Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni? | 5. strana | Forum Krstarice\n12.05.2022. u 01:45 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\nПостављаш реченицу као да та два не могу да буду тачна у исто време.\nСа 11 носача авиона је Америка још увек прва, али се предност смањује, највише захваљујући Кини.\nНе може се утврдити тачан дан када нека држава постане најмоћнија или је број два, три...\nИ шта значи глобална моћ? Ниједна држава никада у историји није могла све у баш сваком месту на кугли земаљској.\nГлобалне / светске силе постоје и постојаће и у будућности.\nАмерика неће сићи са светске на само регионалну силу барем још 50 година, али конкуренција расте.\nШирење Нато као показатељ америчке силе и бахатости има озбиљан проблем, што показује њихову још увек највећу моћ, али која није неограничена као у једном протеклом краћем периоду. У историји је 20-25 година кратак период.\nСве у свему, питање је колико држава на свету има светску моћ. Рекао бих да су то "две и по". Америка и Кина, а Руси би били "и по".\nСвет би био бољи да је ЕУ на неки начин једна светска сила, али није, највише захваљујући суманутој политици коју води.\n12.05.2022. u 03:05 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\nOva poruka je pogrešna na 4 nivoa, do tačke da pomislim da troluješ namerno da ispadneš glup.\n2) mediji pišu protiv vlasti i ne fali im ama baš ništa, za razliku od Rusije gde se gase opoziciona glasila.\n3) osiromašeni uranijum (U238) je u suštini teža varijanta olova, za 50% teža, i zato se i koristi da poveća kinetičku energiju zrna. Nije radioaktivan, može da se drži u ruci bez opasnosti. Opasan je jedino kad se njegova prašina udiše, jer spada u toksične metale, ali to isto važi i za olovo, kadmijum, živu, itd.\n4) Pomešao si Klintona i Bajdena.\nOvaj odgovor je pogresan u 4 nivoa\n1) sloboda govora nije garantovana u americi. Mozda na papiru, ali u praksi ako si mnogo glasan vrlo brzo dozivis saobracajnu nesrecu.\n2)koji smericki mediji pisu protiv vlasti? Daj spisak da ih provitamo i kontsktiramo da li su imali zbog toga poteskoce.\n3) uranijum je prvobitno stanje olova. Njegovim raspadom milionima godina i prestankom zracenja nastaje olovo. Osiromaseni uranijum je bas to sto mu ime kaze. I to je ono sto ostane od iskoriscenog uranijuma. Vidis bio sam u fabrici gde ga obradjuju. I ono sto ga karakterise je tvdoca koja busi druge metale. I da jeste radioaktivan i veoma opasan za okolinu. Smatra se glavnim uzrocnikom porasta broja obolelih od karcinoma i zbog toga je na listi zabranjenih oruzja tj. Municije. Ibsce metsk ima posebnu oblogu upravo da bi zastitilo korisnike koji sa njjm barataju. Vidis , kada drzis metak od osiromasenog uranijuma u ruci ti nemas direktan kontskt sa njim jer ima omotac oko sebe koji je specijalno namenjen tome. A ako i dalje mislis da nije opasan , ti napravi igracke od njega i dsj ih svojoj deci da se igraju sa njim. A sebi napravi cetkicu za zube pa se divi kako ti dvetle zubici.\n4) klinton je konacno odlucio da bombarduje Srbiju nakon velikih Bajdenovih napora i pritisaka da to ucini. Prvenstveno to nije bio plan. Zato se nije cekalo ni odobrenje UN. I Bajden je godinama lobirao i vrsio pritisak da se bombarduje Srbija. On je broj 1 na spisku onih koji su krivi , cak i iza siptara.\n5 ) razgovor sa tobom je u rangu price sa petogodisnjim detetom. Prestani da brojis nisi vise u skolici. I budi malo precizniji\n12.05.2022. u 07:02 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\nNije tacno. Sada vidimo da to pravo o vlasnistvu nista ne znaci. Moze slobodno da se oduzima tudje i daje drugome. Privatno ocigledno nije svetinja vec obicna izmisljotina da se lože takvi\n12.05.2022. u 07:15 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\nMožda Australija neće napasti Novi zeland ali nešto prete Solomonskim ostrvima, da ne pomišljaju na neki savez sa Kinom\niako su suverena zemlja ?\nAla mu ga spusti, ali dzaba je to, nato propagandisti vjeruju da Ukrajinci salju djecu u skole na prvu liniju fronta.\n12.05.2022. u 07:23 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\nPa ne moze sinko, jer je amerika uvijek u pravu. E to je demokratija i sloboda izrazavanja.\n12.05.2022. u 07:26 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\nАмерика није прављена као Рес-Привата, већ Рес-Публица.\nТо што је данас Рес-Оццулта вс Рес-Публица, видећемо на примеру Рима како ће доћи до његовог пуцања између Популара и Оптимата, када је средња класа искоришћена, остала без утицаја, после без саме имовине од које се створио 4сталеж (хлеба и игара). Засада можда има наде из угла нас малих мишева, са жабљом перспективом, под зидинама изван Рима\n12.05.2022. u 13:11 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\nMoj post se odnosio na likove koji bez blama godinama obilaze razne televizije i ubeđuju nas da je Amerika gotova, da je njihovo vreme prošlo, pobegli pred Talibanima, bla bla, i onda se desi ovako nešto, ta ista Amerika ujedini čitavu Evropu protiv Rusije, oduzme Rusima tržišta nafte i gasa, dobije nove članice NATO itd.\nI niko ove navodne analitičmare i stručnjake za sve i svašta da priupita da li ih je sramota svoje gluposti.\n12.05.2022. u 13:20 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\nVidiš da ih nisi pažljivo slušao. Isti ti sada tvrde da je sve to što se dešava oko Ukrajine još od 2014-te baš dokaz toga koliko je Amerika oslabila, a Rusija ojačala...\nA to što će Finska i Švedska sutra da uđu u propali NATO je dokaz koliko su glupi, da su i sada, u ovo doba, američke marionete.\nNiđe nema pametnijih nego na Balkanu, nama je sve jasno. U tome se Srbistan ističe, ali definitivno bošnjački analitičari drže šampionsku titulu...\n12.05.2022. u 15:42 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\nI to Sarmat sa prištinskog aerodoroma, hvala Gospodu na Putinu, koji je poslao svoje padobrance tamo.\n12.05.2022. u 15:49 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\nPutinovi padobranci uhvatili Haradinaja dok su bili na KiM i dobro ga izlemali za sve što je radio Srbima.\n12.05.2022. u 15:50 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\nUbili su i Hašima Tačija, ovo što šeta je njegov klon koji su napravili Bil Gejc i Ilon mask, od legura sa KiM.\n12.05.2022. u 15:55 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\nAmerikanci bez ruske pomoći ne mogu da lete u svemir.\n12.05.2022. u 15:59 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\nČak ni predsednik nije jači od zakona privatnog vlasništva i zakona slobode govora.\nsizife lupetas za medalju\nsloboda govora je garantovana ustavom, a restrikcije postoje, no nemaju veze sa privatnim vlasnistvom - to je spojeno samo u tvojoj glavi\nvec ti rekoh, ako je i predsednik prekrsio neciju uredjivacku politiku, zato je banovan, a ne zato sto je vlasnik rekao ''moje je i tebi ne dam'', to si prosto sanjao\nevo malo update-a za one koje zanima\n12.05.2022. u 16:01 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\nNemačka bez ruske nafte i gasa ide na nivo Babušnice.\nZato je gužva na Prokopu, Glavnoj železničoj stanici bez ijednog međunarodnog voza, gde hiljade protestanata from EU traži pokajanje, prvo kad stignu u Beograd idu u Hram da se krste u pravosavlje, a onda u jednu od stotine fabrika koje su otvorili Šjor Vucic i Šjor Brnaba.\n12.05.2022. u 16:10 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\nZadržimo se na strogo rusogooznim mitovima, bez SNS folklora.\nEU samo što se nije raspala. Evropa nacija (svaka da bude u što većoj zavadi sa ostalima, kako bi bila što lakši plen za Rusiju) je budućnost.\n12.05.2022. u 16:17 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\n''Srbija treba da bude vojno i politički nezavisna od Evrope i SAD, a zavisna od Rusije.''\nBaba Julin mali\n12.05.2022. u 16:30 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\npitanje je jako zanimljivo, ali evo jos uvek trazim racunicu koji deo je kreda ili liz, i ne nalazim\ndo skora su i rusija i engleska, znaci saveznici, vracali kredite americi iz 2. svetskog rata, pa sada imamo reprizu, samo ukrajina mora da opstane kao drzava da bi uopste pocela da vraca ovaj danasnji kredit, jer oruzje sigirno nece vratiti - ako je na lis [lease], program se zove LEND AND LEASE, znaci mozes da kupis na kredu, ili da dobijes na lizing, a pitanje je sta je pomoc [humanitarna], no uglavnom od ovih 40 milijardi, pola ide na oruzje, vojno industrijskii kompleks koji je zivnuo jer posle avganistana posao im nije bio bas prosperitetan, a sada bas mlate pare, dok se ukrama salje roba\n12.05.2022. u 17:36 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\nAu, koje bi to njesra bilo...\nOpet bi npr. i ratovali oko gluposti tipa Alzas i Lorena, onda i oko Vidina (srpska pretenzija) ili Pirota (bugarska pretenzija), i oko Subotice/Segedina, i oko Vukovara/Dubrovnika/pitaj Boga cega vec i tako manje-vise svugde od Lisabona do Talina...\nNaravno, kremlj bi samo skidao kajmak sa svega toga.\n12.05.2022. u 17:42 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\nPosto si toliko pametan, objasni zasto Amerika prodaje gas i naftu koji uvozi iz Rusije? A zvanicno su uveli embargo? Eto da vidimo tvoje svevisnje , beskrajno mudro tumacenje.\nlend and lease - kredit i lizing, koji tesko da ce ikada vratiti\nnego, drugo sam hteo da ti kazem, ne znam da li si citao o KAGANATU, HAZARIMA, i odakle sve ovo i zasto?\nVidi sta kaze vikicin [znanoj po kolacicima i fak eu] dever\nNo one in Washington really knows the line that should not be crossed with Mr. Putin, and instead the United States has simply been making assumptions. “Are we having a conversation about red lines with ourselves?” asked Frederick W. Kagan, a military scholar at the American Enterprise Institute. “Because I rather think we are.”\nThe consequence, he added, is being too slow to provide what Ukraine really needs. “They’ve done amazingly well at making stuff happen in a relatively timely fashion,” Mr. Kagan said https://www.nytimes.com/2022/05/09/us/politics/biden-lend-lease-ukraine-weapons-war.html\n12.05.2022. u 17:57 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\noduzme Rusima tržišta nafte i gasa\njel ti citas vesti? svi su prvo rekli da ce da lupe sankcije putinu, a sada su na kolenima i svi redom prihvataju da kupuju gas za rublje, otvorili racune, ehej - pa zasto su se busali u junacke pilece grudi da nece?\nEuropean Sanctions Blown To Bits: Draghi Says "Most Gas Importers" Have Opened Ruble Accounts With Gazprom\node rublja u nebesa, nemoj posle da bude da vam nisam jos pre mesec dana rekao da pretvorite devize u rublje\nto sto ti mastas je bezveze, ovo je cak prevazislo basnu lisica i grozdje\nEU Considers Easing Green Standards As It Weans Off Russian Fossil Fuels\nFast-track green projects with environmental impact assessment could "result in the occasional killing or disturbance of birds and other protected species."\ndrugom recima: lupili bismo mi rusima sankcije odma', ali greota da ubrzavamo sa zelenom energijom, ugrozili bi ptice i retke vrste, ahahah\nputine some, koliko juce si trebao da obustavis gas eu ugrozenim zivotinjkama.\n12.05.2022. u 18:00 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\noni su prezaduženi i bez toga..... ostaje im da izglasaju na referendumu da su deo SAD ako hoće da se ikad oslobode dugova...\n12.05.2022. u 18:15 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\ntaj program vidis da je zatvoren i naplatio se do kraja tek skoro, 60+ godina posle 2.r., pa tako i sa ukrajinom, ko zna sta ce biti za pola veka\no drugome se ovde radi, o inflaciji: nama potrosacima tesko da ce za koji mesec moci da sipaju pare kroz lend and lease, potraznja opada, trenutno imamo dead cat bounce kod prodaje automobila, lupaju se cene, ali nece zadugo, jer se kupci hlade, kao i za nekretnine - zato se duva u ovaj vojni mehur, i slivaju se pare ne u ukrajinu, nego u vojnu industriju ovde, samo daj, nebitno koliko kosta i ko ce da plati, samo da se pare obrcu, jer ekonomski kolaps neminovno sledi\nkolega mi rece da je izgubio u penzionom fondu vrednost akcija 1 automobila, $30k, a da je imao akcije rejteona, lokida itd ne bi.\n12.05.2022. u 18:22 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\nImaš sreće pa ću da te udostojim svoje mudrosti: Amerika preprodaje gas i naftu zato što joj se može, tj. zato što je i dalje najjača svetska sila.\nDa imaš delić moje mudrosti, shvatio bi to sam. Ali nema veze, nije mi bilo teško.\nDa me ne mrzi, sačuvao bih ovaj tvoj post i pokazao ti za 5-10 godina, da vidiš koliko si bio naivan.\n12.05.2022. u 18:33 - Zar je moguce da su NATO propagandisti u Srbiji toliko naivni?\nodgovori mi na pitanje zasto su srali svi kao nema sansi da ce da kupuju rublje, pa da sa njima placaju ruski gas, kad ono, ne lezi vraze, uskocise sami sebi u usta\nsta ce da bude za 5 godina? nismo uveli zelenu energiju i zato jos uvek placamo gas sa rubljom koja se vinula u nebesa, jer nismo hteli da povredjujemo ptice vetrenjacama? ups, pa to vec danas tvrde, za 5 ili 10 godina ce smisliti neku novu lisiciju mudrost kako je grozdje kiselo, samo neka nastave da dzaraju mecku\nEurope's fake united front promptly cracked crack as several European gas buyers quietly paid for supplies in rubles as Russia had demanded - in breach of Brussels sanctions - and we predicted that soon virtually everyone in Europe would follow in their footsteps and similarly bypass EU sanctions.\nEurope not continues to actively pay Russia billions every day, but is doing so on Putin's terms and helping send the Ruble soaring!\nne samo da su slagali, nego su i klekli pred putinom, mogu slobodno evro da zamene sa rubljom, ...\ntekst jos kaze da ce uskoro svi u eu da krse sankcije, a ja dodajem: osim mozda glupave srbije koja ce da ih uspostavi.


Romi između multikulturalizma i politike štednje | Istorija u pokretu\n← Disonantno nasleđe i turizam\nKonferencija “Reprezentacija Holokausta na Balkanu u umetnosti i medijima” u Beogradu →\nPrenosimo tekst Ivana Radenkovića objavljen na portalu bilten.org\n“Europski put” zemalja regije često se doživljava između ostalog i kao sredstvo zaštite prava nacionalnih manjina. No, formalno državno prihvaćanje multikulturalizma koje teče paralelno s procesima privatizacije i deregulacije otvara čitav niz problema koje nije moguće riješiti bez suočavanja s klasnim aspektom romskog pitanja.\nFoto: Vladan Jeremić\nSimptomi kulturalističkih posredovanja prilikom učestalog prebijanja Roma po ulicama, preko tortura u policijskim stanicama, do ispoljavanja institucionalnog rasizma putem masovnih iseljavanja kakva iniciraju lokalne vlasti, umnožili su se, a romska elita ni dalje nije rešavala te probleme političkim pritiskom. Iako institucinalni predlozi postoje, do sada država nije bila u stanju da zacrtane ciljeve strategija, akcionih planova i programa dosledno realizuje.2 Imajući u vidu da su dopunska posredovanja unutar romske zajednice pripala romskoj “eliti”, koja je zadobila pravo participacije na političkom tržištu3, trebalo bi postaviti logično pitanje u kojoj meri elita može da se zalaže za istinsku demokratizaciju.\nAfirmativna akcija pred izazovima budžetskih redukcija\nDevedesetih godina, sa Zakonom o udruživanju građana u udruženja, društvene organizacije i političke organizacije koje se osnivaju za teritoriji SRJ, kreće ulaganje i u multikulturalne programe, uglavnom donacijama Soroševog Fonda za otvoreno društvo. Iako se virus liberalnog idealizma u postjugoslovenskoj situaciji probijao i kroz Miloševićev režim, Gypsy industrija (bujanje romskih NVO) se u Srbiji mogla formirati tek ulaskom zemlje u evropske “demokratske” procese od dvehiljaditih naovamo. Bilo je jasno da usred strukturnih problema povratak na “srećne” forme asimilacije, koje su se provodile za vreme Jugoslavije, nije više moguć. Sistematski su se brisale tekovine SFRJ gde je 17% Roma bilo uključeno u proizvodan rad, sa relativno sigurnim zaposlenjem i garantovanim socijalnim pravima.4\nNova paradigma progresa je instalirana i u samotumačenju romske zajednice – “nacionalno buđenje” je omogućeno u novom demokratskom društvu koje konačno dozvoljava izlazak iz sub-društvene zabiti pružajući romskoj zajednici status nacionalne manjine. Odatle su do sada isplivale različite forme multikulturalnosti: od butik multikulturalizma koji promoviše nacionalne kafane i hranu, ali koji je sumnjičav prema merama afirmativne akcije, preko pedagoškog multikulturalizma koji strukturne probleme tretira ideologijom subjektivnog izbora, do demografsko-instrumentalnog multikulturalizma koji nacionalne manjine i imigrante smatra motorom ekonomije i čiji zagovornici teže razobličavanju konvencija nacionalne ekonomije. Svi ovi režimi tolerancije i imaginarnog zajedništva suočili su se sa sledećim paradoksom: šta ako su vrednosti nečije kulture takve da ih iz perspektive vlastitih kulturnih normi možemo smatrati nekulturnim i netolerantnim?\nIdeološki problem ovih formi multikulturalizama je u tome što se postojanje različitih kulturnih zajednica predstavlja kao mirna koegzistencija, dok je zapravo reč o upravljanju etničkim i rasnim sukobima. Primera radi, iako su zvanične vrednosti tolerancije formalno usvojene, ipak je za vreme Univerzijade 2009. tadašnja demokratska vlast organizovanje ovog događaja sprovodila ograđivanjem “nehigijenskog” romskog naselja, koje valjda nije bilo dovoljno čisto i reprezentatvino za posetioce željne lepog pejzaža.\nDržava Srbija nikada zvanično nije zauzela stav povodom izjava njemačke kancelarke Angele Merkel, Francuskog predsjednika Sarkozyja ili britanskog premijera Camerona koje su se ticale nove politike tretiranja multikulturalnosti. Evropska javnost reagovala je na ove izjave kao da se radi o buđenju potisnute nemačke prošlosti, novom nacizmu itd. Kasnije izjave Merkelove predočavaju pokušaj omekšavanja teze o propasti projekta multikulturalizma što pokazuje stanovitu ambivalentnost po ovom pitanju. Štaviše, Merkelova je u naknadnim izjavama podržavala priliv kvalifikovanih imigranata uz uslov poštovanja nemačkih zakona, ponovila je da je muslimanska kultura organski deo Nemačke kao i da je Nemačka iz ekonomskih razloga nakon II svetskog rata imigrantska zemlja per se. Multikulturalizam u evropskom kontekstu sažima mehanizme uključivanja-isključivanja u liku sretnog spoja republikanizma i federalizma i EU se ne može zamisliti bez multikulturalnih elemenata ugrađenih u konstitucionalne sisteme evropskih država.\nTako se umesto definitivnog kraha multikulturalizma u Evropi sada radi o prilagođavanju režima tolerancije redukcijama mera afirmativne akcije, kresanju budžetskih sredstava za programe multikulturalnog sadržaja, prebacivanju odgovornosti na lenjivce u društvu, ukratko, reč je o opštoj reorijentaciji. Srbija je sledila ove mere: budžet je skresan za programe romske nacionalne manjine a uvedena je i kvota u okviru mera afirmativne akcije za upis romske dece u srednje škole i fakultete od 2%, dok su “lenji” Romi postali svi oni koji ne žele da na raskrnicama peru vetrobrane i ne žele da slave novu ideologiju preduzetništva. Ono što ostaje nejasno jeste pitanje pravca u kojem se kreće ova reorijentacija bez stvarnih orijentira. Dakle, nakon krize splasnuo je i početni entuzijazam koji je počivao na obilnom prilivu sredstava organizacijama civilnog društva. Izgledalo je kao da je multikulturalni fokus na kulturni identitet Roma utihnuo, pa su se sve više čuli glasovi koji zagovaraju politizaciju, naravno u skladu sa postojećim pravilima igre. Poziv romskih lidera na političko jedinstvo, na kooperativnu saradnju sa srpskom vladom i na prestanak politike pevanja i igranja je zapravo lozinka za akulturalizaciju.\nNaravno, nije problem u pevanju i igranju kao takvom, već samo u onome koje nije kompatibilno sa kulturnim tržištem. Političko tržište romskih lidera je takvo da omogućuje koncentraciju i kontrolu distributivnih funkcija, jednom rečju, u potpunosti upravlja sferom kulture.5 Već se naziru učinci neoliberalnog slavljenja “razlike” u liku monokulturalizma i nacionalizma: sa jedne strane individualna sloboda izbora na tržištu kulturnih razlika, a sa druge strane prinuda uklapanja kulturnih razlika u nacionalne vrednosti. Vidi se da država nije neutralna u odnosu na multikulturalnost ali način na koji je posreduje upućuje na predatorsku i neselektivnu logiku prema kapitalu. Tako se u kontekstu mera štednji često u diskursima romskih NVO govori o niskoj ekonomskoj kulturi Roma, ali i o potencijalima da se ekonomska politika vodi u okvirima kulturne politike.6\nPomeranjem fokusa sa ideologije multikulturalizma na politički aspekt zapravo se i dalje ne rešavaju strukturni problemi romske zajednice. Kako je ova “politizacija” sasvim uklopljena u dominantni neoliberalni politički kurs, te dogmu politike štednje, zapravo se i ne radi o nekom novom političkom kursu. Probleme nezaposlenosti, problem masivnog osiromašenja stanovništva, probleme nestajanja socijalnih usluga i zdravstvenog osiguranja (Romi i Romkinje imaju najkraći životni vek), probleme socijalnog stanovanja itd., dominatna politika ne uspeva rešiti ni za većinsko stanovništvo, a još manje za romsko. Što se tiče aspekta kulture, jasno je da se ovi problem i ne mogu rešiti u okviru polja kulture. Što se tiče politike, da bi se dogodila stvarna emancipacija romske zajednice politiku je potrebno graditi na sasvim drugačijim osnovama.\n1 Kao pokazatelj možemo uzeti i činjenicu da su na izborima za izbor članova Nacionalnih saveta nacionalnih manjina 2010. godine Romi izašli sa 10 listi kandidata, najviše od svih nacionalnih manjina\n2 U okviru Dekade Roma (2005.-2015.) vlada je usvojila planove izrade nacionalnih akcionih planova u oblasti obrazovanja, zdravlja, stanovanja i zapošljavanja što je trebalo biti dopunjeno međuresornim merama (osnivanje Interresornih komisija) antidiskriminacije, smanjenja siromaštva i položaja romskih žena. Istovremeno, za realizaciju ovih planova vlada nije predvidela mere finansiranja i praćenja rezultata dok su nefunkcionalne Interresorne komisije više puta bile reformisane.\n3 Predsednik Nacionalnog saveta romske nacionalne manjine je u duhu političkog personalizma i politike hitnosti, a uoči izbora za Nacionalne savete na VII kongresu Lige SKRUG , pozvao na političko jedinstvo sve romske snage : (…) ako već danas sprovedemo političko jedinstvo mi više nećemo imati problema sa državom Srbijom u rešavanju romskih problema (…) nema više borbe za emancipaciju Roma kroz sve druge institucije, kroz nevladin sektor, jedini način jeste politika i jedinstveno nastupanje na ovom političkom tržištu.”\n4 Treba napomenuti da su problemi romske zajednice postojali i za vreme SFRJ, ali u daleko manjem obimu pošto je otvoren pristup zdravstvenoj zaštiti, stanovanju, obrazovanju i zapošljavanju, doveo je do kakvog takvog poboljšanja položaja romskih manjina.\n5 Jedan od primera je i slučaj prenošenja osnivačkih prava nad listovima nacionalnih manjina Nacionalnim savetima iz 2004. godine. Nacionalni saveti manjina formirani su na osnovu lošeg saveznog Zakona o manjinskim pravima i kao takvi formirani su putem elektora i imenovanja, a ne neposrednim izborima. Letimičan pogled na romske listove otkriva partijske interese i apsolutni manjak kritičnosti.\n6 U pripremi je kulturna platforma Lige Roma SKRUG koja predviđa jaku tehno-menadžersku organizaciju procesa svekulturalizacije koja će se odvijati u liku novih oblika preduzetničkih formi, pretvaranja romskih slamova u komercijalne etno-centre, promovisanjem izvorne romske muzike, itd.\nThis entry was posted in Članci, Dešavanja and tagged anticiganizam. Bookmark the permalink.


Radić: Tenk korišćen na Kosovu, ne u Vukovaru - Društvo - Dnevni list Danas\nPočetna » Vesti » Društvo » Radić: Tenk korišćen na Kosovu, ne u Vukovaru\nNakon postavljanja tenka ispred "Marakane" usledilo slavlje fudbalera Crvene zvezde na "oklopnom vozilu" sa šlemovima\nJelena Diković29.08.2019. 10:30\nFoto: Beta/ AP Photo/Darko Vojinovic\nTenk koji je postavljen ispred stadiona Crvene zvezde korišćen je u ratu na Kosovu, a ne u Vukovaru. Bio je deo brigade generala Božidara Delića iz Prizrena.\nReč je o tenku T-55 proizvedenom u Poljskoj – ističe za Danas vojni analitičar Aleksandar Radić komentarišući postavljanje tenka ispred stadiona „Rajko Mitić“.\nRadić naglašava da je tenk na nekadašnju Marakanu „stigao“ od Ministarstva odbrane i da je pripremljen u kasarni Vojske Srbije. Naš sagovornik tvrdi da nije reč o maketi, kako je to saopštio ministar policije Nebojša Stefanović, jer se radi o pravom tenku koji je razoružan.\n– Činjenica je da mu je skinut mitraljez i onesposobljen top, sve ostalo su pravi delovi tenka. To nije maketa, jer se maketa sastavlja od delova, a ovo je pravi tenk. Ni muzej ne bio dobio ovakav model – ukazuje Radić. Navijači Crvene zvezde su saopštili da su tenk kupili na vojnom otpadu u Leskovcu, međutim, vojni analitičar tvrdi da to nije tačno, jer tenk sigurno nije bio na vojnom otpadu, već ga je za „zvezdaše“ pripremila vojska.\n– Meni ovo izgleda kao da smo se vratili u prošlost, tačnije u leto 1991. godine – kaže Radić. Upitan da prokomentariše to što su fudbaleri Crvene zvezde pobedu proslavljali na oklopnom vozilu vozeći se do beogradske Autokomande, naš sagovornik objašnjava da to nije pravo oklopno vozilo, već da je kamion napravljen da liči kao oklopno vozilo.\nTenk je postavljen ispred stadiona uoči revanš meča plej-ofa za Ligu šampiona između Crvene zvezde i švajcarske ekipe Jang Bojs. Beogradski tim je uspeo da se plasira u Ligu šampiona, pa su pojedini fudbaleri nosili i šlemove na glavama dok su se vozili na maskiranom vozilu. Vozilo je išlo do Autokomande, odakle je bez njega nastavljena proslava.\nTim oklopnim vozilom je bila planirana i prošlosezonsko osvajanje titule šampiona Srbije, koje je tada otkazano zbog nevremena, javila je Beta.\nZoran Ivošević, bivši sudija Vrhovnog suda, objašnjava za Danas da se situacija u vezi sa tenkom i „oklopnim vozilom“ može komentarisati iz dva ugla.\n– Prvi je politički. Naime, iako je ministar policije Nebojša Stefanović izjavio da je u pitanju „maketa tenka“, cela bivša Jugoslavija bruji o tome da je postavljanje tenka ispred stadiona vezano za tenkove koji su pucali na Vukovar. Svakako da nije dobro to što je tenk postavljen ispred stadiona Crvene Zvezde, ni za klub, ni za državu – ukazuje Ivošević, koji je, kako dodaje, skoro 30 godina bio u upravi ovog kluba.\n– Drugi ugao je sportski. Crvena zvezda je tim koji igra na šarm, na tehniku i lepotu. Setimo se samo velikana ovog kluba i fudbalske igre – Šekularca, Đajića, Rajka Mitića i Piskija… Oni su bili šarmantni, duhoviti, nisu „išli“ kao tenk snagom… Jednostavno, tenk ne ide uz klub kakav je Crvena Zvezda – naglašava Ivošević.\nDanasov sagovornik ističe da ovo sve „ide na dušu navijača“, koji znaju često da prave probleme zbog kojih Zvezda bude kažnjavana.\n– Sve je ovo bilo nepotrebno. Šta će vam tenk koji asocira na nesreću od pre 20 godina – navodi Ivošević i zaključuje da „radost treba da bude u duhu sporta, a ne rata“.\nInteresantno je da Evropskoj fudbalskoj uniji (UEFA) postavljanje tenka „nema političku konotaciju“. „Navijačka grupa Crvene zvezde dobila je odobrenje nadležnih organa za postavljanje tenka sa klupskim bojama izvan stadiona, što je tražila već nekoliko godina. Njegovo postavljanje nema nikakve veze sa večerašnjom utakmicom plej-ofa UEFA Lige šampiona“, stoji u odgovoru UEFA za Radio Slobodna Evropa (RSE).\nTransporter kupljen prošle godine?\nOklopni transporter na kojim su se vozili fudbaleri i navijači Crvene zvezde, prema izvorima iz navijačkih krugova, kupljen je još prošle godine upravo u svrhu logistike za slavlja. Niko nije želeo da navede od koga je kupljen, gde i ko je vlasnik te gvozdene šklopocije. Moglo se samo saznati da je pri „kupovini“ bio u izuzetno lošem stanju, da je u međuvremenu restauriran, i da su u njegovom farbanju učestvovali i fudbaleri Zvezde, takozvani „gardisti“, Vujadin Savić, Filip Stojković, Goran Čaušić i Marko Gobeljić. Navodno je po nekim navijačkim portalima objavljena i reportaža o tome.\nNije poznato gde je transporter u međuvremenu bio parkiran, ali je trebalo da bude upotrebljen proletos za proslavu osvajanja titule šampiona Srbije, ali je proslava otkazana zbog nevremena. J. D.\nPretnje ekipi N1\nPred početka utakmice, reporter N1 pokušao je da sazna kakav je stav navijača o postavljanju tenka, ali mu to nije dozvolilo nekoliko momaka. Snimio je jednog sagovornika preko puta stadiona „Rajko Mitić“, ali je odmah nakon toga čuo dobacivanje pogrdnih imena iz mase, da su „špijuni“, „lopovi“, „američki plaćenici“… Zbog toga, ekipa N1 je odlučila da se pomeri na drugi kraj ulice, kako bi nastavila da radi svoj posao – pita i građane za mišljenje. Međutim, na mestu gde se nalaze kafići u kojima se obično navijači okupljanju, kada je reporter N1 pokušao da uzme izjavu od narednog sagovornika, došlo je par momaka koji su počeli da dobacuju, viču na ekipu i da ih teraju odatle.\nŠest navijača povređeno\nŠest navijača je lakše povređeno tokom fudbalske utakmice Crvene zvezda – Jang bojs u Beogradu, izjavio je Beti primarijus doktor Slobodan Ivanović, vlasnik Klinike „Anlave“. Ivanović je dodao da kod tih šest povređenih nije bilo indikacija za dalji tretman u nekoj od bolnica. Međutim, jedan navijač je bio toliko alkoholisan, rekao je Ivanović, da je imao i epileptične napade, te je odvezen u Vojno-medicinsku akademiju gde je zadržan na lečenju.\nTerzić: Simbol borbenog duha\n„Šta vama smetaju tenk i transporter i šlemovi? Dobio sam pre par dana informaciju da se ponovo uvodi obavezni vojni rok, i treba svi da stavimo šlemove, da se vozimo u tenkovima i transporterima, neka se spremaju“, rekao je generalni direktor Crvene zvezde Zvezdan Terzić, preneli su mediji. On je dodao da su tenk navijači sami dovezli i postavili mimo kluba, ali što se mene tiče neka ostane tamo zauvek. To je simbol borbenog duha i nije izvan fer-pleja.“\nTeodorović: Militantna poruka\n„Postavljanje tenka ispred stadiona Crvene zvezde je slanje militantne, nacionalističke poruke, koja je strašna i udaljava Srbiju od civilizovanog sveta i evropskog puta, rekao je za N1 akademik Dušan Teodorović. „Prema rečima Teodorovića, Uprava Crvene zvezde ima mnogo veze sa postavljanjem tenka, a najviše sa tim ima Vučić. „On je gospodar svega u Srbiji i na jednu njegovu reč tenk može da bude sklonjen. Pozivam Vučića da traži da se zbog 130.000 mrtvih u ratovima i sećanja na njih taj tenk skloni“, poručio je akademik.\nFudbalski klub Crvena ZvezdaLiga šampionaslavljeTenk T55Beograd\nSport • 21.06.2022. 19:47\nZvezda predstavila Osmana Bukarija, drugo pojačanje crveno-belih u letnjem prelaznom roku


Konkurs za učenike crnogorskih osnovnih i srednjih škola "EVROPO, ČUJEMO LI SE?"\nGeneralni sekretarijat Vlade raspisuje konkurs za učenike crnogorskih osnovnih i srednjih škola povodom obilježavanja Dana Evrope.\nZainteresovanim osnovcima i srednjoškolcima se na ovaj način pruža mogućnost da, na način koji je njima najprijemčiviji, pokažu šta njihovi vršnjaci u Evropi treba da znaju o Crnoj Gori, koju poruku im mogu poslati i koje je mjesto Crne Gore u Evropi.\nUčenici su slobodni da izaberu način na koji žele da se izraze, bilo kroz likovni ili vajarski rad, literarni rad, pjesmu, kompoziciju, video, fotografiju, animaciju, vizual ili neku sličnu umjetničku formu.\nDragi osnovci i srednjoškolci, pustite mašti na volju i pošaljite svoja kreativna rješenja!\nKonkurs je otvoren od 18. marta do 23. aprila 2019. O nagradama će odlučivati stručni žiri, a pobjednici će biti proglašeni i nagrade uručene u okviru programa obilježavanja Dana Evrope i prikladno nagrađeni.\nAutori šest najboljih radova (po 3 u kategorijama osnovci i srednjoškolci) biće nagrađeni laptopom, tabletom i pametnim satom.\nRadove je potrebno dostaviti do 23. aprila, sa naznakom: Za konkurs Generalnog sekretarijata Vlade povodom obilježavanja Dana Evrope na e-mail eu4mekonkursi@gmail.com ili na adresu:\nUz rad je neophodno dostaviti i osnovne podatke o autoru (ime, prezime, razred, škola, mjesto).\nViše u ovih kategoriji... « Dobar sistem zaštite i zdravlja na radu dobar je za poslovanje\tE-vodič za upravljanje stresom i psihosocijalnim rizicima »


„MATIĆEV ŠAL“ PESNIKINJI JULIJANI JANKOVIĆ | Info centrala\nNaslovna Istaknuto „MATIĆEV ŠAL“ PESNIKINJI JULIJANI JANKOVIĆ\n„MATIĆEV ŠAL“ PESNIKINJI JULIJANI JANKOVIĆ\nDobitnik prestižne književne nagrade „Matićev šal“ za 2015. godinu je Julijana Janković, pesnikinja iz Beograda.\nNagrađena zbirka pesama nosi naziv „Prostor i nesanica. Zov“. Žiri za dodelu „Matićevog šala“ činili\n– Radomir Andrić, književnik iz Beograda i predsednik Udruženja književnika Srbije;\n– prof. dr Velibor Lazarević, profesor književnosti iz Kruševca;\n– Gordana Marković, v.d. direktora Biblioteke u Ćupriji.\nSvečanost povodom uručenja nagrade Julijani Janković održaće se poslednjeg dana manifestacije „Matićevi dani“, u petak, 11. septembra. Tog dana održaće se i okrugli sto na temu „Dušan Matić, pesnik materije“.\nU znak sećanja na Dušana Matića, jednog od rodonačelnika srpske kulture, u Ćupriji se svake godine okupe brojni poštovaoci dela jednog od najznačajnijih srpskih pesnika i velikana naše književnosti.\nMatićeva poezija, protkana je dubokim nacionalnim osećanjem, što je inspiracija za njegove sledbenike koji svake godine, svako na svoj način, otkriju ovog velikana u novom svetlu. Ova manifestacija je tradicionalna od 1982. godine i održava se u prvoj polovini septembra i tada se pesniku do 27 godina starosti, za najbolju prvu zbirku pesama, uručuje nagrada Matićev šal. Organizator manifestacije je Narodna biblioteka „Dušan Matić“. Program i sadržaj manifestacije obuhvata okrugli sto, pozorišne predstave i izložbu slika.\nmaticev sal 2015\nmaticevi dani 2015\nPrethodni tekstNAREDNIH DANA PROMENJIVO I SA KIŠOM\nSledeći tekstIVONINI PRIJATELJI PORUČUJU – POBEĐUJE JAGODINSKA MERILIN MONRO!\nVELEPRODAJI „CASA DI MODA“ POTREBNA RADNICA ZA RAD U ADMINISTRACIJI I...


Amar Osim: “Ko je bio jak, bit će i sad” – Haber.ba\nAmar Osim: “Ko je bio jak, bit će i sad”\nNaša ambicija je da se popravimo, kaže Amar Osim.\nAko je suditi po pripremnim utakmicama, navijači Željezničara mogli bi očekivati sjajnu sezonu. Ekipa nije izgubila niti jedan meč, remizirala je sa Širokim Brijegom (1:1), a pobijedila Velež (3:2), Goražde (4:0), GOŠK (2:1), Bosnu Visoko (3:0), Igman Konjic (6:0) i Tuzla City (3:1).\nTrener Amar Osim ipak dobro zna da rezultati na pripremnim utakmicama nemaju ama baš nikakve veze sa tim kako će ekipa reagovati u prvenstvenim duelima.\n– To što smo imali dobre rezultate, može nam samo biti problem, govori Osim, koji vjerovatno žali što nije mogao više ružiti igrače zbog poraza.\nSezona koja počinje u subotu definitivno će biti najčudnija u historiji Premijer lige, igrat će se po specifičnim koronapravilima, a fudbaleri će zvanične utakmice prvi put zaigrati nakon pet mjeseci pauze.\n– Pripreme su bile ok, ne izgleda kao da će biti nekih posebnih problema. Nekim igračima je više škodila pauza, nekim manje. Vidjet ćemo na utakmicama kako će to izgledati. Što se tiče ovih novih pravila, ne bi trebalo da to utječe na igrače. Bit će više izmjena, što može biti nekada prednost, a nekada hendikep, kaže harizmatični stručnjak.\nIako je ekipa pretrpjela neke promjene, Osim smatra da kvalitetom ne zaostaje za onom što je igrala u prošloj sezoni.\n– Kada smo kompletni, to je tu negdje, slično kao i prošle sezone. Problem je što već u 1. kolu nismo kompletni, imamo povrijeđenih, suspendovanih, rovitih. Neke stvari i ne ovise previše o tome kako spremiš ekipu, kako ona igra, već se utakmica, pa i serija utakmica, okrene na neku stranu, a ti to gotovo da ne možeš kontrolisati, govori trener plavih.\nŽeljezničar kao ambiciju uvijek ima borbu za sami vrh, tako će biti i u ovoj sezoni, posebno jer naredne godine klub slavi 100. godišnjicu postojanja. Glavni rivali za titulu vjerovatno će biti isti kao i prošle sezone.\n– Zna se ko je bio do sada jak, tako bi trebalo biti i ove sezone. Naša ambicija je da se popravimo. Bitno je tu mnogo faktora. Kako uđeš u sezonu, kakav se ritam nametne, rekao je Osim za “Oslobođenje“.\nSvakodnevno se piše o raznim igračima koji dolaze ili odlaze s Grbavice, jasno je da bi ekipa trebala još nekoliko igrača, posebno su kritične krilne pozicije gdje stručni štab ima sužen izbor.\nAmar Osim po običaju ne želi previše govoriti o tome koga bi volio vidjeti u svom timu, pa je samo kratko prokomentarisao.\n– Ako nam se ukaže prilika, dovest ćemo neke igrače, poručio je strateg kluba sa Grbavice.\nU klub je stigla ponuda za Damira Sadikovića, a spominje se i interesovanje ruskog Khimkija za Ivana Lendrića. Oba igrača su u najozbiljnijim planovima za prvi tim, pa sada na Grbavici vagaju da li je bolje namaći neki novac u ispražnjenu kasu ili sačuvati tim koji se uigravao za sezonu.\nPovreda Petra Boje dodatno je suzila opcije za Osima, a kako u 1. kolu protiv Veleža ne može računati ni na Mehmeda Alispahića, koji će propustiti meč zbog žutih kartona, već na startu se suočava sa ozbiljnim problemima.\nGeneralku protiv Tuzla Cityja propustio je najbolji igrač Željezničara Semir Štilić kojem je nastradao prst na prijateljskoj utakmici sa Širokim Brijegom i stručni štab nije želio rizikovati te je odlučio da ga sačuva za duel s Mostarcima, prenosi “Sport1“.\nTeme:Amar Osim, FK Željezničar


Nata u strahu zbog pornića\nPevačica Nataša Bekvalac je u panici jer strahuje da će njen pornić sa bivšim suprugom biti objavljen.\nUtorak, 13.06.2017. | 13:56\nOna je očajna što su njene fotografije iz perioda dok je bila u braku sa proslavljenim vaterpolistom isplivale u javnost, pa se plaši da će se mediji dočepati i seksi video snimaka.\nNata je besna na sebe što je izgubila CD-ove na kojima je bila njena privatna arhiva.\nBekvalčeva nije sigurna bez kojih diskova je tačno ostala i šta je sve bilo na njima.\n''Natašina i Dačina veza, a kasnije i brak bili su izuzetno burni i strastveni. Voleli su da eksperimentišu, da se fotografišu, snimaju.... Kao i mnogi parovi, i oni su imali svoje seksi snimke. Nataša se sada najviše plaši da baš ti klipovi ne budu objavljeni'', kaže pevačicina prijateljica.\nOna dodaje da je Nataša očajna što su se njene i Dačine golišave fotografije pojavile u javnosti:\n''Kroz sličan pakao je prošla pre nekoliko godina, kada su objavljene njene slike sa klinike za plastičnu hirurgiju na kojima joj se vide gole grudi. Tada je to pregrmela i bila je ubeđena da joj se ništa slično nikada neće ponoviti. Vodi računa o svom imidžu i kakav utisak ostavlja u javnosti, pa je baš poludela što je ovo dozvolila sebi''.\nPevačicina prijateljica tvrdi da Nataša ne može da shvati gde je zagubila CD-ove. Žao joj je i što je ostala bez cele privatne arhive i svih uspomena iz najlepšeg dela njenog života.\n''Krivo joj je što više nema fotografije sa svog prvog venčanja, ali ni mnoge druge fotke koje su nastale u tom periodu. Ipak, mnogo više je zabrinuta šta se sve još nalazi na tim diskovima. Kažem vam ponovo, ona ni sama nije sigurna šta je sve na CD - ovima bez kojih je ostala i zato se plaši da mediji ne objave fotografije i snimke koji bi mogli još više da je kompromituju''.\nVec vidjeno. Ne kopiraj Severinu.\nVodite je u psihijatriju.\nKad nestane popularnosti udri po oprobanom receptu.\nKopira Severinu da bi podigla svoj rejting, ko sto je tad Severina radila.\nOvo je velika prilika da doticna dodje na naslovne strane svih novina i da na tome profitira kao i sve prije nje.\nPostena je to zena. hahaha. Pusti Dacu Cazim je problem...


Kedžo: Kad roditelje suočim što su djeca gledala, silno su šokirani – OG Portal\n27. listopada 2020. OgPortal 268 Views\nOvo nije pet do 12, ovo je stanje pola sata nakon 12, ističe.(hrt)\n← Njemački ministar: ‘Imamo eksponencijalni rast slučajeva zaraze, uskoro i 20.000 dnevno‘\nTenis – ITF Poreč i OP TK Ogulin za najmlađe →


Moderna istoriografija ne moze pristati na primamljive legende – ona mora stajati kod empirijskih cinjenica i u tom slucaju i u slucaju disidentskog pokreta\nOtvoreni krug disidentskog izazova\nDisidentstvo nije »mrtvo« jer usamljeni pobunjenik–disident dobija novu »istorijsku sansu« – on je duhovno podsticajniji i svojim cinom moze biti legalni garant u borbi za ljudska prava i demokratiju u kojoj – to je ocevidno i u Rusiji i u Srbiji – politicke partije i politicke grupe cesto »atrofiraju«\nLegende i istine o disidentima\nNakon rusenja Berlinskog zida i istorijskog sloma modela socijalizma poznatog pod imenom »ruski komunizam«, u razgovorima o disidentskom pokretu sve cesce se pominje neki »zatvoreni disidentski krug« ili nekakva disidentska revolucija koje »nije bilo«. U novije vreme se pominje cak i »zaborav koji je pokrio disidentski pokret«, a neki cak i sam pojam disident uzimaju pezorativno. Partijska nomenklatura koja je u zemljama realnog socijalizma preuzela vlast ocevidno nema mnogo sluha za disidente – ni vremena da se njima bavi. Protiv lepe legende o disidentima niko nista nema, ali sve istine o njima bi mogle mnogo kome biti smetnja. Tek u novije vreme javljaju se prve istorije disidentskog pokreta, a sto se tice neke dublje sistematizacije i dublje refleksije i autorefleksije, posao je krenuo, ali mnogo daleko odmakao nije. A legendu su gradili svi – i disidenti sa svojim »ispovestima« i u borbi za idejno nasledje kasnije, i oni koji su drzali vlast. Dobro je poznato kazivanje A. Tvardovskog, urednika sovjetskog knjizevnog casopisa Novi mir. Kada su mu, kao »poverljiv materijal« dali da procita pripovetku A. Solzenjicina Jedan dan Ivana Denisovica on se dobro zakljucao u svom radnom kabinetu, ali kada je poceo da cita – tako sam kazuje – osetio je da se dogodilo neko »cudo«, da to nije nesto iz serije sivila onovremene sovjetske proze, pa je ustao, obukao je svecano odelo jer – neko je »bacio kamen«. Ako se imaju na umu okolnosti u kojima se pojavila pripovetka glasovitog disidenta, i za ovakve ocevidne i tipicne ruske mistifikacije treba imati razumevanja. Sam pisac te pripovetke navodi slicne zgode iz svog zivota. Mnogi disidenti, inace, pominju neku cudnu »noc odluke« kada su po zovu savesti, po nekom tajanstvenom zakonu onoga sto Francuzi zovu cas de conscience, kretali u pobunu. Taj prvi korak na takvom putu uistinu nije nesto obicno. To je pobuna usamljenika, strogo individualni cin i disidenti se nikako ne mogu vezivati za nesto sto bi bilo politicka partija – smisao takvog puta je permanentna pobuna protiv totalitarnog »duha Partije«. Koristi se i izraz »pokret« ali se on mora uzimati u strogo uslovnom smislu jer nije u grupama – a to je najvisi oblik okupljanja – nije bilo ni traga neke strukture koja bi podsecala na organizovani politicki pokret. Pobuna dakle takvih usamljenika je bila par excellence pobuna kao individualni cin nekakvih putnika koji krecu u nepoznato. Upravo oko toga se stvara neka vrsta romanticne aure u kojoj i disidenti sami vide sebe – oni su avanturisti u dobrom znacenju reci, putnici u nepoznato za koje je jos Spinoza govorio da najdalje stizu jer nisu sigurni kuda plove. U pominjanim pak »ispovestima« disidenata ima i realnije slike, ima kazivanja o strahu i nadi, o lutanju i kolebanju. Tu se legenda podize do viseg nivoa. Mnogi se »vracaju s puta« i upravo tu se legende polako razvejavaju. U iskrenom i doslednom disidentskom cinu ima neceg od prosvetiteljske tradicije, neceg od vere u razum i snagu novog kritickog misljenja, ali u odustajanju ima tragike koja je sudjena svima koji su vec jednom krenuli u nepoznato. Valjda stoga u memoarima doslednih disidenata ima manje lazi nego u memoarima drzavnika i vojskovodja. Bilo kako bilo, jednom otvoren krug obavezuje, ali u secanjima disidenata–pokajnika ima i onog bez cega se puni smisao disidentskog cina ne bi mogao lako razumeti. Posebno je problem komplikovan kada se posmatra – to je danas najvaznija tema u raspravama o disidentskom pokretu – raslojavanje medju njima, koje se iskazivalo kao politicki cin posebnog znacaja. Jedan poznati ruski disident, koji je danas zapazena figura medju ruskim nacionalistima, o tome nudi jednu formulaciju i ona je vazna i za razumevanje legende i za poimanje pune istine o disidentima – »Mi smo gadjali komunizam a pogodili smo i ubili Rusiju«.\nNajvazniji momenat je politicka doslednost i ona se, naravno, razlicito shvata – i oko nje se stvara legenda.\nAlhemicarska soba Fausta, 1964.\nIma mnogo momenata koji u tom smislu nisu dovoljno osvetljeni, a za primerima – barem ne ovoga puta – ne treba ici u daleku Rusiju. Sami su vlastodrsci na svoj nacin ucestvovali u stvaranju legende. Kada se jugoslovenska komunisticka nomenklatura pocetkom sedamdesetih godina suocila sa »maspokom« u Hrvatskoj, V. Bakaric je sasvim dobro prepoznao disidente kao takve, ali im je dao znacaj koji konkretno sigurno nisu imali. »Ovdje su debelo umijesani« – rekao je Bakaric – »ne samo Djilas i Mihajlov, nego su ovdje umijesane i razne strane sluzbe«.1 Ovde pomenute istorijske figure jugoslovenskog disidentskog pokreta bile su znacajne, ali da su Djilas i Mihajlov bili podstrekaci »maspoka« za to dokaza nema – borba se vodila u okviru organizovane snage SKH ciji je jedan deo raspaljivao populisticki talas. I D. Markovic u svom delu memoarskog karaktera posebno izdvaja Mihajlova i tu naravno ne gresi – on je dobro znao da je rec o pobunjeniku sa kojim se ne moze manipulisati kao sto se to sa mnogim drugim »intelektualcima« moglo. On optuzuje Mihajlova, nazivajuci ga »profesorcic« koji pise »antisocijalisticke i procetnicke napise« u sluzbi inostranih krugova koji se »oslanjaju na takve«.2 Da dvojica usamljenika – koji su vec bili u zatvoru – mogu da stvore takav pokret cista je legenda i ovakvo njihovo procenjivanje je njen deo. Dublji motivi su svakako – politicki motivi jedne vladajuce nomenklature koja je ipak dobro znala odakle prava opasnost moze doci. Tendencije prisutne u disidentskom pokretu – uzetom sire – nisu ni jednostavne ni jednoznacne, kako se danas prikazuju, kako ih danas prikazuju cak i neki disidenti. To nerasvetljeno »polje« stvara brojne nesporazume. Iako su disidenti bili usamljenici njihove su ideje bile »vezivno tkivo« neceg sto se ipak moze nazvati pokretom, ali tu se otvara nov krug nesporazuma. Pri tom su neki tokovi zaboravljeni a neki su predimenzionirani. Rec »pokret« ipak valja uzimati uslovno i poznati disident V. Bukovski ne gresi mnogo kada umesto izraza »disidentstvo« koristi izraz – »otpor«. Nevolja je, medjutim, u tome sto je i taj izraz presirok pa se mnoge pojave svrstavaju u disidentstvo, a one to nisu u dubljem smislu, pri cemu se ono najvaznije – raslojavanje medju disidentima – jos teze zapaza. Problem se komplikuje i time sto do sada nema celovitije istorije pokreta niti ozbiljnije sistematizacije. Tek u novije vreme i ti poslovi zapocinju – kod nas su pak u povoju, a famozno raslojavanje je upravo kod nas imalo svoj konkretni politicki izraz. Kada je ne tako davno beogradska Republika otvorila temu o »refleksiji i autorefleksiji« disidenata, brzo se pokazalo da se suocavamo sa jednim u istoriografskom smislu neobavljenim poslom. Prilozi u Republici nisu bili samo ocekivane »ispovesti« vec i poziv na autorefleksiju, sto je sigurno novo, i cega mnogo nema ni u svetu, cak ni u brojnim i zapazenijim istrazivanjima koja su vec obavljena.3\nU srazmeri sa novim vidovima\ntotalitarizma otvarace se i zatvarati i novi\nkrugovi disidentskog izazova\nDa disidentski pokret nije bio homogen, to svakako nije neko senzacionalno otkrice – ali da je imao tokove po necem slicne Istoku i Zapadu, to je pitanje koje se vise ne moze zaobilaziti. Tu postoje, u okviru legende o disidentima, i svojevrsne »bele mrlje« i rasprava o njima bi morala biti jednom zapoceta. Na citavom Zapadu majska pobuna studenata godine 1968. dovela je do velikih potresa – jos uvek verujuci u mit o Revoluciji, »sezdesetosmasi« su proveravali koliko je idejno otporno sve ono sto su »ocevi« verovali, koliko je snazna vera »otaca« i u kojoj meri ona moze da izdrzi u dekartovskom polju sumnje i »kontestacije« u koje su oni smestali svet podvrgavajuci ga temeljnoj kritici – »kritici svega«. Na Istoku pak – a to je sfera sovjetske dominacije – takvog studentskog bunta nije bilo, i nije nepoznato zbog cega, osim naravno u nekim otvorenijim zemljama kakva je bila Jugoslavija. Odredjena veza izmedju ruskih disidenata i »majskog bunta« 1968. postoji i o njoj se ne govori tek odskora – kako bi se moglo uciniti.4 A duh sumnje i pobune bio je zahvatio sve sfere zivota u krilu jedne umorne civilizacije. Pod uslovom da se problemi ne uproscavaju, i da se u svemu ne hita sa zakljuccima na principu proste analogije, moze se govoriti o jednom evropskom duhu pobune protiv sume vrednosti na civilizacijskoj aksioloskoj skali. Upravo kada je jedna civilizacija sa svojom sumom vrednosti dodirnula svoje granice, medju »sezdesetosmasima« i u krilu njihove pobune jedna je generacija osetila potrebu za Duhom a to je bilo neminovno u svetu u kojem se obnavljala »nada sveta koji nije znao da se nada«. Neki istrazivaci idu cak i tako daleko da porede maj 1968. sa nadom koju Crkvi u svetu budi Vatikanski koncil i to – sudeci po novijim istrazivanjima – nije bez osnova. Duh sumnje je zahvatio bio i samu Crkvu i doveo do nuzne »revolucije u Crkvi«. Ta su kretanja manje poznata i njima bi danas, u pristupu jedne nesputane refleksije i autorefleksije, trebalo pokloniti vise paznje, posebno kada se analizira rusko religijsko disidentstvo koje je u krilu disidentskog pokreta bilo jedan od znacajnih tokova.5\nPodela iz duha pobune\nDa bi se bolje razumela sva sirina sume ideja u krilu disidentskog pokreta nuzno je vratiti se A. Saharovu cija je pobuna takodje zapocela godine 1968. Tu ce se videti u cemu je bio smisao raslojavanja medju disidentima, o kakvoj je podeli rec jer – to se mora naglasiti – u pitanju je disident koji se nije »vratio s puta«. Naime, godine 1968. je iz »samizdata« stigao u Evropu jedan neobican spis ruskog akademika A. Saharova, »oca sovjetske hidrogenske bombe«, pod naslovom – Progres i koegzistencija – i intelektualna sloboda. Spis je zaista bio nesto neobicno – njegov pisac nije razmisljao u kljucu levice i desnice vec u kljucu jedne neminovne globalizacije koja bi se morala misliti u globalnim, humanistickim dimenzijama. Oko tog spisa povela se velika rasprava u vezi sa »teorijom konvergencije«. Akademik je bio izlozen represiji – ubrzo se nasao u progonstvu – ali je odjek bio ogroman i u Rusiji i u Evropi. Dok su mnogi – i medju poznatim disidentima – predvidjali neminovni konflikt medju blokovima, sudar izmedju sovjetskog komunizma i Zapada, sa nekakvim izgledima politicke restauracije u Rusiji nakon pada komunizma, Saharov je stvari posmatrao globalno i realno – famoznog sudara nece biti, sistemi ce se vremenom priblizavati jednako u smeru neminovne konvergencije pa ce se svet naci u situaciji da gradi jedno drugacije drustvo, gradjansko drustvo slobode i demokratije cime ce se stici do »svetske, demokratske i socijalisticke vlade«. Smela »utopija« ruskog humaniste zbunila je cak i najglasovitije disidente jer se videlo – tako glasi jedna tadasnja ocena dokumenta – »da se neke Saharovljeve teze u potpunosti poklapaju sa idejama americkog politickog filozofa Markuzea, narocito kada se govori o paralelizmu izmedju americkog i sovjetskog supersistema«. Kada je ubrzo stigao na Zapad i A. Solzenjicin, spor je prerastao u nesto sto nije vidjeno decenijama – doslo je do podela ne samo medju disidentima vec i medju francuskim intelektualcima. Krug disidentskog izazova se zatvarao, ali se nanovo i otvarao – na tim tackama i traje duhovna drama disidenata i inteligencije u celini, tu zapocinje i famozno »preispitivanje« medju naslednicima majske pobune iz godine 1968. U velikom sporu – na koji se u celini ovde necemo osvrtati – posebno mesto pripada jugoslovenskom disidentu M. Mihajlovu koji je otvorio polemiku sa piscem i svedokom, posebno sa njegovim politickim gledistima. Osnovne teze Mihajlov je izlozio u poznatom eseju Povratak velikog inkvizitora godine 1980. u kojem se detaljno pozabavio ideoloskim shvatanjima velikog pisca. Totalitarizam se – prema Mihajlovu – ne moze jednoznacno locirati jer »nesloboda, jednako kao i sloboda, nema nacionalni predznak«. Svetskom se totalitarizmu ljudi mogu odupreti samo nekom novom, nadnacionalnom idejom, a nikako novim nacionalizmom cija se sablazan videla na horizontu sumraka sovjetskog totalitarizma i krize u Jugoslaviji koja je vec pretila Evropi. »Komunisticki internacionalizam je« – kaze Mihajlov – »bez obzira na svoju ‘proletersku’ ogranicenost, u novoj istoriji ipak prvi svetski pokret koji je imao opsteljudske ciljeve«. Godine 1981, u vezi sa cuvenom polemikom izmedju Solzenjicina i B. Suvarina, Mihajlov je ne samo ponovio svoje teze, vec je velikom piscu rekao da u politickom smislu ponavlja »banalnosti«. Podela medju disidentima se, dakle, odvijala linijom razmedje izmedju nacionalizma i novog humanistickog nadnacionalizma, odnosno trajnih demokratskih vrednosti na kojima se civilizacija moze obnavljati. Upravo ova polemika pokazuje da se na disidentski pokret mora gledati siroko – bez pristajanja, bez priklanjanja legendi o njegovim ucesnicima koji su »uvek bili u pravu«.\nKolektivizam nije iskljucivi izum komunizma i\nljudska je licnost bila gusena jednako i ranije,\npa je primarna uloga disidenata da bude svest o licnosti\nbez obzira na formalni oblik vladavine\nKrugovi disidentskog izazova se otvaraju i zatvaraju, i nije jasno kako se sve mogu zatvoriti. Nekada se Solzenjicin u svom delu Arhipelag GULAG divio Mihajlovu – kao sto se divio i hrabrosti Cecena – a sada u polemici odbacuje »nase pluraliste«. Pa ipak, ova podela je normalna u duhu pobune na koju autenticni disidenti jednom pristaju i koju retko izneveravaju. Podela je pokazala – kao i kod nas – da se disidentski moze istrajavati na putu permanentne pobune ali da se moze postupiti i obrnuto – da se humanisticka uverenja i duboka vera razmene za jeftinu monetu etnickog nacionalizma. Ovo drugo je mnogo cesce, i za to ima upecatljivih primera i kod nas i u savremenoj Rusiji te Evropi sire.6 Solzenjicin je odgovorio na to pitanje zatvaranjem kruga, ali su Saharov i Mihajlov imali svoj odgovor, a on se sastoji u prihvatanju novih izazova u istom onom krugu disidentskog izazova koji traje. U tom kljucu treba citati i Solzenjicinov stav prema spaljenoj Ceceniji i stav prema najnovijem ciklusu jugoslovenskih ratova. A sto se tice krugova disidentskog izazova oni po prirodi stvari nikad nece ni biti zatvoreni – nacionalisticki totalitarizam je novi izazov za pobunu po crti savesti. Svi ce ti problemi biti, naravno, mnogo jasniji kada se objave ne samo sve »ispovesti« glasovitih disidenata nego, i to posebno, kada se disidentsko iskustvo bude vrednovalo u onom smislu u kojem se vrednuje svaka suma ideja i svako duhovno iskustvo. Za sada »borba za disidentsko nasledje« otezava taj posao, a nacionalna i nacionalisticka »prestrojavanja« se odvijaju u smislu pisanja »naknadnih biografija«.\nNeki primeri sistematizacije disidentskog iskustva\nSve doskora nije bilo neke istorije disidentskog pokreta, odnosno u »ispovestima« se nesto slicno sretalo, ali je ugao uvek bio strogo licni. Nije takodje bilo, a i sada jos uvek nema u punom smislu, neke sistematizacije disidentskog iskustva. Mnogi i tu pominju famoznu »distancu«, ali, buduci da se krugovi disidentskog izazova permanentno otvaraju i zatvaraju, na takvu se distancu mora jos pricekati. To ne znaci da nije bilo veoma ozbiljnih istrazivanja od kojih smo tek neka pominjali u ovom radu. Otezavajuca okolnost je i u tome sto se disidentski pokret mora posmatrati zaista siroko, sa svim njegovim tokovima od kojih su neki prosto zaboravljeni, drugi neopravdano potcenjeni, a treci su jednostavno jos uvek neotkriveni. Veza pak medju svim tokovima nije nimalo jednostavna, iako neki medju samim disidentima ne priznaju jednako pravo svim tokovima. Disidentstvo – da podsetimo – ima svoje religijske, politicke, eticke, neposredno crkvene tokove i niz varijacija o kojima se jos nije ni raspravljalo. Citavi tokovi u Crkvi, recimo, koji govore o pobuni protiv konzervativnog duha jerarhije, koji nisu novi i koji se ne odnose samo na Rusiju, jos nisu osvetljeni – primera radi jedno personalisticko iskustvo u smislu hriscanskog personalizma odvijalo se upravo po crti najneposrednijeg disidentstva. I sam je pojam crkvenog porekla – kao sto znamo. Iako je takvih »disidenata« bilo mnogo vise u katolickoj crkvi, manje se zna da ih je bilo – pocetkom pedesetih godina posebno – i u pravoslavnoj crkvi, pa i kod nas u Srbiji i nekadasnjoj Jugoslaviji. Pokusaj sistematizacije bi otkrio veoma zanimljiva kretanja i u toj sferi.\nU svetu, pak, postoje ozbiljna istrazivanja koja su uveliko sistematicna i na neka se moramo osvrnuti. Kod Rusa je odavno zapazen rad Ljudmile Aleksejeve koja se kao istrazivac, naravno, suocila sa svim gore pomenutim problemima. Ona je na pitanje o »distanci« odgovorila jednostavno – decenije disidentskog iskustva u Rusiji dovoljne su za jednu istoriju i za jednu mogucu sistematizaciju. U svom delu Istorija drugacijeg nacina misljenja u SSSR-u, objavljenom 1992. godine – izdanje kuce Vest Vilnus-Moskva – ona je uspela da obuhvati ne samo brojne tokove disidentske pobune, vec i da ponudi jednu mogucu sistematizaciju sume ideja koje su pripremale slom modela i prakse »ruskog komunizma« cije se »urusavanje« poklopilo sa objavljivanjem njene obimne studije. Aleksejeva je obuhvatila citav disidentski pokret na teritoriji SSSR-a, pri cemu i ovde treba podsetiti da se i takva celina samo uslovno moze nazvati pokretom – tokovi su bili do te mere raznorodni i po idejama i po ciljevima da se o pokretu ne moze govoriti. Ona ne gresi kada najcesce koristi rec »grupe« jer su u pitanju disidentske grupe – tek u redjim slucajevima organizacije – u oblasti politike, vere i veroispovesti koje objedinjuje nesto sto se naziva »ljudska prava« ili jos cesce »drugaciji nacin misljenja«. Iako su, na primer, brojne disidentske grupe u raznim delovima velike drzave bile strogo nacionalne – pa i nacionalisticki opredeljene – i njihova borba je bila normalna pojava jer u uslovima totalitarne presije ni nacionalno opredeljenje se nije smelo u punoj meri iskazivati. Delo je, uostalom, hronika u pravom smislu reci i dobrim delom se i temelji na svemu onom sto su godinama donosile »samizdatovske« publikacije kakva je bila na primer Hronika tekucih zbivanja. Rasporedjena u osamnaest poglavlja ova bogata gradja izvire iz dobro obradjene dokumentacije koja se ni kasnije nije u necem bitnom menjala.\nAleksejeva je ponudila ne samo hroniku vec i nesto mnogo vise i tu su i prave novine ove obimne studije.\nNajpre, u ogromnom mnostvu licnosti o kojima nudi dragocene podatke ona je izdvojila dva glavna »junaka« disidentskog pokreta a to su Solzenjicin i Saharov. Vrlo rano se moglo zapaziti da medju dvojicom velikih disidenata postoje razlike koje ce se vremenom uvecavati, ali ce u svom zamahu zahvatiti i pokret kao celinu. Autenticni disidenti u kakve nesumnjivo spada jedan Saharov rano se sukobljavaju sa krugom oko Solzenjicina koji sve vise – bez obzira na znacajno svedocanstvo koje imamo u njegovom delu – podleze »sablazni nacionalizma«, kako je to okarakterisao sam M. Mihajlov u svojim osvrtima na Solzenjicinove politicke stavove. Na jednoj strani, dakle, jasno se razaznaje jedan autoritarni sistem kao ideal koji se nekada definise i kao nekakva »humana autoritarnost« i u ruskom se disidentskom pokretu ocrtavaju dve tendencije sasvim jasne po svojim osnovnim usmerenjima. I tu je Mihajlov odigrao vaznu ulogu – on je jos 1974. analizirao Solzenjicinovo Pismo vodjama Sovjetskog Saveza, a njegov stav prepoznaje se po recima N. Berdjajeva koje su uzete kao moto eseja – »Autoritarnost je antihristovo nacelo«. Postalo je jasno u krilu pokreta u celini – po toj crti je teklo i raslojavanje medju ruskim disidentima – da je izvorna disidentska ideja, univerzalna i humanisticka, nespojiva sa uskim etnickim nacionalizmom, kuda je po svemu sudeci smerao citav jedan tok u tom disidentskom pokretu. Osim toga, Aleksejeva nudi jos nesto o cemu se kod nas malo govorilo, a upravo se tice jugoslovenskog disidentskog pokreta iz vremena Titove vladavine. Djilas i Mihajlov, kao istorijske figure jugoslovenskog disidentskog pokreta, odigrali su znacajnu ulogu i u Rusiji – Djilasova Nova klasa kao i citav niz eseja rano su objavljeni u »samizdatu« i vec sezdesetih godina su Djilasove knjige stajale u istom redu sa knjigama A. Kestlera, Orvela i drugih disidenata. Po sebi se razume, Djilasove i Mihajlovljeve ideje nisu imale jednaku recepciju kod svih disidentskih grupa, ali su odigrale znacajnu ulogu u sirenju ideje o nedeljivosti ljudskih prava i o pravu na »drugacije misljenje«. U brojnim se grupama ideja demokratije nije jasno ni uoblicavala, mnogi su je svodili samo na nekakvu »demokratizaciju«, odnosno na pokusaj da se nadje ono sto se nazivalo »ljudsko lice« socijalizma. Danas se, naravno, stvari vide u drugacijem svetlu jer se odigralo mnogo od onoga sto smo nazvali otvaranje i zatvaranje disidentskog kruga, ali delo Aleksejeve ne gubi zbog toga. Osnovna ideja – ideja jasnog razgranicenja u disidentskom pokretu kod nje je prosledjena sa jednom nesvakidasnjom akribijom. Njena knjiga je naravno – u pogledu dokumentacije – u mnogo cemu dopunjena, ali analiza glavnih »junaka« ostaje nesto vredno, posebno ako se ima na umu da nema mnogo pokusaja sistematizacije. Barem ne u ovakvim razmerama. Disidentske ideje – i taj cemo zakljucak Lj. Aleksejeve pomenuti – su u svakom slucaju bile ono seme koje ce krajem osamdesetih godina proklijati – sada jasno znamo gde su koreni svega onoga sto traje u raspravama oko Solzenjicina. Iz toga se moze suditi i o neobicnom »odjeku« na koji nailaze kod nas neke Solzenjicinove politicke ideje.\nOdaja svetlozarnosti, 1961.\nJedna druga knjiga – novijeg datuma – baca vise svetla na sve ono pred cim je Lj. Aleksejeva bila zastala.7\nAutorka ove knjige je poznati francuski slavista i ona je svoju knjigu radila »na terenu«, u ruskim arhivama, ali i u saradnji sa autenticnim junacima – samim disidentima. Delo je zapravo doktorska disertacija nedavno odbranjena i kada je objavljena kao knjiga izazvalo je zivo zanimanje ne samo strucne nego i sire javnosti. Knjiga je vec u prvim osvrtima ocenjena visoko i uporedjena sa cuvenom Crnom knjigom komunizma sa kojom stoji »u istom redu«. U cuvenom listu La Pensée russe – gde je decenijama objavljivana disidentska hronika – receno je da je delo »svojevrsna enciklopedija disidentskog pokreta u SSSR-u«. Nije bez znacaja jos jedna cinjenica – u samoj Rusiji cuvena Crna knjiga komunizma je docekana sa odobravanjem, ali uz napomenu da se problemu mora pristupati sa jos mnogim novim dokumentima koji za sada nisu dostupni naucnoj javnosti. Autorka analizira disidentski pokret na osnovu dokumentacije, ali i u najneposrednijem sporu sa samim »junacima«. Svoj metodoloski pristup ona jasno kazuje, u osvrtu na delo Lj. Aleksejeve cija joj je knjiga bila polaziste – »Ja sam izabrala drugaciji put«. Istini za volju, u metodoloskom smislu bitne razlike nema, osim sto je kod francuske autorke manje hronike, a vise opservacija opstijeg tipa. Ona i sama polazi od »slucaja« Sinjavski–Danijel i sledi brojne tokove ali brzo – kao i Aleksejeva – prepoznaje ne samo glavne junake kakvi su Solzenjicin i Saharov, vec i ono sto je njih sukobilo. Sinjavski je za nju disident koji se moze uporediti sa Volterom – i veliki enciklopedista je svoje spise objavljivao u inostranstvu jer je verovao da se Evropa u celini mora okretati novim vremenima. Da bi svoju tezu bolje ilustrovala ona se sluzi jednom neobicnom sintagmom – disidenti su, posebno ruski, morali poci »od nule«, oni su »izmislili bicikl sa drvenim tockovima«. Ideal je bio Zapad, sa svojim institucijama demokratskog uredjenja drustva, ali ideal se nije mogao tako lako ostvariti u Rusiji kao zemlji bez bogatije demokratske tradicije i bez demokratskih institucija, kojih nije bilo ni u vreme autoritarnog carizma ni u vreme autoritarnog komunizma. Taj raskorak izmedju ideala i stvarnosti ruski su disidenti osecali kao poseban teret – otuda su se upravo u slucaju ruskih disidenata krugovi izazova onako otvarali i onako zatvarali uvek u vrtlogu polemika i nesporazuma. U zemlji bez demokratskih tradicija, tek izasloj iz senke sovjetskog totalitarizma, barem zadugo, politicke partije – kojih ima uistinu mnogo – nece igrati onu ulogu kakvu igraju na Zapadu. Pluralizam se lako pretvara u diktaturu politickih partija koje su formalno slobodne, ali koje su politicki sterilne. U tom smislu disidentstvo nije »mrtvo« jer usamljeni pobunjenik–disident dobija novu »istorijsku sansu« – on je duhovno podsticajniji i svojim cinom moze biti legalni garant u borbi za ljudska prava i demokratiju u kojoj – to je ocevidno i u Rusiji i u Srbiji – politicke partije i politicke grupe cesto »atrofiraju«. Takva ukazivanja su uistinu novina u odnosu na knjigu Lj. Aleksejeve, i njih ima podosta u ovom delu.\nAko se drzi da drzava i Crkva u »simfoniji« mogu\nda rese sve probleme, onda se pristaje na jednu kolektivisticku\nmatricu koja se u drustvenoj sferi najbolje vidi u jednoj\nautoritarnosti – ljudska prava se shvataju samo\n»kolektivno« i licnost se trajno potiskuje\nTumaceci sama svoju knjigu – ciji se prevod na ruski jezik ocekuje – S. Vesje je nacinila jos neke vazne napomene.\nI S. Vesje – kao i Lj. Aleksejeva – kljuc za razumevanje ruskog disidentskog pokreta vidi u onoj »vododelnici« koju oznacavaju Saharov i Solzenjicin, ali za razliku od Aleksejeve ona cini i neke vazne »projekcije«. Valjalo bi – kaze ona – otkloniti famozne istoriografske »bele mrlje« svuda, pa i u analizi disidentskog pokreta, a to je jednako vazno i na Istoku, gde se tek srice abeceda pluralizma, i na Zapadu, gde se takve pojave takodje srecu. Neki njeni primeri »iskacu« iz kruga istrazivanja disidentskog pokreta i dodiruju temu veoma osetljivu u Francuskoj – i ne samo u Francuskoj naravno – ali i to nije nevazno u raspravama ovoga tipa. De Gol je – navodi taj primer S. Vesje – nakon rata u nekim svojim govorima isticao da su bezmalo svi Francuzi bili u Pokretu otpora i cilj drzavnika nije bio nejasan – trebalo je nekako graditi jedinstvo nacije koja je u vreme rata mnogo pretrpela zbog tragicnih podela. Nakon novijih istrazivanja pokazalo se – i to je medju Francuzima »vruca tema« sve do danas – da je pet procenata Francuza bilo u pokretu, pet procenata je bilo medju visijevskim kolaboracionistima, a ostali su »cekali da vide kako ce biti«. To nije samo neka tek politicka ocena vec nesto na sta jasno ukazuju istorijska i socioloska istrazivanja. Moderna istoriografija ne moze pristati na primamljive legende – ona mora stajati kod empirijskih cinjenica i u tom slucaju i u slucaju disidentskog pokreta. Bilo je medju Francuzima intelektualaca koji su svojevremeno govorili o staljinskom teroru, ali je to bio manji broj, dok je vecina na francuskoj levici jednostavno odobravala sve pa i famozne Staljinove »moskovske procese«. Tek danas, kada postoji i famozna »distanca« o tome se govori. Drugim recima, bilo je i disidenata koji su otvarali krug osudom staljinskog terora a sada se vracaju velicanju Staljina i autoritarnog sistema. Uklanjajuci brojne »bele mrlje« ona je nacinila jasnu razliku medju samim disidentima – sa osvrtom na sadasnje prilike. Sumirajuci svoje opservacije S. Vesje iznosi i neke sudove za koje bi se na prvi pogled moglo reci da su strogi. Naime, medju »junacima« – i to posebnog tipa – disidentskog pokreta ona prepoznaje i sadasnjeg predsednika Rusije V. Putina. I zaista, aktuelni predsednik je to i bio, samo u specificnoj ulozi, u ulozi neke vrste antijunaka. »Zapanjena sam« – kaze francuska autorka – »da je prema socioloskim istrazivanjima vise od polovine stanovnistva spremno da glasa za coveka koji se ne stidi da javno kaze da je radio za KGB«. Aktuelni predsednik ne samo da je radio za KGB vec mu je dugo godina stajao na celu – a u vreme najzescih progona disidenata, posebno samog Saharova, on je bio uistinu autenticni »junak«. Sa V. Putinom se uistinu otvara jedno neizvesno doba istorije velike zemlje i rasprava o tome se ne moze izbeci. Aparatcik iz vremena L. I. Breznjeva, V. Putin je »preziveo« godinu 1989. – pad Berlinskog zida i raspad sovjetske unije – tako sto je prihvatio nacionalizam, i u njegovom rusko-velikodrzavnom i u religijsko-ideoloskom smislu.8 Obicno se misli da je Putin dosao na vlast zahvaljujuci vojsci – i ratu u Ceceniji – i mocnom aparatu KGB kojem je bio na celu i u vreme B. N. Jeljcina, ali se zaboravlja da je u tome imao i otvorenu i snaznu podrsku Ruske crkve.\nDa teza S. Vesje nije tek jedna politicka ocena i slobodna »procena« potvrdjuje i sam aktuelni ruski predsednik V. Putin u svojoj autobiografiji dosta neobicnog tipa jer je radjena uz pomoc brojnih svedoka i ucesnika o cemu govori i njen naslov – V. Putin – u prvom licu. Iz knjige se mogu doznati uistinu vazna svedocanstva. Aktuelni ruski predsednik je – prema sopstvenom priznanju – bio posebno aktivan u vreme progona A. Saharova kada je razbijao disidentske grupe na zaista zanimljiv nacin. Njegove tehnike su bile zaista originalne – on je preko dousnika otkrivao ko su disidenti, mesto i vreme kada se okupljaju, pa je priredjivao »antiscenu«, odnosno na njihovo mesto je dovodio svoje ljude da ucine »isto« ali pod sovjetskom zastavom, da prirede miting koji je vesti obavestajac bukvalno imao »u rukama«. O tim svojim podvizima on u svojoj autobiografiji prica sa neskrivenim uzbudjenjem i divljenjem.9\nNeki detalji iz ove u svakom pogledu zanimljive knjige dobro potvrdjuju ono o cemu govori S. Vesje.\nSakristija fizicara, 1964.\nSlavni obavestajac se svom poslu predavao sa zanosom, a o njemu je sanjao od malih nogu. Kada se pominju represije i najgrublje nasilje u odnosu na one »koji su drugacije mislili« V. Putin se danas ne slaze sa svim nasilnim metodama ali dodaje – »Nije sve bilo tako grubo«. Putin veoma iskreno priznaje svoja politicka ubedjenja. Na pitanje kada je i zbog cega napustio KPSS on odgovara – »Nisam istupio. KPSS je prestala da postoji, uzeo sam clansku kartu, stavio je u fioku – tamo jos uvek stoji«. Taj mehanizam starog totalitarizma S. Vesje objasnjava posebno u ovom svom delu. Ona podseca da se – u nastojanju da se pobegne od rasprave o disidentima i o prirodi totalitarizma – danas primenjuju uistinu rafinirane metode. Isti politicari – ona i tu navodi primer V. Putina – dizu zdravice u cast Staljina i povremeno osudjuju nasilne metode iz njegovog vremena, otkrivaju spomen-obelezja stradalima, no istovremeno – taj primer navodi S. Vesje – i spomen-obelezje na Lubjanki u slavu J. Andropova koji je izvrsio invaziju u Madjarskoj svojevremeno, i otvarao glasovite »psihuske«, odnosno trpao u bolnice sve one koji su bili autenticni disidenti. Totalitarizam nije mrtav, kaze S. Vesje, i on se inkarnira istorijski na mnogo nacina – i u toj vaznoj »projekciji« cita i sva zbivanja, pa i ona o disidentima za koje mnogi kazu da su »zaboravljeni«. Da nevolja bude veca – i taj primer ona navodi – danas se u Rusiji, i drugde, pojam disident uzima skoro kao rec »pogrdna«. U srazmeri sa novim vidovima totalitarizma otvarace se i zatvarati i novi krugovi disidentskog izazova.\nU svakom slucaju, disidentski krug nije zatvoren – individualna pobuna nije izgubila svoju antropogenu vrednost.\nDve napomene o »pravoslavnom komunizmu«\nI Lj. Aleksejeva i S. Vesje poklanjaju veliku paznju pojavama »religioznog« disidentstva, a to i nije cudno ako se imaju na umu neke cinjenice. Najpre – da podsetimo – sam pojam pa i »praksa« poreklom su iz Crkve. Osim toga, disidentstvo u Crkvi ne jenjava i postoji ogromna dokumentacija o tome, upravo u glasovitim disidentskim »hronikama tekucih zbivanja«. Vazno je napomenuti da se tu ne radi – barem nas u ovoj prilici to ne zanima – o tokovima koji dodiruju dogmatski i striktnu ekleziolosku sferu, vec o drustvenim teorijama u crkvenoj praksi i o jednoj ideologiji koja se u okviru autoritarnih sistema i rezima trazi i u Crkvi i u drustvu na nekoj »zajednickoj osnovi«. Rec je, naravno, ne o Crkvi kao bozanskoj ustanovi – sa njenim poslanjem koje i cini njenu sustinu i njen smisao – vec o Crkvi u drustvu koja je u istoriji ne jednom s drustvom delila »greh struktura«. U novije vreme primetno ozivljava jedna tendencija neke nove »simfonije« izmedju Crkve i autoritarnih sistema. Sto se Rusije tice, ona ima, istorijski gledano, u tom smislu bogato poglavlje – pominjali smo K. Leontjeva koji je ruskom caru predlagao da uvede komunizam »odozgo«. Dobro je poznat Staljinov »konkordat« sa Ruskom crkvom iz vremena Drugog svetskog rata, koji je od Crkve nacinio instituciju koja stoji u sprezi sa rezimom. Na toj se osnovi i radja jedna pojava oznacena pomalo bizarnom sintagmom – »pravoslavni komunizam«. Oni koji znaju nesto vise o kretanjima u Crkvi – posebno o bogatom »poglavlju« disidentstva koje u RPC ne jenjava – znaju da se iza uistinu bizarne sintagme skrivaju znaci jedne drustvene pojave koja se nikako ne moze zaobilaziti. I upravo su tu reagovali ruski crkveni disidenti, ali odjeci su mnogo siri i nikako se ne ticu samo Rusije.10 Neke teze igumana Venijamina Novika iz Sankt-Petersburga izlozene u vidu specificnog, tipicno disidentskog programskog dokumenta – u La Pensée russe nb. 4305 za mesec februar 2000 – zasluzuje da se na njih osvrnemo. One govore o trajanju jednog izazova i o disidentskom prihvatanju tog izazova. Osim toga, iguman Venijamin je neke bitne drustvene probleme – probleme Crkve u autoritarnom i represivnom sistemu posebno – osvetlio i sire i dublje nego sto se to srece u mnogim disidentskim »manifestima« – a aktuelnost njihova govori dosta sama po sebi. Iguman je uocio da Rusija danas prezivljava neku »krizu samosvesti« koje – to je prvi paradoks – ranije nije bilo i nije je moglo ni biti ni u autoritarnom carizmu ni u autoritarnom komunizmu jednostavno stoga sto nikakvog javnog izrazavanja stavova nije ni moglo biti. Nije bilo javnosti kao institucije i kao instrumenta i prakse koji prate sumu ideja i idejnih koncepcija u drustvu ili u Crkvi. »Javno misljenje jednostavno nije postojalo« kaze on i tek su ga u nekoj meri budili disidenti – ta njihova uloga postoji i danas jer u protivnom drustveni bi se fenomeni »prikrivali«, dok bi njihovo mesto popunjavale ideoloske floskule. Samo snazna kriticka svest koja se radja u disidentskom otporu moze biti zaloga istinskog suocenja sa pojavama kakva je i pojava takvog odsustva samosvesti. Kontinuitet autoritarnosti nije, naravno, samo ruska karakteristika, ali Rusija – prema igumanu Venijaminu – 1917. nije imala »ozbiljniju snagu imuniteta za borbu protiv komunizma« i, sto je jos bitnije, ona tog imuniteta u dovoljnoj meri nema ni danas. Kolektivizam nije iskljucivi izum komunizma i ljudska je licnost bila gusena jednako i ranije, pa je primarna uloga disidenata da bude svest o licnosti bez obzira na formalni oblik vladavine. Iguman Venijamin je zapazio i jednu po mnogo cemu mnogo komplikovaniju pojavu – situacija u tom pogledu nije ista na modernom Zapadu i na modernom postkomunistickom Istoku. »Jedini ozbiljniji imunitet protiv svih oblika kolektivizma smo imali u kriticki osmisljenom zapadnom personalizmu – koji podrazumeva postovanje ljudske licnosti i njene relativne autonomnosti. Stoga se komunizam i nije realizovao na Zapadu«, kaze iguman Venijamin. I doista, personalizam – pa i hriscanski personalizam – nisu neko bogatije poglavlje u drustvenoj i crkvenoj misli na pravoslavnom Istoku. »Kod nas su« – nastavlja on – »u duhu lakoce koju smo primili od slovenofila, zapadni personalizam razumeli kao egoizam, a zapadni racionalizam – onu metodologiju doslednog promisljanja problema – kao neko sicardzijsko sitnicarenje i pravni formalizam«. Problem je zaista slozen. Ako se drzi da drzava i Crkva u »simfoniji« mogu da rese sve probleme, onda se pristaje na jednu kolektivisticku matricu koja se u drustvenoj sferi najbolje vidi u jednoj autoritarnosti – ljudska prava se shvataju samo »kolektivno« i licnost se trajno potiskuje. Ma sta mislili – kaze iguman Venijamin – o toj »simfoniji« i o takvom drustvu ocevidno je da se rimsko pravo kao princip ne moze bez posledica zameniti obicajnim pravom i nekom »narodnom i vecnom narodnom istinom«. Stoga, u tom smislu »drugog mehanizma zastite ljudske licnosti, osim liberalno-pravnih mehanizama, covecanstvo do sada nije stvorilo« ili, drugim recima, jedno je pravna drzava a sasvim nesto drugo »narodna istina« o kojoj Solzenjicin govori. I upravo u toj sferi se vidi ono najkomplikovanije u savremenim zemljama koje prolaze kroz period zvani »tranzicija« – autoritarni sistemi koriste svaku priliku da stvore novu ideologiju i ona se iscitava i u bizarnoj sintagmi »pravoslavni komunizam«. Bez demokratskih institucija kojih za sada na Istoku i nema – kao i bez disidentskog budjenja samosvesti – »neizbezno cemo se vratiti u epohu socijalistickog sivila« bez obzira na to kakav ce biti formalni oblik vladavine i kako ce se sistem definisati.\nRazlika izmedju autoritarne ideologije i\ndisidentskog nacina misljenja je upravo u tome\nsto disidentsko misljenje ne pristaje na jedan i\njedini obrazac – ono je permanentna destrukcija\nideoloskog obrasca i tim postupkom ono proverava i\nsebe i svoju snagu, odnosno otpornost kriticke refleksije\nIguman Venijamin ukazao je i na neke konkretne manifestacije te nove ideologije.\nObjasnjavajuci situaciju u Rusiji on podseca da je tamo onaj »istocnjacki paganizam svima blizi od zapadnog hriscanstva« jer od sveg nasledja ruske misli »oseca se potreba jedino za komunisticko-paganskim i istocnjackim evroazijstvom«, one ideologije koja je poznata jos iz dvadesetih godina. Samo hriscanstvo, izvorno Hristovo hriscanstvo »predstavlja ozbiljnu osnovu za primat licnosti« i za otpor ideologiji kolektivizma koja se u nekom obliku regenerise. Hristova »ideja« po igumanu Venijaminu je nekada shvatana kao monarhijska – verovatno misli na monarhijalni primat u Crkvi – »ali je potom u novim vremenima postala republikanska«. Resenje koje nudi ovaj hrabri disident nije nesto posebno komplikovano – »Nama predstoji hriscansko osmisljavanje demokratije i personalizma«. Po sebi se razume, ovakve tipicne disidentske ideje ne nailaze na prihvatanje u drustvenim i crkvenim strukturama, ali one imaju osnova u Crkvi koja ostaje verna Hristovoj istini. Drugi problem koji je iguman otvorio nije tako jednostavan, a mnogi znaci govore da je u pitanju problem iz kruga potrage za novom ideologijom. Rec je o ideologiji evroazijaca koja se danas obnavlja na citavom prostoru Istoka i nikako nije nesto ni slucajno ni sporadicno. U jednom temeljno radjenom istrazivanju – u januarskom broju pariskog casopisa Esprit za 2000. godinu – Daniel Beauvois ukazuje na obnovu evroazijstva, koja po mnogo cemu podseca na tu ideologiju iz dvadesetih godina – »evroazijska vokacija je ono pred cim Rusija danas stoji«. Ta je ideologija bila bliska svim pristalicama autoritarnog sistema vladanja i disidenti – medju njima i iguman Venijamin – upravo ukazuju da to ne bi bio pravi put kojim bi velika zemlja trebalo da krene. Ona je bila bliska i nemackim nacistima. U svom poznatom eseju Druga revolucija nacisticki ideolog doktor Gebels zapisuje i ovo – »Rusija je nas prirodni saveznik protiv demonskih iskusenja i pokvarenosti Zapada«. Kriticka i disidentska svest na koju podseca iguman Venijamin je sigurna odbrana od takvih sablazni.11\nDisident bi dakle bio neko ko ne pristaje\nna famoznu »izdaju intelektualaca«\no kojoj je Z. Benda govorio\nI disidentske ideje se, naravno, iskazuju kao jedna vrsta ideologije jer ideologija nema negativnu konotaciju. Razlika izmedju autoritarne ideologije i disidentskog nacina misljenja je upravo u tome sto disidentsko misljenje ne pristaje na jedan i jedini obrazac – ono je permanentna destrukcija ideoloskog obrasca i tim postupkom ono proverava i sebe i svoju snagu, odnosno otpornost kriticke refleksije. Stoga disidentstvo nije ni mrtvo ni zastarelo – ono zivi od novih izazova. Razvoj drustva sam po sebi nudi izazove.\nAntigona na forumu\nU raspravama o disidentskom pokretu je mnogo receno, ali sam pojam disident jos nije sasvim objasnjen. U knjizi koju smo navodili receno je – misli se na knjigu M. David-Jouqneau Le dissident et l’institution – da je disidentstvo »egzistencijalni problem« od Antigone do Saharova. Sofoklova junakinja ustaje protiv drzavnog zakona u ime »nepisanog« moralnog zakona koji izvire iz snage koju je Tvorac dao ljudskoj licnosti. Sofokle je – nasuprot Eshilu – i gradio dramu kao tragediju individue koja »iskace« iz roda–plemena–kolektiva i nije uzimao ni hor kao nekakvog »idealnog gledaoca«. Hegel je mislio da je veliki Grk u sukobu izmedju Antigone i Kreonta prikazao jednostranu odbranu pravde i pravicnosti od strane i jednog i drugog od protivnika – ima mozda u tome dosta istine, ali bi se puni smisao disidentskog cina mogao i mnogo jednostavnije objasniti. U pobuni protiv ustaljenog reda ljudska licnost otkriva sebe. U jednom zanimljivom istrazivanju o tom problemu B. Bettelheim – u knjizi Le coeur conscient – to jednostavnije objasnjava – »Ako zapitate jednog pisca da sazme u jednoj recenici svoj osnovni problem, koji je imao dok je bio u logoru, on ce reci da je bitno bilo sacuvati svoje ja, ostati slobodan, biti ono sto sam bio i to kao licnost u trenutku hapsenja«. To je to vracanje sebi i licnosti u sebi i samo u tom smislu, i u okolnostima autoritarnog sistema, to je »jedino moguce drustveno ponasanje«. Disident bi dakle bio neko ko ne pristaje na famoznu »izdaju intelektualaca« o kojoj je Z. Benda govorio. To je znao i Sofokle – Antigona stoji na forumu i cuje se pesma – Himna coveku – koju je veliki Grk ugradio u svoju dramu. I bogovi znaju da cute, ali ljudska licnost to pravo nema. To pominju mnogi disidenti u svojim secanjima i tu nema nikakve mistifikacije – pravi disidentski odgovor je personalisticki odgovor. Iguman Venijamin ga je pronasao upravo u tom hriscanskom kljucu. Licnost govori a »rec je mati cina« kako pesnik kaze. Rec je i bila »u pocetku« kako i verujemo.\n1 J. Kesar–Dj. Bilbija–N. Stefanovic: Geneza maspoka u Hrvatskoj, »Knjizevne novine«, Beograd 1990, str. 70.\n2 Draza Markovic: Zivot i politika, Rad, Beograd 1987, knjiga prva, str. 53, i knjiga druga, str. 461.\n3 Ukazivali smo na knjigu Jean Chaima–Jean-Francois Soulet Historie de la dissidence – Seuil Paris 1982 – ali su posebno znacajna istrazivanja u casopisu Esprit od 1959. do 1963. koja su u vidu »hronike« pratila disidentski pokret na prostoru istocne Evrope i Rusije. Posebno bi bio znacajan broj 371 za 1968. sa cuvenim Journal à plusieurs voix gde je otvoren problem veza »sezdesetosmasa« i ruskih disidenata.\n4 U knjizi La Révolution introuvable, koja nije samo polemika i spor sa »sartrovcima«, R. Aron je pokazao da se iz bunta studenata kao i iz pobune ruskih disidenata radjalo seme potonjeg gradjanskog otpora, otpora duhu totalitarizma koji postoji u mnogim delovima sveta. Studenti su proveravali i mit o Revoluciji i nije uputno – naglasava R. Aron – tu pobunu citati u tradicionalnom i zastarelom kljucu levice i desnice. Na Istoku se levica institucionalizovala u obliku represivne vlasti, a na Zapadu je klasicna desnica »ostala bez ideje« pa, dakle, nije nikakvo cudo sto se sadasnji duh otpora totalitarizmu prepoznaje po svom – moze se i tako reci – »levicarskom poreklu«. Uostalom, u valu kontestacije dovedeni su bili godine 1968. u pitanje i pojmovi »levice« i »desnice«. Drugim recima, ima zajednickih crta izmedju autenticne pobune ruskih disidenata i pobunjenih studenata na citavom prostoru starog kontinenta.\n5 U svojoj knjizi De mai 1968. aux JMJ 1997. – izdanje Desclée de Brouwer Paris 1998 – Monique Hérbrard se pozabavila tim problemom i dosla do interesantnih zakljucaka o duhu pobune koji je povezao majsku pobunu iz 1968. i JMJ – to su cuveni Dani omladine sveta koji u Parizu okupljaju milione mladih vernika kojima prisustvuju svi crkveni prelati najcesce na celu sa samim papom rimskim. Ovi milioni mladih su »naslednici maja 1968« koji su se vratili veri spoznavsi granice utopije. Ona podseca na propovedi dominikanca Jeana Cardonnela koji je ucenje Crkve priblizavao duhu modernog sveta i njegovim znacima, i naglasava da se Crkva, uprkos rasirenom misljenju, bolje snasla u pobuni maja 1968. »nego Komunisticka partija Francuske koja je sebe videla kao naslednika ponizenih i uvredjenih«.\n6 Ova polemika je ne samo u Evropi nego i u svetu sire imala velikog odjeka, i na svoj se nacin nastavlja i danas, ali je u nasoj zemlji ostala nepoznata cak i nakon Mihajlovljevog povratka iz emigracije. To govori o necem. Uglavnom o tome da se za novim humanistickim vrednostima ne traga – niti se lako tragati moze – u senci legendi i jedne mitomanije koja je sebi osvojila mesto ideologije i kod nove srpske levice i kod nove srpske desnice. Eseji iz knjige M. Mihajlova Planetarna svest o Solzenjicinu bi trebalo uskoro da se pojave i na nasem jeziku u nasem prevodu. To bi mogao biti neki podsticaj u balkanskoj zbrci pojmova i u nastojanjima da se nadje odgovor na brojna pitanja koja se polako otvaraju.\n7 Cécile Vaissié: Pour votre liberté et pour la notre – le combat des dissidents de Russie, Robert Laffont éditeur, Paris 1999.\n8 Ove teze potkrepljuje i Alen Bezanson u svom najnovijem osvrtu pod naslovom Priroda Putinove vlasti u La Pensée russe br. 4311 za mesec april 2000 – koji detaljno analizira zivot i delo ruskog drzavnika.\n9 Napisano lako, ovo delo slavnog obavestajca V. Putina postalo je vrlo brzo pravi bestseler na Zapadu, u njemu ima obilja detalja koje autor slika sa romanticnim zanosom, a kod nas ga je u srpskom prevodu najavio list Velika Srbija u broju 746 za maj 2000. u Beogradu.\n10 Ova se pojava moze videti i kod nas, ali znaci upucuju na politicku konotaciju. Godine 1996. crnogorski politicki prvak S. Marovic deklarisao se javno kao »pravoslavac i komunista«. Kada smo se osvrnuli na to u Republici – i u drugim prilikama – u »reagovanjima« citalaca se moglo uociti nesto neobicno. Uglavnom, nikom nije bilo cudno sve to, a neki su u tome videli nesto sasvim normalno jer se Crkva dozivljavala iz uskog ideoloskog ugla. U brojnim napisima u vezi sa savezom SRJ, Rusije i Belorusije oznaka »pravoslavlje« je u zvanicnoj najavi, pri cemu je jasno i tu da je rec ne o pravoslavlju vec o »pravoslavlju« kao floskuli po meri potrebe drzavne propagande.\n11 Kod nas ova ideologija nije artikulisana na fasisticki nacin, ali ima cudnih jos nedovoljno proucenih znakova. S najviseg mesta se govori kako se nasa zemlja nalazi kao brana naroda koji se protivi prodoru Zapada »ka strateski znacajnim prostorima Evroazije«, a sam Nestor medju zvanicnicima SANU, D. Medakovic, naglasava da smo mi »bar za trenutak zaustavili pogrebnu povorku porazenog evropskog duha«. Na nedavnoj Evroazijskoj konferenciji u Istanbulu, prvak JUL-a se bunio protiv »izazivanja sukoba izmedju naroda islama i pravoslavlja od strane SAD«. To, naravno, nije misao niti je nesto nepoznato, mi u tome imamo cak i neku tradiciju. Godine 1928, na primer, Velibor Jonic je u jednom svom eseju u glasilu Narodna odbrana pisao – »Mi smo danas jedini koji mozemo doneti spasenje Zapadu«. Evroazijske ideje se kod nas koriste po sistemu pabircenja i uglavnom se koriste bez kritickog prosudjivanja kao cisto politicke floskule.


Vesti online / Vesti / Svet / Angela Merkel hoće četvrti put da bude kancelarka (1): Merkelova - a ko bi drugi?\nAngela Merkel hoće četvrti put da bude kancelarka (1): Merkelova - a ko bi drugi?\nOdluka Angele Merkel da po četvrti put uđe u izbornu trku za mesto kancelara bila je očekivana i po mnogima logična. Drugačije nije išlo: U Uniji se niko drugi nije pojavio kao ozbiljan takmac, a sama Merkelova ne deluje nimalo umorno, tumači Špigl onlajn.\nPošla da saopšti odluku: Angela Merkel ide na izbore\nNaročito posle Trampove pobede u Americi, nova kandidatura Merkelove je praktično bila neizbežna, jer se na nju sada gleda kao na "poslednju braniteljku liberalnog Zapada", kako je okarakterisao američki list "Njujork tajms", što je inače postala poštapalica u nemačkim medijima.\nSve je počelo sa londonskim "Ekonomistom", listom globalizovanih elita koji je bio šokiran Bregzitom i koji je nemačku kancelarku proglasio "poslednjom nadom za krizni kontinent" . Međutim, posle Trampove pobede od Merkelove se sada očekuje još više - da spasi ne samo Evropu, nego i svet. Čak i profesionalni "Politiko" poručuje u naslovu "Novi posao Angele Merkel: globalna spasiteljka."\nKampanja još u magli\nKoji plan partijski vrh CDU ima protiv političke erozije svoje baze još je nejasno, piše "Velt". U nekim najavama on izgleda kao borba protiv rastućeg uticaja Alternative za Nemačku (AfD), desničarske partije koja krade birače Uniji: Džamije koje propovedaju mržnju biće zatvorene, otvaranje granice za izbeglice kao što je bilo 2015. godine ne sme da se ponovi, poreske olakšice treba da idu u prilog običnom čoveku i porodicama. Planirano je i da se pristalice izbegličke politike sa levičarske sredine privole da zaokruže CDU. Reklamna agencija Jung fon Mat, koja još nikada nije radila političku kampanju, planira da Merkelovu radikalno postavi u centar dešavanja.\nSama Merkelova ne drži mnogo do preteranog hvalisanja njene ličnosti, kako je i rekla gostujući u TV emisiji kod Ane Vil, ali će teško moći da se odbrani od očekivanja da "sredi" Trampa, Putina, Erdogana, a uskoro možda i Marin Lepen. Nemačka kancelarka ne mora da beži u svetsku politiku, kako su Helmutu Kolu spočitavali u poznim godinama - njoj svet dolazi na noge, piše "Velt".\nProšle nedelje je to učinio Barak Obama koji je kancelarku podržao za četvrtu kandidaturu rečima: "Kad bih bio Nemac i mogao da biram, nju bih podržao."\nObamina poseta je doživljena od strane nemačkih medija kao predaja štafete starog vođe "slobodnog sveta" novoj liderki - Merkelovoj.\nIdeja da upravo nemačka kancelarka može da ispuni ulogu svetskog dobrotvora u osnovi je apsurdna, komentariše "Velt" u tekstu naslovljenom sa "Precenjena kancelarka".\n- Nemačka je bez stalne stolice u Savetu bezbednosti UN, bez atomskog oružja i samo sa petnaestinom američkih vojnih izdataka, spoljnopolitički gledano, dakle, predstavlja osrednju silu.\n* Frau Angela ne odustaje, hoće i četvrti mandat\nSUTRA - Angela Merkel hoće četvrti put da bude kancelarka (2): Nemci su siti svetske politike\nSVET Šta čeka Nemačku, Evropu i Srbiju ako ode Angela Merkel?


Mračna strana : SHIKAKAI PRAH - PRIRODNI ŠAMPON ZA KOSU\nSHIKAKAI PRAH - PRIRODNI ŠAMPON ZA KOSU\nShikakai (Acacia concinna) je grmoliko stablo koje raste u Indiji i koje se zbog sadržaja saponina tokom istorije koristilo kao sredstvo za pranje kose i tela. Zahvaljujući svojim blagodatima, danas se ponovo nalazi u upotrebi u vidu praha ili šampona. Za razliku od industrijski proizvedenih preparata za negu kose i tela, shikakai prah nema nikakvih otrovnih hemikalija, a umesto toga je bogat vitaminom C, A, D, E i K, koji deluju kao antioksidansi i neophodna su pomoć folikulima kako bi kosa rasla brzo i zdravo. Zbog niske vrednosti pH faktora, ne uklanja prirodni masni sloj zaštite kose i temena, a deluje i kao šampon i kao sredstvo za raščešljavanje. Osim toga, shikakai jača koren kose, smanjuje opadanje kose, deluje kao blagi piling, održava kosu hidriranom i sjajnom, povećava volumen, sprečava i eliminiše perut, štiti od gljivičnih infekcija i odgađa pojavu sedih vlasi.\nPrah se meša sa vodom kako bi se dobila gusta smesa otprilike poput jogurta, ostavi se malo da odstoji i zatim nanese na vlasište i kosu. Količina praha će zavisiti od dužine kose. Ukoliko se koristi kratko, do 5 minuta sa trljanjem, onda deluje kao šampon, a ako smesu ostavite oko 30 minuta, onda deluje kao maska. Neki će uz shikakai dodati i druge biljne sastojke poput rheeta sapunastih oraščića koji takođe obiluju saponinima i imaju blagotvorno dejstvo na kosu i vlasište.\nKao ulje za kosu i telo\nKako bi napravili ulje, potrebna vam je jedna supena kašika praha i pola šoljice omiljenog, naravno organskog ulja (bademovo, maslinovo, avokado, kokos...). Ovo dvoje treba pomešati u staklenoj tegli i ostaviti da stoji tokom 3 nedelje. Povremeno smesu treba protresti kako bi se izbeglo sleganje praha. Nakon 3 nedelje spremno je za upotrebu, a mora se držati na suvom, hladnom i tamnom mestu kako bi zadržalo svoja svojstva. Shikakai prah, kao i preparati na bazi ovog praha se mogu naći u nekim biljnim prodavnicama i na internetu. Mnogi korisnici koji su do sada isprobali shikakai su zaista zadovoljni ne samo zbog učinka već i zato jer su na ovaj način sačuvali svoje zdravlje, a zbog biorazgradljivosti doprineli su i očuvanju prirode.


Načelnik Općine Centar dr. Nedžad Ajnadžić upriličio je 13. aprila 2018. godine prijem za učenike osnovnih škola sa Centra koji su osvojili prva tri mjesta na općinskim takmičenjima iz matematike, fizike, informatike i geografije tokom ove školske godine. Radio 8 - Vaš najbolji prijatelj!\nNagrađeni osnovci koji su pobijedili na takmičenjima iz znanja\nNačelnik Općine Centar dr. Nedžad Ajnadžić upriličio je 13. aprila 2018. godine prijem za učenike osnovnih škola sa Centra koji su osvojili prva tri mjesta na općinskim takmičenjima iz matematike, fizike, informatike i geografije tokom ove školske godine.\nOsim njihovih direktora i nastavnika, prijemu su prisustvovali savjetnici načelnika Mustafa Resić, Bećir Sirovina i Jasmin Gerin, pomoćnica načelnika za obrazovanje, kulturu i sport Jasmina Fazlić i saradnici.\nOvom prilikom je načelnik Ajnadžić nauspješnijim takmičara uručio novčane nagrade Općine Centar i to za osvojeno prvo mjesto 100 KM, za drugo 80 i za treće 70 konvertibilnih maraka.\nNajbolji na takmičenjima učenika osnovnih škola sa područja općine Centar koji su osvojili prva mjesta su: Asja Ćatić, Uma Hasanović, Namik Hadžović, Adi Hujić, Nejra Vraneš, Admir Zatega, Kemal Bećarević i Armin Bojanić. Drugoplasirani su bili: Osman Hadžić, Nejra Hajrić, Amna Hadžihalilović, Adnan Durić, Beris Bajrović, Deni Paralović, Bakir Gracić, Nik Čolić i Hena Potogija, dok su treća mjesta osvojili: Tarik Bajrović, Armin Kadić, Benjamin Šukalo, Bašar Ćarovac, Mia Budalica, Kamran Karić, Ilma Kadrić, Nedim Bečić, Naila Delalić i Nihad Mandžo.\nNačelnik Ajnadžić je čestitao nagrađenim učenicima na pokazanom stečenom znanju i zaželio im dalje uspješno školovanje.