2 ми бачимо, що на підприємстві досить висока доля таких категорій працівників, як фахівці, професіонали та робітники, хоча такий поділ можна зобразити умовно. З проведеного аналізу видно, що на тлі зм и т.д.................