Úkon odevzdání se Neposkvrněné - PDF\nDownload "Úkon odevzdání se Neposkvrněné"\n2 Úmysly modliteb Rytířstva Neposkvrněné v roce 1998 (Druhý rok bezprostřední přípravy na Jubileum roku Téma roku: Duch Svatý) Květen - Aby zkušenost, kterou získali apoštolové ve večeřadle, osvětlovala, nasměrovávala a charakterizovala naši misijní činnost. Červen - Abychom objevili dary, které nám dal Duch Svatý při svátosti biřmování, a uměli je využívat v práci pro dobro bratří. Úkon odevzdání se Neposkvrněné Neposkvrněná, Královno nebe a země, Útočiště hříšníků a naše nejlaskavější Matko, Tobě svěřil Bůh celý řád milosrdenství. Já,...nehodný hříšník, padám k Tvým nohám a pokorně prosím, abys mě celého a úplně přijala za svou věc a vlastnictví a udělala se mnou, se všemi schopnostmi mé duše a mého těla i s celým mým životem, smrtí a věčností cokoliv se Ti zalíbí. Chceš-li, použij také mne celého bez jakékoliv výhrady k uskutečnění toho, co bylo o Tobě řečeno: Ona potře tvou hlavu a též: Ty sama jsi na celém světě vyhladila všechny bludy, abych se stal v Tvých neposkvrněných a nejlaskavějších rukou užitečným nástrojem k probuzení a největšímu vzrůstu Tvé slávy v tolika zbloudilých a lhostejných duších a tímto způsobem přispěl k co největšímu rozšíření blaženého království Nejsvětějšího Srdce Ježíšova. Neboť kam Ty vejdeš, tam vyprosíš milost obrácení a posvěcení, vždyť Tvýma rukama stékají na nás všechny milosti z nejsladšího Srdce Ježíšova. - Dovol mi, abych Tě chválil, přesvatá Panno. - Dej mi moc zvítězit nad Tvými nepřáteli. Ó, Maria, bez hříchu počatá, oroduj za nás, kteří se k Tobě utíkáme, i za všechny, kdo se k Tobě neutíkají, a zvláště za nepřátele Církve svaté a za ty, kdo jsou Ti svěřeni. Drazí čtenáři! Není zajímavé, že první poselství z nebe v evangeliu podle sv. Matouše jsou právě slova povzbuzení k tomu, aby se sv. Josef nebál k sobě vzít Marii?... Vždyť dítě, které počala, je z Ducha Svatého (Mt 1,20). Jinak řečeno: Bůh nabízí člověku Neposkvrněnou, aby ho mohl osvobodit od hříchu, aby se tak proroctví mohla naplnit a Bůh mohl být Bohem s námi (Mt 1,21-23). Maria má v tomto vztahu Bůh - člověk zcela jedinečné, nezastupitelné místo. Ona stojí na počátku vztahu každého člověka s Bohem. Bez Ní není svobody, není Emmanuel, není spása. Ona sama zase je korunou těchto Božích darů člověku a nejzjevnějším a nejdokonalejším naplněním Boží dobroty v člověku. Mnohdy můžeme zaslechnout z úst některých křesťanů, že Maria překáží ve vztahu k Bohu. Zde vidíme, že tomu tak vůbec není. Naopak, pokud Ji duchovně přijmeme do domu svého srdce, Ježíš v nás působením Ducha Svatého může růst, my Mu můžeme nabídnout svůj čas, službu, srdce, vůli, a už nežijeme my, ale Kristus v nás. Jde o zkušenost tzv. přijetí duchovního mateřství Marie, které je otevřením se na Ducha Svatého v Marii. Mezi mnoha jinými touto cestou kráčel také sv. Maxmilián a došel až na vrchol svatosti. ( Nikdo nemá větší lásku než ten, kdo za své přátele položí svůj život J 15,13.) Chceme-li svůj život naplnit Kristem, nebojme se k sobě vzít Marii. To je ta nejbezpečnější cesta k nejužšímu společenství, k jednotě člověka s Bohem. Pokoj a dobro skrze Neposkvrněnou! o. Josef První strana obálky: Madona z minoritského chrámu v Jihlavě\n3 NEPOSKVRNĚNÁ 3 Virgen de Fátima portugalská píseň překlad František Jiří Rejl Panně z Fátimy Ó, Portugalsko, sladká zemi mého narození, dej mi mír svých kvetoucích niv! Dnes obracím k tobě své zraněné srdce s bolestmi velkého trpitele Ó, Portugalsko, dlouhé cesty jsem ušel a nenalezl jsem ani štěstí, ani lásku Vracím se dnes tedy k tobě s jedinou nadějí, abych u tebe dosáhl záchranu svého smutného života Ó, Matko Boží v požehnané Fátimě! Slyš mne Žiji v temné noci a hledám Tvé Světlo, neboť v neštěstí hříšníka Ty jsi Útočištěm a Průvodkyní Chtěl bych plakat v Dolině Iria Chtěl bych zlíbat zemi z Leiria Spoléhám na Tvou Lásku Panno Maria Vím, že Ty můj hlas uslyšíš Tvoje Zář zaplašuje ode mne stíny Nyní svítí zase paprsky slunce jako kdysi, když oslnily Tvé pastýře Posilni moji víru polibkem Lásky Ó, Portugalsko, oltáři a zahrado Fátimy! Má duše na tebe nemůže zapomenout Daleko od tebe, vzdychaje pln touhy, zjevuje se mi tvoje sláva, jíž není rovno Ó, Matko Boží v požehnané Fátimě! Slyš mne Žiji v temné noci a hledám Tvé Světlo, neboť v neštěstí hříšníka Ty jsi Útočištěm a Průvodkyní Chtěl bych plakat v Dolině Iria Chtěl bych zlíbat zemi z Leiria Spoléhám na Tvou Lásku Panno Maria Vím, že Ty můj hlas uslyšíš\n4 4 IMMACULATA Stan Rougier Mohl bys opravit můj dům? Když Bůh mlčí, může mu člověk povídat, co chce, říká Sartre. Co se mne však týká, já věřím, věřím ze všech sil, že člověk slýchává mluvit Boha a slyší jej promlouvat intenzívněji, než může vůbec promluvit lidský hlas. Vezměme si nějaký biblický text. Stokrát jsme jej slyšeli, dávno zapomněli - a najednou je zde - a vrátilo se tak naléhavě, že se to podobá posedlosti. Slovo, které se v nás stává tělem. Bůh mluví na jisté délce vln. Pár megahertzů více nebo méně - setkání nevyjde. Bůh poslouchal Jakuba ve snech, Eliáše v mlčení, Izaiáše v tom, že byl spoután, nahý, umíral hladem. Týmž Bohem byl i pro Františka. Ozeášovi naslouchal, když v něm vzdychalo rozervané srdce. Týmž Bohem byl i pro Františka. František nesnil, když k němu Ježíš promluvil. Ježíš odpovídal na Františkovu naléhavou prosbu tím, že Františka zval a vábil. To je dobré znamení. Bůh, jak jej poznáváme z Písma, není opium. Nemámí nás, zapojuje do aktivity. Svěřuje nám vždycky něco odpovědného vykonat, má pro nás nějaké poslání, dává nám úkol, který máme splnit. Zjevuje-li se nám, není to zjevení samoúčelné, jen pro nás. Mívá vždycky znak zjevení užitečného pro celé společenství. Teprve později pochopí František, co ve svých důsledcích znamenala ta výzva, kterou zaslechl. Ale v té chvíli, kdy ji zaslechl, vidí rozdrobené zdi, uvolněné kameny a taky to, že ve střeše nejsou v pořádku tašky. František začíná, František je prvňáček. To není kritika, to je pochvala. Začne milovat přímo, bez obcházení, konkrétně. Z lásky k Ježíši začne zedničit, pokusí se zatmelit trhliny ve zdivu, nosí maltu. Ale to, že ikona u svatého Damiána představovala Krista ukřižovaného, poznamenává na věky Františkovo vidění světa. Velkou otázkou, kterou František bude řešit, je lidská bolest. Ta otázka vlastně už je zabydlená, dokonce zabydlená a zkonkretizovaná Bohem, který se pro lásku stal mužem bolesti. Claudel říká: Ježíš nepřišel řešit hádanku utrpení, přišel je naplnit svou přítomností. Jednoho dne sestoupí František s hory a bude mít na svém těle rány Utrpení. Ale v tom okamžiku, kdy slyší výzvu, je rána jeho života pohroužena jako oživující roub do rány Ukřižovaného. Začíná se rodit, začíná vznikat svatý František z Assisi. KONVERZE Málem bychom mohli být v pokušení dělat paralelu mezi Františkem a Buddhou. Nebyli snad oba stejně zdrceni, když objevili utrpení světa? Neopustili oba svět a neuchýlili se do samoty? Ale vnitřní intuice Buddhova je zcela jiná než světlo Františkovo. Kdo miluje, trpí. Kdo stokrát miluje, stokráte trpí, říká Buddha, odvrať se tedy ode všeho, co by se k tobě chtělo připoutat a je jen pomíjivé. Ukřižovaný Bůh, který se setkává s Františkem u svatého Damiána, ví také příliš dobře, že začneme trpět, kdykoliv začínáme milovat. Ale dělá z toho jiné závěry než Buddha. Šťastný je, kdo až k smrti miluje, neboť jen ten bude žíti opravdovým životem. Kdo ztrácí, získává. František se neobrátí k bolesti ve snaze odstranit ji, on se k ní přivine, přivine se k Lásce, která ho zcela přetvoří.\n5 NEPOSKVRNĚNÁ Aby nás už nic nerozdělovalo... František žije jen tím, že hledí na Ukřižovaného a rozjímá o tom, který tři dni po smrti vstal z hrobu. Nic jiného už Františka nezajímá, mezi ním a Ježíšem už je to na život a na smrt. Začíná veliká milostná historie. František už nikdy nebude sám. Má svého znejmilejšího, který ho miluje ze všech přátel daleko nejvíc. V této otázce našel František konečně odpověď na tu palčivou otázku: Nenarodil jsem se pro nic za nic? V tváři, do které hledí, je všecko. A Františkovým povoláním už je láska. Podívej se, Františku, říká mu Ježíš, vryl jsem si tě do svých dlaní. Tajemství důvěrnosti tak horoucí, že se k ní můžeme blížit jen s chvěním. Než Ježíš trpěl, byl proměněn před tváří učedníků, aby se jim dostalo okusit předtuchy, co je věčnost. Období, které teď s Františkem prožíváme, je jedno jediné úžasné okouzlení. Poslouchejme, co o tom říká sám František: Nikdy nemějme touhu po něčem jiném, nechtějme nic jiného, v ničem jiném zalíbení nemějme, nic ať se mezi nás nevkládá - milujme, uctívejme, klaňme se, služme, chvalme a dobrořečme, oslavujme a nade všecko vyvyšujme Nejvyššího Pána, věčného Boha... Františkovou jedinou touhou je milovat bez míry Boha, který miluje bez míry. František udělá všecko, co bude po něm Ježíš žádat. Už prohlédl bleskem a byl raněn poznáním: Bůh zemřel z lásky. A zajímá ho to malé nic, zvané František. Proč právě ty? ptal se po letech Františka jistý bratr. Vždyť nejsi ani vzdělaný, nemáš vybrané chování, nejsi ani moc hezký. Proč si tedy vyvolil Bůh právě tebe? - Kdyby byl Ježíš našel ubožejšího než jsem já, byl by si asi zvolil jeho. Tatínku, co to z tebe udělaly peníze? František dělá první krůčky novým životem. Je radostí omámený, opilý. Jako apoštolové o letnicích. Duch Svatý z něj začíná tvořit serafínského milovníka. František ovšem pracuje dál v otcově krámě. Tu se stalo, že František vyprodá spoustu balíků nejlepšího zboží a peníze podle všeho rozdá. Skoncoval s obchodnickým životem. Prostě to už dál nesnese, protože kde je tvůj poklad, tam je tvé srdce. Když otec Bernardone uvidí prázdné regály, začíná šílet. Jako Moliérův lakomec lká pro své zlaťáky, naříká Bernardone srdceryvně: Mé látečky, mé nádherné zboží! Spráská Františka bičem a nechá ho uvrhnout do žaláře. Víme už, co pro Františka znamenalo kdysi vězení v Perugii. A tentokrát je ve tmě a v zápachu proto, že ho tam dal vhodit tatínek. Snad nikdy ještě neviděly Františkovy mladé oči zlo v tak odporné nahotě: peníze jsou schopny zabít nejposvátnější lidské vztahy! Tak to tedy raději bez nich. Nemít nic. Vůbec nic. Když pro peníze je nás schopen spoutat řetězy ten, od koho právem čekáme jen a jen lásku, náš otec, tatínek. Tatínku, co to z tebe udělaly peníze? Občanské právo rozhodlo ve Františkův prospěch, pravděpodobně proto, že byl podílníkem otcova obchodu. František se tomu brání: Už nepodléhám spravedlnosti lidí. Dal jsem svůj život Bohu. Dobrá, řekne si otec Bernardone a postará se o svolání tribunálu církevního. Zloděj je zloděj a kam bychom došli, kdyby nebyl pořádně potrestán. Vždyť tím bychom narušovali morálku. Proces byl veřejný. Ale obžalovaný tu stojí se vztyčenou hlavou: Dobří lidé, poslouchejte a pochopte mne. Až do této chvíle jsem měl za svého otce Petra Bernardona. Rozhodl jsem se dát se Bohu. Vracím svému otci všecko, co jsem od něho dostal. Už neříkám: můj otec Petr Bernardone. Říkám: Otče náš, jenž jsi na nebesích... Kus po kusu odhazuje svršky, tak jako opadává odkvetlá kopretina. Boží blázen Píše se rok Františkovi je pětadvacet. Má za sebou už půl svého pozemského života. Obléká se jako poustevník, na svou kutnu si vápnem namaloval kříž. Chodí do útulku pro malomocné, stal se ošetřovatelem. Bonaventura k tomu poznamenává: Pozoruhodný začátek pro toho, který už brzy bude lékařem a bude léčit evangeliem. Souběžně s prací v leprosariu pracuje také jako zedník. Opravuje kapli svatého Damiána, svatého Petra, Panny Marie od Andělů. Přitom si zpívá. Spousta lidí ho má za blázna. Vždyť už ho znají, tohohle Františka! Napřed to byl hochštapler, nosil výstřední šaty, dělal si z lidí šašky. Když mu sklaplo na vojně, dělal ze sebe rytíře smutné postavy. Teď leze po děravých střechách, křísí polozbořené kapličky - prostě blázen. Ano, Boží blázen. Šel si vyžebrat něco k jídlu. Zastavil se u džberů, kam vylévali odpadky vojáci. Tam ho přepadl fyzický hnus. Ale přece sebral odporné odpadky: 5\n6 6 IMMACULATA Takhle to musím brát: přece z lásky k tomu, který se z lásky neváhal narodit do slámy a na šibenici visel nahý. Takže od té chvíle míval František odpadky přímo za hody. Svatý Augustin říká: Milujeme-li, nic nám není trápením. A přijde-li přece trápení, zamilujeme si je. Otec Bernardone Františka proklínal, kdykoliv jej zahlédl. A tak František poprosil jistého chudého vandráka, jmenoval se Albert, aby mu otcovsky požehnal. Humor vítězící nad sklíčeností? Nemůže být přece na světě větší bolesti než být předmětem nenávisti a odporu vlastního otce. Kéž bychom i my, když nás lidé nenávidí, měli štěstí najít nějakého Alberta, který by nám jen a jen žehnal! František - to je básník. Dokonce básník umocněný mystikou. Básníci, mystikové a malé děti jsou ještě jediní, kteří by snad mohli zachránit svět zploštělý technickou horečkou. Jednadvacáté století musí být náboženské, jinak nebude, prorokuje Malraux a dodává: K čemu je to dobré, aby člověk létal na měsíc, když tam letí spáchat sebevraždu? František už je zařazen do společenské třídy vyděděnců, lidí bez práva a bez hlasu. Ti tvoří ve třináctém století polovinu všeho obyvatelstva. Aby jim mohl být co nejblíže, těm všem, kteří jsou ničím, nestal se František ani klerikem, tím méně knězem. Konvertita z Assisi zpřesňuje svůj plán jen pomalounku. V jeho srdci se tiše rozrůstají události a slova evangelia. Ozařují ze dne na den jeho cestu - cestu k Boží lásce. Jednou zrána poslouchá František při mši svaté čtení evangelia a je mu, jako by ta slova slyšel poprvé v životě: Jděte a hlásejte radostnou zprávu. Neberte si ani zlato ani stříbro. Ta slova vstupují do jeho srdce jako světlo. Zalévá jej vlna úžasné radosti, síly, zdá se mu, že se mu srdce radostí přímo rozskočí: Ale vždyť tohle je to, co já chci a co pořád hledám. Vždyť přesně to toužím dělat, z hloubi srdce po tom toužím. Jeho radost je úměrná předchozí muce dlouhého hledání. Ježíš ho posílá celému světu rozdávat svou radostnou zvěst, hlásat lidem evangelium, celému světu mluvit o veliké lásce. Že se to váže na jisté podmínky, v tom je František klidný: splnil je, když vstoupil do Kristových šlépějí jako poutník, bez kufrů, bez zátěže. Kdo zatouží po vůni... Jsme v únoru Františkovi je sedmadvacet let. Nemá teologické vzdělání, oficiálně není oprávněn kázat. Vypráví jen půvabné historky. Liboval si kdysi ve velkém životě, teď se stává někým, kdo veliký život začíná žít. Chvěje se mu hlas, když chce povědět, co se ani lidským slovem dobře povědět nedá. Mluví o Boží lásce a něze, mluví o Otci a Synu od věčnosti milovaném, který z lásky přišel osvobodit a obšťastnit všecky lidi. Promlouvá o Duchu Svatém, o lásce, která touží rozbušit naše srdce rytmem srdce samého Boha. A získat Boha je možné a stačí k tomu jedno jediné gesto: Tvůj zachránce a tvé štěstí je zde, čeká u tvých dveří jako žebrák. Otevři mu! Po dvou měsících se k Františkovi přidal mladý šlechtic Bernard z Quintavalla. Bude prý chodit všude s ním. A za tři měsíce jsou tu další, kteří se také chtějí připojit: šlechticové, rytíři, venkované, profesoři, obchodníci, opravdická archa Noemova! Často se dnes vznáší otázka: Co je zapotřebí povědět mladým lidem, aby přilnuli k Ježíši Kristu? František na to odpovídá: Květina se nerozhlíží, je-li tu někdo, kdo k ní bude chtít přivonět. Ona prostě pomalounku vytváří svou vůni. A kdo po té vůni zatouží, přijde. Ve službě Božímu království nevidím nic plodnějšího než vytvářet společenství. Dovedu si představit, že je zatěžko cítit se křesťany a bratřími lidem, které nějak spojuje vnější blízkost farní zvonice. Aby jako křesťané a bratři v Kristu žili, k tomu už jim hmotná existence jisté budovy nepomůže vůbec. Ale církev, rodina obrovských rozměrů, se skládá jedině z takových buněk, které žijí v blízkosti jisté věže a je vždycky požehnáním, jeli hmotná věž také věží, která zní hlaholem zvonů vnitřního společenství. Vytvářet takové duchovní společenství, podílet se na něm - to je dobrodružství, nad něž není v lidském životě nic napínavějšího a vábnějšího. Myslím teď na nevypravitelné štěstí skupinek naší mládeže, která žije své mládí silně a svatě pro Boha a pro bratry. Myslím na tichou práci našich trpělivých žen a matek, které vytvářejí svou trpělivostí požehnané zázemí pro své unavené muže a děti. Myslím na ty nenápadné zbožné dívky, jimž z očí září touha po kontemplativním životě dávných cisterciaček a karmelitek, zatímco chodí kolem hřmících tkalcovských strojů nebo měří teplotu v nemocnicích. Myslím na sílu společen-\n7 NEPOSKVRNĚNÁ 7 ství tisíců statečných věřících, chlapců a dívek, kteří na všech kontinentech a v každém prostředí den za dnem probojovávají možnost předat dědictví otců dalším generacím. Kdo po té vůni zatouží, najde ji... Revoluce příkladu Nemá smysl ostře kritizovat mrtvé farnosti či spící farnosti. To, že se tam rozhostila pohodlnost a lhostejnost, bývá ovocem naší lenosti. Nebo prostě toho, že jsme zaváhali. Že jsme se příliš ptali, je-li to a ono v dané chvíli vhodné a rentabilní a taktické. Tvůrčí aktivitu nemůže nikdy nahradit sterilní kritika. Františku, oprav můj dům! Celé stěny se hroutí. Zločinecké typy se vyšplhaly až na biskupské stolce třináctého století. František? Vzal doslova výzvu a tmelí rozdrolené zdi svatého Damiána. Nemá správní aparát, nemá k dispozici kurýry a administrativu učených kleriků. Spokojuje se jen jediným, tím nejmocnějším: hlásá evangelium. A bludy mizí. Revoluce příkladu, která dosahuje dál než revoluce krvavé. O těch právem platí lidová moudrost! Čím více se to mění, tím více to zůstává stejné. Není náhodou, že Františkova první bratrstva se šíří po celé Evropě tak podivuhodnou rychlostí. Za patnáct let jich už není dvanáct jako kdysi apoštolů, nýbrž pět tisíc jako bratří o dnu letnic. Zákonitě podle slova Pánova: Podle lásky se pozná, že jste mí učedníci. Žádná lidská společnost nezůstává ušetřena důsledků svého růstu. Byla to také veliká zkouška Františkova života, která na něj dopadla skrze bratry. Zdeformovali jeho projekt, pustili se na dobrodružné cesty fantazie. A tak v této chvíli musím myslit na jiného Františka, na kardinála Martyho, na jeho pastýřský kříž. Církev - to je putující karavana, která má u jistého brodu přejít hlubokou řeku. Jedni se rozběhli tak, že nedbají vydaných pokynů. Jiní posedávají na srázu a do přecházení nemají vůbec chuti. A tak ti chudáci uprostřed vlastně nevědí, co dělat... (Pokračování) U příležitosti XIII. Světového dne mládeže, který se konal v místních církevních obcích na Květnou neděli 5. dubna, Jan Pavel II. vyhlásil zvláštní poselství. Chci Vám nabídnout, abyste předmětem Vašeho rozjímání a modlitby uči- DUCH SVATÝ VÁS VŠEMU NAUČÍ nili Ježíšova slova: Duch Svatý Vás všemu naučí (srov. Jan 14,26). Naše doba se zdá být dezorientována a zmatena; někdy můžeme mít přímo dojem, že nezná hranici mezi dobrem a zlem; často odmítá Boha, protože Ho nezná nebo na Něho zapomněla. Dále papež připomíná, že dar Ducha Svatého uskutečňuje to, že odvěké přikázání, které dal Bůh svému lidu: buďte svatí, neboť já jsem svatý, Hospodin, Váš Bůh! (Lv 19,2), se stává aktuální a pro všechny reálné. Svatost se zdá být cílem náročným, dosažitelným pouze pro lidi zcela neobyčejné nebo pro ty, kteří se úplně odpoutají od života a kultury své doby. Ve skutečnosti je svatost darem a úkolem, zakořeněným ve křtu a biřmování, předaným všem členům Církve v každé době... Takže se nikdo nemůže vyhnout povinnosti každodenního hledání cesty, na které mu Bůh sám vychází vstříc. Svatý otec odevzdává mladé lidi Matce Boží: Když Bůh, dotahujíce do posledních důsledků svou logiku lásky, přijal do nebeské slávy Marii s tělem i duší, naplnilo se poslední tajemství: Ta, kterou ukřižovaný Ježíš dal za Matku milovanému učedníkovi (srov. Jan 19,26-27), je nyní mateřským způsobem přítomna v srdci Církve, stojí po boku každého z učedníků svého Syna a má zvláštním způsobem účast na odvěké Kristově přímluvě za spásu světa. foto: archív\n8 8 IMMACULATA Poslední dva tisíce let jsou obdobím lásky, obdobím, které bylo započato Vtělením Ježíše Krista. V Ježíši Kristu svět znovu navázal spojení se samotným božským pramenem Moudrosti a Lásky, s odvěkou Láskou, která se přibližuje ke každému z nás skrze Přesvatou Matku, jak o tom psal papež Jan Pavel II. ve své první encyklice Vykupitel člověka. Tuto skutečnost nám stále připomíná Zázračná medailka, kterou u sebe nosíme jako rytíři a rytířky Neposkvrněné. Na jedné straně medailky vidíme pod křížem a monogramem M dvě srdce: Ježíšovo s trnovou korunou a Mariino prokláno mečem bolesti, které nám připomínají nejvyšší lásku, jež nám Bůh projevil na Kalvárii. Na druhé straně medailky je podobizna Neposkvrněné, která nám připomíná konečná slova našeho úkonu zasvěcení: Tvýma rukama stékají na nás všechny milosti z nejsladšího Srdce Ježíšova. Do tohoto spasitelného programu Boží lásky jsme zapojeni skrze křest a úplné odevzdání se Neposkvrněné jako její nástroje. Připomínejme si často slova Pána Ježíše: Oheň jsem přišel uvrhnout na zemi, a jak si přeji, aby se už vzňal (Lk 12,49). Jedná se o oheň lásky, který je ve službě pravdy a milosti. Toužíme po tom, aby Kristova pravda osvěcovala celý svět a každou duši zvlášť a milost Boží, aby oživovala všechny. Toto je cílem Rytířstva Neposkvrněné. Jedním z prvních, který zakusil na sobě zázračné působení Neposkvrněné skrze Její medailku, byl Alfons Ratisbonne. Ratisbonne bící, nepřátelský vůči Církvi, zvláště od doby, když se jeho bratr obrátil z judaismu na katolickou víru. A hle 20. ledna 1842, krátce poté, když přijal ze zdvořilosti Zázračnou medailku od svého přítele, v jediném okamžiku uvěřil a poznal křesťanskou pravdu. Jak sám řekl, vyšel z hrobu, z údolí smrti jako E. DELACROIX: RYTÍŘSKÝ SOUBOJ V OTEVŘENÉM POLI dokonale živý. Kdybych měl vyprávět o svém obrácení, pak by stačilo říci jen jediné slovo: jméno Maria. Toto jméno přijal na křtu. Od té doby obětoval celý svůj život, aby přinesl dar víry svému národu. První myšlenka na založení Rytířstva Neposkvrněné vyvstala sv. Maxmiliánu v mysli 20. ledna 1917 roku v den 75. výročí Ratisbonnova obrácení. Když sv. Maxmilián přemýšlel o tomto zázračném obrácení, rozhodl se, že použije moc a dobrotu Mariina Srdce k obrácení hříšníků, bludařů, schizmatiků atd. a zvláště pak svobodných zednářů. Sám studoval a získal dva doktoráty z filozofie a teologie, aby se stal dobrým nástrojem v rukou Neposkvrněné k odhalování a hájení pravdy. Všechno, co pak dělal, sloužilo této věci. Povzbuzoval členy MI, aby skrze Neposkvrně-\n9 NEPOSKVRNĚNÁ nou šířili ve světě království Nejsvětějšího Srdce Ježíšova, Království pravdy a lásky. Dnes ve světě probíhá boj o pravdu. Liberální demokracie nabízí lidem koncepci svobody odloučené od morálky bez ohledu na pravdu, co v konečném důsledku vede k zotročení a zničení člověka. K dosažení svého cíle liberální demokraté bojují proti Církvi a touhu po transcendentnu, po něčem vyšším v člověku se snaží naplnit pseudonáboženstvím a spiritualitou ve stylu New Age. V této situaci není možné stát někde na okraji, ale je třeba hájit Pravdu a vydávat o Ní svědectví. Velmi působivá je kniha Father Eliah od M. O`Briena, která se ukázala v minulém roce v USA. Autor v ní odhaluje aktivity nepřátel Církve na celém světě, ale zároveň ukazuje neúnavné působení Svatého otce, z jehož úst vychází řeka světla, když stále hlásá Ježíše Krista jako Pána dějin, jako pramen skutečné jednoty pokoje a naděje. Autor je přesvědčen o vítězství světla. Ví, že naše víra, jak to říká hrdina románu poblíž domu Matky Boží v Efezu, je vírou v Někoho, kdo nás miluje, v Ježíše, skutečného Boha a skutečného člověka, jediného Krista, který přebývá v srdci své Církve. Je to Ten, který byl, který je a který přijde. Věří, že Žena oděná sluncem (Zj 12,1) vyvede svět z temnoty. Nebojme se sloužit Pravdě, Kristu skrze Neposkvrněnou. Připomeňme si slova sv. Maxmiliána, který napsal čtenářům Rytíře v roce Již tehdy viděl hrozící nebezpečí (takto nazval svůj článek) a odhaloval, jak různé sekty a ateistické organizace podporované anebo řízené svobodnými zednáři vytvářejí jednotnou bojovou linii proti Církvi. Vybízel čtenáře, aby vůči těmto útokům nezůstávali lhostejní. Na každém z nás spočívá svatá povinnost zaujmout místo na bitevním poli a vlastní hrudí odrážet útoky nepřátel. Pak poučoval, jak máme bojovat: S láskou ke zlým odporujme ze všech sil jejich zlým skutkům, avšak jejich srdce obracejme k Neposkvrněné; modlitbou a utrpením, a Neposkvrněná po čase ovládne jejich srdce a přivede je do planoucího Srdce Ježíšova a udělá je šťastnými. Za naši pomoc nám budou jednou vděční. Rytíř Neposkvrněné 9 Můj přítel, otec rodiny, třicátník, se musel podrobit v 1959 roce operaci žlučníku. Dostal se do nemocnice Milosrdných bratří. Díky vzorné péči Milosrdných bratří a lékařů se dařilo našemu pacientovi tak dobře, že v krátké době již mohl opustit nemocnici. Den propuštění byl již stanoven, když se náhle dostavila plicní embolie, kvůli které se musel vrátit na nemocniční lůžko. Lékaři a Milosrdní bratři se snažili zachránit život mladého pacienta pomocí kyslíkového přístroje. Manželce mého přítele lékaři sdělili hroznou zprávu: Připravte se na nejhorší; z lidského hlediska již neexistuje žádná naděje. Tato mladá žena celá roztřesená a zoufalá přišla do mé kanceláře, aby mi sdělila tuto Jobovu zvěst a také, aby zde nalezla trochu útěchy. První moje myšlenka byla: Dej jí Zázračnou medailku. Dal jsem jí tedy Zázračnou medailku a řekl několik slov útěchy. Když celé lékařské umění selže, může pomoci ještě Maria. Od tohoto dne ležela Zázračná medailka na nočním stolku našeho těžce nemocného pacienta. Ze dne na den se mu dařilo lépe a po několika týdnech mohl být propuštěn zdráv z nemocnice. Milá Matka Boží porazila smrt a vrátila otce jeho rodině. Všichni členové rodiny děkovali Matce Boží za toto uzdravení nejen slovy ale i nezlomnou věrností. Karl Harrer, Erlenisse mit der Wunderbaren Medaille, přeložil BS\n10 10 IMMACULATA Homilie Mons. Jaroslava V. Polce k 605. výročí umučení sv. Jana Nepomuckého, pronesená v katedrále sv. Víta dne Preface dnešní mše svaté je zajímavá, jak svým obsahem, tak svým původem, ale také tím, jak si našla cestu až do současné liturgie. Autorem působivého srovnání svatého Jana Nepomuckého s jeho křestním patronem svatým Janem Křtitelem byl kardinál, který své votum, čili doporučení pro kanonizaci svatého Jana Nepomuckého, přednesl na jaře roku 1729 ve veřejné konsistoři. Jeho ručně psaný originál je dosud mezi akty svatořečení v archívu Lateránské baziliky v Římě. Text byl pak převzat do ambrosiánské liturgie ve formě preface. Tu pak poznal pražský arcibiskup, pozdější kardinál Josef Beran, který byl ctitelem sv. Jana Nepomuckého, a během své návštěvy v Římě požádal v roce 1946 o dovolení, aby tuto prefaci bylo možno užívat též v liturgii pražské církevní provincie. Působivě vyjádřený paralelismus mezi řečí jednoho Jana a mlčením Jana druhého, živě připomíná už slova Písma svatého, že je čas mlčet a čas mluvit. I mezi námi jsou lidé mlčenliví, ale také jiní, kteří rádi uplatňují svůj dar řeči. Jsou i takoví, o nichž píše už svatý Bernard, že přímo lační a žízní po posluchačích, aby jim vyklopili všechno, co si myslí, a tak dokazovali, jak jsou významní. Neopominou žádnou příležitost ke žvanění, vyjadřují se ke všemu, vykládají věci staré i nové, zvláště ty, které se týkají duchovního života. Předcházejí tázajícího, odpovídají i tomu, kdo se jich na nic neptá. Sami si kladou otázky, sami si na ně odpovídají. Ač by se mohli někdy i skutečně poučit, poučovat se nechtějí, poněvadž neradi slýchávají od jiných to, co sami neznají. Už staré české lidové přísloví říká, že kdo moc mluví, buď lže nebo se chlubí. To, co platí o jednotlivci, může se však týkat daleko vážněji dnešního veřejného zneužívání řeči. Prostý průměrný člověk se může domnívat, že zprávy, jež slyší v mediích, jsou buď něco nepravdivého, nebo že jsou to ze značné části výmysly a pouze někdy, že je to úplná pravda. Většina zpráv má však v sobě ve skutečnosti mnoho pravdy. Proto znějí tak přesvědčivě. Předkládají také zdánlivě ověřitelnou skutečnost. Existuje však jaksi uměle a důmyslně vyrobené bludiště informací. Každému není možno si všechny informace ověřit u jiného zdroje. Nezbývá tedy, než se ponořit do toho, co se předkládá, a najít si pokud možno jednoduchou a přímou cestu ven. Zdá se však, že každá chodba končí na stejném místě a vede k nezvratitelnému závěru, který zní velmi logicky. Ten však už byl dávno předem určen výběrem jistých skutečností a úmyslným potlačením jiných. Takovéto násilí nutí člověka vzdát se vlastní svobody a myšlení, aniž by si to uvědomoval, a stát se pejskem, kterého někdo vodí na šňůrce k předem určeným závěrům. Přitom se mu ponechá dojem, že k závěru dospěl sám vlastním uvažováním. Tato úmyslná a naplánovaná manipulace s člověkem je jedním z největších hříchů zneužívání velkého daru Božího - daru slova. Polopravda je stejný hřích jako lež, řekl kdysi svatý Augustin. Mlčení může být velmi prospěšné. Pohan Cicero dával přednost mlčenlivé rozvážnosti před mnohomluvnou hloupostí. Seneca byl přesvědčen, že kdo neumí mlčet, neumí ani mluvit. Starozákonní mudrc se dokonce domnívá, že i hlupák, který mlčí, bude považován za moudrého. Nicméně umět mlčet je vždy obtížnější, než mluvit. Mlčení neznamená uspat se v klid, není to ani oněmění, je to spojení, jímž dosahujeme pravdy. Bůh začíná hovořit tam, kde umlkají hlučná lidská slova. Je to někdy hlas tichý, ale jemný jako niť, někdy však proniká celou bytostí. Je to hlas svědomí. Jakékoliv popření svědomí jako hlasu Boha může dočasně dosáhnout svého cíle, ale přijde den, kdy se zneužité svědomí vzbouří a bude soužit svou oběť, bude ji pronásledovat, když bude bdělá, bude otravovat její sny, bude měnit její noc v hrůzu. To je nejhlubší důvod, proč tento hlas Boží je přehlu-\n11 NEPOSKVRNĚNÁ šován rykem hlasů lidských, aby se nemohl dotknout nejintimnějšího nitra člověka. Dnešní bezbožectví není ve většině případů problém filozofický ani teologický, ale problém člověka, který nechce být ničím rušen ve svém zajetém způsobu života, a proto prchá před svým Tvůrcem a Spasitelem. Ale i my se někdy podobáme lidem, kteří se snaží přiblížit k neznámému horizontu, který se před námi neustále vzdaluje. Místo, abychom hromaděním nových zkušeností našli uspokojení, jsme stále neklidnější, poněvadž nás svírá smutek a bolest z nepřítomnosti toho, jehož přítomnost někde jen tušíme. Neustále se vzdalující horizonty nám jen hovoří o tom, co je bez hranic a co je cílem naší touhy. Můžeme projít celý svět, ale nakonec nám zůstane jen smutek z jeho nepřítomnosti. Ale Kristus na nás čeká a znenadání se objevuje právě tam, kde na něho nečekáme a znenadání stejně tak jako učedníkům jdoucím do Emauz. Svatý Augustin se kdysi vyjádfoto:bb řil, že nenašel Boha ani na tržištích tohoto světa, ani v radostech života, ani nikde jinde, ale v sobě. K tomu dodal: Je dostatečně jasné, že tenhle způsob je nejlepší. Nepotřebujeme chodit do nebe, ani nikam dále, než sami k sobě. Kdo to nedělá, hledá ho tam, kde není, rozrušuje se, způsobuje si v duši zmatek aniž by dosáhl velkého výsledku. Kristus je stálý společník na cestách života, napsala svatá Terezie Veliká. Vypráví se, že egyptský poustevník, svatý Serapion Sidonita, se ve 4. století vydal na cestu do Říma. Slyšel vypravovat, že tam žije jakási mniška uzavřená v cele, která nikdy nevychází. On sám naopak putoval přes hory a doly. Když ji navštívil, zeptal se jí: Co tu děláš, když tu pořád sedíš? Ona mu odpověděla: Já tu nesedím, jsem na cestě. Křesťan je neustále na cestách i když se nepohybuje z místa na místo. Už od starověku přirovnávali lidský život k cestě. Svatý Pavel napomínal rané křesťany, že nemáme na této zemi trvalé bydliště. Neznámý autor to připomínal také v listu k Diognétovi, kde říká, že křesťané se chovají, jako by byli hosté a nájemníci na tomto světě a že si nechají všechno líbit jako přistěhovalci a cizinci. Učedníci jdoucí do Emauz byli na cestě. Právě těm se Kristus zjevil živým slovem, ale bylo to slovo neznámého cizince. Dokud mu hovořili oni sami o sobě, byli smutní. Až když začal mluvit on, srdce jim hořelo. Ne kniha, ale živé slovo jim rozpálilo srdce. Pak už nebylo třeba, aby chodili po světě. Ještě ten večer se navrátili, odkud vyšli. Nepotřebovali ho hledat na žádném jiném blízkém nebo vzdáleném místě. Byl stále s nimi, kdekoliv byli. Svatý Jan Nepomucký se svým prstem na rtech naznačuje i nám, jak vejít v přímý styk s Bohem. Není k tomu třeba velkých slov, ale spíše ztichnout a očekávat, že nás on sám osloví. K tomu nikdy nedošlo na rušných místech tohoto světa, ale v ústraní, nikoliv uprostřed hluku nástrojů a bubnů a lidských hlasů. Nejen Abrahám, Mojžíš a proroci, ale i sám Kristus vyhledával samotu k osobní modlitbě a k sdělení svých nejhlubších tajemství svým vyvoleným... Je to i odkaz svatého Jana 11\n12 12 IMMACULATA Nepomuckého pro náš duchovní život. Je zvlášť aktuální v době oblíbených herců a výkonných sportovců. Ti svět k Bohu nepřivedou. Důrazná slova svatého Jana Křtitele k Herodovi zapůsobila, ale tragicky skončila. I mlčení má někdy stejný účinek. Dokazuje to mučednictví svatého Jana. To vzbuzuje nepříjemnou otázku: Neměla by tedy pouhá přítomnost církve v naší společnosti a její mlčení na dnešní společnost stejný účinek, jako kdyby hřměla ohnivými slovy, když je neustále napadána? Zdálo by se někdy, že její mlčení a její pouhá existence v této zemi vydávají svědectví o tom, jehož by mnozí i v této době svobody a demokracie rádi vypudili z této země. Máme mlčet, nebo mluvit? Máme následovat příkladu svatého Jana Křtitele, nebo mlčení svatého Jana Nepomuckého? Ať jsou všem těm, kteří se budou za tuto církev jednou zodpovídat spolu s námi, vodítkem slova moudrého starozákonního filozofa, že je čas k mluvení a čas k mlčení. A nechť Duch Svatý dá každému poznat v příhodném čase, co volit. Amen. Všeobecně se má za to, že úcta k Nejsvětějšímu Srdci započala teprve r. 1675, kdy náš Spasitel zjevil své srdce vizionářce sv. Markétě Marii Alacoque v klášteře Paray-le-Monial ve Francii. Není tomu tak a tento omyl uvádí na pravou míru už papež Pius XII. v encyklice k Nejsvětějšímu Srdci Haurietis aqua. Velký ctitel Nejsvětějšího Srdce Hugo Rahner (bratr známého teologa Karla Rahnera) ukazuje, že tato úcta byla živá už v prvotní církvi, konkrétně sv. Cyprian z Karthaga a Apolinarie z Hierapole uctívali pravou stranu Kristova probodeného boku jako původ všech svátostí. Ve středověku byl velkým ctitelem Srdce Ježíšova sv. Bernard z Clairvaux, na úsvitu novověku ženevský biskup sv. František Saleský, který píše sv. Janě Františce de Chantal: Toto malé srdce, které přetéká láskou, musí i naše srdce rozplamenit láskou. Sv. František Saleský je také původcem modlitby, kterou se modlíme při pobožnostech k Nejsvětějšímu Srdci: Přetvoř naše srdce podle Srdce svého. V 17. století úcta k Nejsvětějšímu Srdci, jakož i vůbec všechny projevy citové zbožnosti ustupují stranou. Způsobily to pochybné teologické názory tzv. jansenismu, který podle Kalvínova vzoru příliš zdůrazňoval Boží přísnost a představoval Boha jednostranně jen jako přísného soudce, mezi nímž a člověkem zeje obrovská propast. Jansenismus byl předstupněm pozdějšího rozumářského osvícenství, které nejenže nemělo pro citovou zbožnost pochopení, ale usilovalo o přímou likvidaci křesťanství. Tyto myšlenkové proudy ovlivnily v západních zemích i církevní mentalitu pryč od každého citového projevu v náboženském životě... Do této atmosféry zasáhl svým zjevením sám Pan Ježíš, aby ukázal, že člověk nevystačí ve vztahu k Bohu s pouhým rozumem, že cit zde má také své místo. Sv. Markéta Marie Alacoque měla v letech celkem tři velká zjevení Pána Ježíše. Při posledním jí dal známá zaslíbení ctitelům svého Srdce, z nichž připomínáme zejména, že žádný, kdo Je uctívá, nebude zavržen a kdo každý první pátek přistoupí ke svaté zpovědi a sv. přijímání, obdrží milost dobré smrti a nemusí se obávat pekla. Tak vznikly pobožnosti prvních pátků. Jejich velkým propagátorem byl bl.\n13 NEPOSKVRNĚNÁ Claude de la Colombière, zpovědník omilostněné řeholnice. Vzniklo mohutné hnutí lidové zbožnosti pro úctu k Nejsvětějšímu Srdci. Jansenismem ovlivněná francouzská hierarchie se však stala vážnou překážkou. Kult Nejsvětějšího Srdce a pobožnosti prvních pátků byly zakázány, sv. Markéta Marie i bl. Claude Colombière upadli v nemilost a zakusili pronásledování od svých představených. Úcta k Nejsvětějšímu Srdci se dočkala své rehabilitace až teprve o 120 let později, kdy papež Pius VI. musel kriticky reagovat na závěry tzv. pistojské synody. Jednalo se o shromáždění italských biskupů, kteří požadovali v duchu tehdejších osvícenských názorů, aby papež byl pouze první mezi rovnými bez rozhodující pravomoci. Pistojská synoda taktéž velice ostře odmítla úctu Nejsvětějšího Srdce jako projev zpátečnictví a středověku. Solí v očích byl zejména příslib Pana Ježíše, že kněží, kteří budou Jeho Srdce uctívat, obrátí srdce i nejzatvrzelejších hříšníků. V tom byl spatřován projev násilného vnucování katolické víry nekatolíkům, samozřejmě neprávem, neboť Pan Ježíš hovoří o obrácení srdcí člověka, nikoli o násilném přinucení ke katolicismu. Pius VI. ve svém odmítnutí pistojské sy- V jeruzalémském chrámu stáli dva muži a modlili se k Hospodinu. Každý jinak. Ale nebyl to farizej a celník. (Příběh o těch dvou je už známý, třebaže se nemůže vyprávět tak často, jak by bylo zapotřebí.) Byli to jiní dva. Rozmlouvali s Bohem o lidech. Jeden pravil: Nenávidím toho člověka, protože je zlý. Jenom Ty jsi dobrý. A proto Tebe miluji, protože jsi dobrý - jenom Tebe. Jen Ty jsi hoden mého přátelství. A druhý říkal: Pane Bože, jsem hříšný člověk. Nezasloužím si, abych předstoupil před Tvou tvář. A přesto mám rád sebe i všechny ostatní, kteří jsou takoví, jako jsem já - vždyť jsem tak slabý, tak slabý! Pane Bože, rád bych Tě miloval z celého 13 nody se úcty k Nejsvětějšímu Srdci zastal, upozornil jen na to, aby tato úcta nebyla vzdávána fyzickému srdci Ježíšovu, ale Jeho nekonečné Lásce. Na prosby polských biskupů a krále povolil závazně pro celou Církev pobožnost prvních pátků. Poláci žádali též zavedení svátku Srdce Ježíšova, v tom jim ale Pius VI. nevyhověl. Teprve Pius IX. o necelých 100 let později tento svátek pro celou Církev zavedl. To už jsme ale v 70. letech 19. století a od té doby již nic nestálo v cestě úctě Nejsvětějšího Srdce. Zvláště papežové Pius XI. a Pius XII. prosluli jako velcí ctitelé Srdce Ježíšova. Ve 20. století k tomu přistupuje na základě zjevení P. Marie ve Fatimě úcta Neposkvrněného Srdce Matky Boží. To už je ale další kapitola, která jen potvrzuje tu předcházející. Ježíš a Maria každého z nás milují nekonečnou láskou, která netouží po ničem jiném než po naší spáse, po tom, aby každý z nás se mohl těšit z pobytu ve věčném domově s Ježíšem Kristem, který s Otcem a Duchem Svatým je jeden Bůh a Pán, a s Pannou Marií, která se dokázala sjednotit s Boží láskou k člověku tak, jak nikdo jiný nedokázal. srdce, ale neumím to. Jsi tak vzdálený, tak veliký, tak mocný! Skoro si myslím, že mám před Tebou strach. Kdybys byl člověk, se kterým by se mohlo mluvit - tak slabým, jako jsme my - věřím, že bych Tě pak miloval z celého srdce, miloval bych Tě potom tak, jak to požaduješ. Takhle se oba modlili. Ten druhý se jmenoval Šimon. Byl to syn Jonášův a pocházel z Bethsaidy u Genezaretského jezera. Ten první byl ze Škariotu. Jeho jméno mi vypadlo. Je to už dávno, co se to stalo. Bylo to jen pár dní před tím, jak přišel kdosi z Nazareta a učinil z těchto dvou své učedníky... Alfred Kumpf Přeložil Zdeněk Cyril\n14 14 IMMACULATA ální morálka, dále prý nedemokratický diktát věrouky a mravouky římským papežem atd. S tím souvisí i nadměrně kritický pohled na dějiny Katolické církve, neustálé zdůrazňování špatností jejich hodnostářů atd. Překvapující a absurdní? Vůbec ne. To všechno už zde v dějinách bylo. Před Velkou francouzskou revolucí v 18. stol. patřilo k dobrému tónu mezi prominentními francouzskými katolíky revoltovat proti papeži, striktně požadovat, aby přestal prý zasahovat do interních záležitostí francouzské církve, aby se smířil s novými ideály osvícenství a měl odvahu skoncovat s barbarskými pozůstatky barbarského středověku, jakými jsou údajně zpověď, nerozlučitelnost manželství, celibát, úcta k Panně Marii, půst, askeze, víra v zázraky apod. Katolická církev musí prý přijmout ducha doby a řídit se nikoli dogmatem, ale rozumem, který stojí nad každou autoritou. Tak mluvili a psali v té době katoličtí intelektuálové, kněží, biskupové i řeholníci. Jenže přišla revoluce právě v duchu těchto zásad, které tito pokrokoví katolíci tak nadšeně vyznávali. Pod gilotinou končili svůj život nejen stateční a pravověrní katolíci z řad duchovních, řeholníků, řeholnic i prostých venkovanů, ale posléze i ti, kdo chtěli jakkoliv koketovat s osvícenským duchem času. Ten nakonec smetl i je. Duchů, které jsem vyvolal, se nemohu zbavit, volá Faust ve známém Goethově díle. Francouzští katolíci, chtějící vyvolat ducha osvícenství, aby reformoval Církev, vyvolali ve skutečnosti ducha ateismu, který nakonec Církev nereformoval, nýbrž likvidoval. Tato dějinná zkušenost se s neomylnou důsledností opakuje. Vzpomeňme, jak komunisté v mnoha zemích skoncovali s tzv. levicovými katolíky, když jim už nebyli v ničem prospěšní a nebylo nutno ohánět se před světem jejich podporou. Maoistická Čína je toho markantním příkladem. Čínský bolševický diktátor Mao se nejprve krutě vypořádal s katolíky věrnými Římu, kdy využil obratně kolaborantských služeb tzv. Vlasteneckého sdružení čínských kafoto:bb Být katolíkem znamená zcela samozřejmě milovat Církev. Je to normální a přirozené. Každý, kdo je členem nějakého spolku, musí mít k němu alespoň minimální citový vztah. Církev je ovšem něco mnohonásobně většího než spolek. Je to mystické tělo Kristovo. Kdo, jako katolický křesťan, který uvěřil Ježíši Kristu, zamiloval si Ho a přijal do svého osobního života, by mohl zároveň nemilovat i Jeho mystické tělo - Církev? Katolík věří, že Kristova Církev je postavena na Petrovi. Jeho nástupcem je římský biskup, papež. Milovat Církev znamená tedy milovat papeže, ba co více, milovat i její hierarchickou strukturu. Revoltovat proti papeži a hierarchické struktuře Církve údajně z lásky k Církvi je totéž, jako chtít z lásky k manželskému partnerovi amputovat mu ruce nebo nohy. V tomto duchu vystupuje v západních zemích, zvláště v německé jazykové oblasti, hnutí My jsme církev. Nelíbí se jim celibát, nemožnost kněžského svěcení pro ženy, údajně přísná sexu-\n15 NEPOSKVRNĚNÁ 15 tolíků. O deset let později r. 1967, až jejich propagandu o mírové spolupráci Církve a státu nepotřeboval, zahnal do ilegality i je. A dnes? Iniciátoři tzv. sexuální revoluce a koncerny bohatnoucí z výroby prezervativů a provozu potratových klinik vítají s nadšením volání pokrokových a demokratických katolíků po větší lidskosti Církve v sexuální morálce, což znamená vnitrocírkevní legalizaci rozvodů s možností automatického uzavření druhého sňatku v kostele, nepovažování předmanželských sexuálních styků za hřích, větší pochopení pro manželskou nevěru a konečně i pro interrupci. Papež Jan Pavel II., který hájí tradiční nauku Církve (a jako papež jinak jednat nemůže), je diktátorem, teolog Hans Küng nazval dokonce Vatikán posledním totalitním státem v Evropě. Pokud tito pokrokoví katolíci nepochopili, že celé konzumně liberální hnutí je ve skutečnosti zaměřeno proti samotným základům křesťanství s úmyslem je zlikvidovat, a proto s ním nelze koketovat, nýbrž se s celou energií proti němu stavět dle příkladu Svatého otce, zpláčou jednou nad výdělkem, stejně jako zplakali francouzští osvícení katolíci z doby před revolucí a levicoví katolíci v bývalých komunistických státech. Milovat papeže znamená také přijímat s láskou Jeho rozhodnutí týkající se víry a mravů. Jestliže mnoho představitelů nekatolického i nekřesťanského světa obdivuje Jana Pavla II. právě za Jeho zásadovost a neutuchající statečnost s jakou bojuje za právo nenarozených dětí na život, za právo starých a nevyléčitelně nemocných na život a odpovídající péči, za právo dětí na výchovu v řádné rodině bez zničujícího vlivu násilí a sexu v médiích, za právo všech pronásledovaných a diskriminovaných z důvodu náboženského nebo politického přesvědčení, barvy pleti, třídního nebo národnostního či rasového původu na lidskou důstojnost a rovnost, neměl by katolík tím spíše se radovat z jeho encyklik a veřejných vystoupení? Takový postoj není ničím zastaralým. Naopak: je projevem opravdové a upřímné lásky k Církvi, šířeji potom lásky ke Kristu, jejímu Božskému Zakladateli. Radomír Malý Úsměv Usmívat se znamená dívat se na druhého očima Krista. Úsměv je jako jasný paprsek, který vyšel z Boží tváře. Úsměv spojuje lidi, staví malý most, plodí důvěru. To znamená, že dělá z lidské společnosti velkou rodinu a vytrhává člověka - byť to bylo jen na vteřinu - z nepřátelské a ledové bezejmennosti. Úsměv je předchuť ráje. Je to takřka odraz jiného světa. Úsměv znamená zapomenout kvůli druhému na sebe samého. Znamená stát se průhledným směrem k Bohu. Proto se úsměv tak dotýká lidí a proto se instinktivně usmívají, když se naklánějí nad kolébkou dítěte - nad tím nejkrásnějším, co země člověku nabízí. Úsměv se dotýká toho nejlepšího, co je v člověku. Uvolňuje se původnost pod škraloupem tradice a svoboda z podmínek omezenosti. Jaký to blahodárný čin! kardinál L. J. SUENENS\n16 16 IMMACULATA Samozřejmě, že ne. Učení o možnosti převtělování duší po smrti radikálně odporuje katolické víře. Reinkarnaci nezná ani Starý ani Nový Zákon, reinkarnaci neučil žádný z církevních Otců starověku, ani Origenes ne, jak stoupenci této nauky mylně uvádějí. Origenes učil (bludně ovšem) o preexistenci duší, tzn., že Bůh nejprve stvořil duše jaksi do zásoby a potom teprve je přiděloval tělům, což je samozřejmě blud, ale ne blud reinkarnace. Reinkarnace je naukou hinduismu, v antice jí věřili Platon a Pythagoras. Katolický křesťan jí nevěří. Jak s tím ale srovnat fakta, která potvrzují, že jistí lidé si dovedou vzpomenout na detaily ze svého minulého života, které se nakonec ukázaly jako pravdivé? Na tuto otázku odpovídá v německém časopise Fels (11/97) odborník Reinhold Ortner. Uvádí klasický příklad anglické dámy Dorothy Eadyové, která navštívila egyptologické tzv. Pergamonské muzeum v Berlíně. Ačkoliv nikdy v životě se neučila egyptskému písmu, při prohlídce exponátů si najednou vzpomněla, že byla v minulém životě egyptskou princeznou a na důkaz toho přečetla perfektně text v hieroglyfech. Profesor Ortner uvádí, že pokládat toto za argument ve prospěch re- foto: Miłujcie się inkarnace je hluboce mylné. My víme zatím velice málo o tom, co všechno je uloženo v psychice člověka, tam někde na dně jeho duše. Paní Eadyová někdy v dětství pravděpodobně četla nebo jí někdo vyprávěl poutavý příběh ze života egyptské princezny, s níž se ona jako malá holčička ztotožnila ve svém duchu. Jak šla léta, tak na to zapomněla, ale v její duši se tento zážitek zakódoval jako v paměti počítače, aby v určitém okamžiku vystoupil na povrch. S tím může být spojen i parapsychologický jev vhledu do minulosti, jakými jsou třeba telepatie, telekineze, jasnovidectví atd. Podle Ortnera jsou k dispozici důkazy, že celá řada lidí, jež uvádí podrobnosti ze svého minulého života odněkud z dávnověku či středověku, četla nebo poslouchala s napětím a vnitřním prožitkem něco o tom ve svém raném dětství, kdy se s hrdinou či hrdinkou příběhu vnitřně ztotožnila. Ortner však také varuje, že nelze zapomínat i na vlivy zlého ducha, který může při těchto reinkarnačních zážitcích významně asistovat, vždyť reinkarnace je hinduistického původu a tento náboženský systém je založen na uctívání nejen dobrých, ale i zlých duchů. Katolický křesťan tedy nebude podléhat módní vlně víry v reinkarnaci a bude nadále věřit Písmu sv. a církevní nauce o nesmrtelné duši, vzkříšení těla, nebi, očistci a pekle. K. B.\n17 NEPOSKVRNĚNÁ O kně žích, kteří celý život věrně pracovali na vinici Páně, se ví málo a píše se o nich ještě méně. Chtěl bych tu mezeru poněkud vyplnit svědectvím o kněžích, jak jsem je poznal. Kněz, kterému spolubratři říkali Partyzán, mi vyprávěl následující příběh. Po nevydařeném Pražském jaru, které spálil mráz z Kremlu, jsem převzal duchovní správu třech farností v horách u polských hranic. Zpustlé kostely volaly po obnově. V době, kdy nad námi stáli dozorci režimu, mohl působit kněz na farníky nejsnáze při opravách kostelů. Říkalo se: My stavíme most a most staví nás. Pro nás se stalo skutečností, že jsme zachraňovali kostel a kostel zachraňoval naši víru a zbožnost. Kněz poznal zblízka farníky a oni zase poznali svého duchovního pastýře. Do akce jsem svolal tři skupiny. Kdo nemůže opravovat a je chudý, ať podepře naše dílo modlitbou. Kdo může, ať podpoří naše dílo finančně, a kdo je schopný, ať přijde na brigádu. Za šest roků se nám s pomocí Boží podařilo obnovit tři kostely a tři kaple. Pražské jaro probudilo v občanech zdravé sebevědomí a pocit náležitosti do Církve. Proto bylo tolik nadšení a vůle obětovat se pro věc Boží. Práce se konaly nezištně, platilo se pouze řemeslníkům. Ovšem, jak přituhoval režim, opadávalo i nadšení. Apoštol sv. Pavel píše: Až lidé budou říkat je pokoj, bezpečí, tu znenadání na ně vtrhne záhuba. To mě postihlo doslova. Když jsme všechno opravili a ukončili, těšil jsem se, že si o prázdninách udělám konečně taky čas pro sebe. Jednoho červencového rána se však na farním dvoře objevil vůz s písmeny VB. Z něho vystoupili dva lidé v civilu z krajské kriminálky a dva esenbáci v uniformě. Šéf skupiny na mě vybafl: Dejte nám pokladní deník a doklady. Půjdete s námi! Odvezli mě na stanici VB a do večera vyslý- 17 chali. Papírový pytel účetních dokladů zapečetili a odjeli. Za několik dní přišla účetní revize, zastoupená pracovnicí z ministerstva financí z Prahy, účetní z konsistoře a z okresu. Dva dny revidovali účty velkého defraudanta. O urážkách slavné komise pomlčím. Dovolovali si i proto, že byli přesvědčeni o mé vině. Za několik týdnů přijeli opět a předložili mi ortel. Prý našli manko přes 30 tisíc korun. Počítat jsem se naučil ještě na obecné škole, ale jejich počtům jsem nerozuměl. Po dobu sedmi měsíců jsem žil s vypáleným znamením, že jsem zloděj a já nevěděl nic o tom, že bych někde vzal nepoctivě korunu. Svatý Pavel si stěžuje: Všichni jste mě opustili, všichni jste mě v tom nechali. - Spolubratři se mi vyhýbali, rozšířila se o mě fáma, že jsem zloděj a podvodník. V té době se věřilo spíš propagandě než postiženému občanu podle fráze: na každém šprochu je pravdy trochu. Dělej co dělej, psí hlavu si sám sobě nesejmeš. Jak k tomu mohlo vůbec dojít? Vysvětlení je nasnadě. Dobří Moravané mi posílali na opravy poštou peníze. Za více roků to byla suma přes 150 tisíc korun. Režim na poště měl fízla, který to sčítával. Měli podezření, že si ty peníze ponechávám pro sebe. Při kontrole se foto:-jg- však přesvědčili, že jsou příjmy vedeny v pokladním deníku a byly použity na mzdy pra-\n18 18 IMMACULATA covníkům. Z něčeho mě však museli obvinit, aby se před veřejností neblamovali. Platil jsem řemeslníkům, malířům a restaurátorům obědy, svačiny, cesty. Brigádníkům jsem rozdával na památku knihy za mnoho tisíc korun. Tato vydání mi neuznali a udělali z toho manko. V žalmu 18. zpívá žalmista: Přepadli mě v den pro mě osudný, ale Hospodin se mě zastal. Vyvedl mě na volné prostranství, vysvobodil mě, protože mě má rád. Všechno dopadlo nakonec dobře. Bůh bdí nad poctivostí a po zkoušce posílá vždy úlevu. Stalo se Božím řízením, že mi přijela na pomoc bývalá revizorka českých bank a ta objevila ve zprávě finanční kontroly velkou součtovou chybu. V prosinci se objevil na faře kapitán z prokuratury, aby mi oznámil, že revizní zpráva je nevěrohodná a další šetření se zastavuje. Ve 124. žalmu autor zpívá: Naše duše vyvázla jako pták z ptáčníkovy léčky, léčka se přetrhla a my jsme volní, naše pomoc je ve jménu Hospodina, který učinil nebe i zemi. foto:-jg- Jaroslav Olšava Archibald Joseph Cronin je jedným z najvýznamnejších škótskych spisovateľov 20. storočia. Narodil sa 19. júla 1896 v Cardrosse. Po stredoškolských štúdiách sa zapísal na univerzitu v Glasgowe, kde študoval medicínu. Po štúdiách pracoval najskôr ako lekár vo vojnovom loďstve, neskôr v baníckej oblasti Walesu a v Londýne. V roku 1930 Cronin vážne ochorel. Odišiel na vidiek a začal sa venovať písaniu románov. Vo svojich spomienkach sa vracia k hodinám anatómie na lekárskej fakulte, kde s posmechom hľadali v rozrezaných ľudských mŕtvolách dušu. Ovocím rozmýšľania a písania bolo jeho obrátenie a nájdenie Boha. V literárnej tvorbe sa postupne dopracoval k veľkým úspechom. Klobučníkov hrad (The Hatter s Castle), Citadela (The Citadel), Tri lásky (Three Loves), Hviezdy sa dívajú dolu (The Stars Look Down), to sú iba niektoré z jeho najvýznamnejších románov. Najnáročnejším dielom A. J. Cronina je román Kľúče od kráľovstva? (The keys of the Kingdom). Cronin postupne celkom zanechal lekárske povolanie a venoval sa iba spisovateľskej činnosti. Sám opisuje, ako našiel stratenú vieru v Boha: Životné skúsenosti mi odhalili nové hodnoty. Uvedomil som si, že životný kompas obsahoval viac ako len moje učebnice, oveľa viac, než bolo to, o čom som sníval. Jedným slovom, stratil som pocit povýšenosti a to, hoci som si to ešte vtedy neuvedomil, je prvý krok na ceste k Bohu. Ja nie som profesorom teológie - vysvetľuje Cronin. - Nikdy som sa necítil povolaným stáť na verejnom mieste a viesť zhromaždenia ľudí, ktorí sa chcú duchovne obnoviť. Hovorím celkom jednoducho o viere v Boha. To je predmet, od ktorého mnohí utekajú, akoby sa o tom ani nemalo nikdy rozprávať, hoci viera v Boha si dnes zasluhuje viac pozornosti ako kedykoľvek v ľudských dejinách. Knihy tohto škótskeho prozaika dýchajú veľkosťou výraznej osobnosti európskej a svetovej literárnej tvorby. Na začiatku bolo Slovo - píše sa vo Svätom Písme. Na začiatku tvorby J. Cronina bolo utrpenie, z ktorého sa napokon zrodilo niečo veľké, čo je taktiež obrazom neviditeľného Boha. Croninove knihy sú svedectvom o tom, že raz sa Boh prejaví v živote každého človeka, či to chce, alebo nie. spracoval m\n19 NEPOSKVRNĚNÁ února - v masopustní úterý - r bylo krutým způsobem zavražděno čtrnáct františkánů příslušejících ke konventu při pražském kostele Panny Marie Sněžné. Vyvázl pouze kvardián P. Jiljí Smoud a řeholní bratr Jindřich, sakristián, kteří byli na cestách. Řeholní bratr Jan, vrátný, se zachránil útěkem na půdu sousedního domu, byl však postřelen a po třech měsících zranění podlehl v klášteře minoritů u sv. Jakuba, kde našel útulek. Nepočítá se k oněm 14, kterým byl církví přiznán titul ctihodní služebníci Boží. Přišli do Prahy jako misionáři, aby zde sloužili pastoračně katolické menšině a svým působením zvláště kázáním, náboženskými debatami a vzorným příkladem řeholního života, který shodně dosvědčují jejich současníci, získávali věřící nekatolických vyznání. Působili v konventu a při chrámu, který byl kdysi Karlem IV. r založen pro karmelitány, ale počátkem 17. stol. byl takřka celý areál v sutinách a opuštěn. Roku 1604 na přímluvu nejvyššího kancléře českého království Vojtěcha Zdeňka Popela z Lobkovic dal císař Rudolf II. zvláštním diplomem na věčné časy celé klášterní teritorium františkánům do užívání. Noví řeholníci pocházeli z různých evropských národů. Kněží byli zpovědníky i významných osobností, také mezi arcidiecézním duchovenstvem požívali vážnosti, protože byli používáni jako rozhodčí v různých sporných záležitostech. Nekatolická veřejnost se k nim však od počátku chovala nepřátelsky, bezpochyby vlivem některých agitátorů. Už při restaurování kláštera, při němž řeholníci pomáhali, byli obtěžováni a fyzicky napadáni. Kancléř Lobkovic se jich nejednou rázně zastal. Nepřátelské projevy a vyhrůžky se časem stupňovaly a to zvláště od konce ledna r. 1611, za doby tzv. pasovského vpádu do Čech. Císař Rudolf II. totiž k nelibosti stavů svolil k tomu, aby vojsko arciknížete Leopolda Pasovského mohlo na přelomu let přijít do Čech. To se lstí zmocnilo Českých Budějovic a začalo dobývat a plenit i jiná města a osady. Dne 7. února se v kapucínském klášteře na Hradčanech konala schůzka papežského nuncia a španělského vyslance s arciknížetem Leopoldem, která byla svolána na jeho žádost. Historik Josef Janáček k tomu předesílá: I většina katolíků poděšená pobytem cizího vojska v zemi, byla najednou v rozpacích nad tvrzením arciknížete Leopolda, že se toto vojsko má zasadit o záchranu katolického náboženství. Rozpaky trvaly ve skutečnosti jen velmi krátce a veřejné mínění jednoznačně odsoudilo pasovské jako zločinné agresory a toto stanovisko přijali bez váhání i reprezentanti vůdčích katolických mocností, papežský nuncius Giovanni Salvago a španělský vyslanec Baltazar Zúniga, kteří okamžitě pochopili nesmyslnost Leopoldova spiknutí. O zmíněné schůzce píše: (nuncius a španělský vyslanec) odsoudili Leopoldův i Rudolfův pokus o ozbrojený puč jako záměr naprosto neodpovědný a katolické politice vysloveně škodlivý, odmítali uvěřit Leopoldovu tvrzení, že se mu s pomocí pasovských podaří zkrotit české opoziční stavy a připravit je o Majestát (zákon podepsaný 9. července 1609 Rudolfem II. zaručující náboženskou svobodu stoupencům České konfese) a trvali na tom, aby Leopold okamžitě postup pasovských zastavil a celý sbor bezodkladně rozpustil. Realistický a rozhodný postoj papežského nuncia a španělského vyslance znamenal v tomto okamžiku ortel habsburského tábora nad celým spiknutím. Ale také nad Rudolfem a Leopoldem. Až na výjimky si to uvědomovali všichni císařští dvořané i čelní představitelé radikálních katolíků. Ve světle těchto skutečností je bláhové se domnívat, že kláštery, jak později hlásala propaganda, byly konspiračními centry a úkrytem zásob ve prospěch spiknutí. Tím méně by to bylo možné tvrdit o františkánech u Panny Marie Sněžné, jejichž mecenáš a ochránce, nejvyšší kancléř Zdeněk Vojtěch Popel z Lobkovic, byl rovněž rozhodným odpůrcem pasovského dobrodružství. Stál na straně stavovského vojska, které čelilo 15. února vpádu vetřelců na Menším městě pražském a zraněného stavovského velitele protestanta Matyáše Thurna přijal spolu se svou manželkou\n20 20 IMMACULATA Klášter frntiškánů u Panny Marie Sněžné v Praze. Foto: bb pod ochranu do svého hradčanského paláce. Jejich vpádu muselo nakonec čelit české stavovské vojsko, které jim znemožnilo ovládnout Prahu a rozprášilo je. Právě pod záminkou, že se v klášteřích ukrývali zbraně a případně uprchlí pasovští jezdci, když byli rozehnáni, se podařilo několika jedincům rozdmýchat vášně davu podomácku ozbrojeného lidu, který se na obranu Prahy seběhl i z pražského okolí. Nenávist davu se obrátila proti klášterům. Nejhůře se vedlo klášteru františkánů u Panny Marie Sněžné. Řeholníci byli leckterým nepřátelům katolické víry solí v očích svou kazatelskou a exerciční činností, provázenou řadou konversí. Jakákoliv forma násilí jim byla zcela cizí. Jejich zbraní byl příkladný život, teologické vzdělání a dobrá argumentace. Vývoj událostí i řada menších předchozích incidentů stačily k tomu, aby františkáni mohli předvídat, co se jim může přihodit. Starý řeholník Kryštof, který prý měl prorocký dar, dvakrát předpověděl, že živí nevyváznou. Přesto Prahu neopustili. V osudný den vikář kláštera, zastupující v době nepřítomnosti kvardiána, nařídil, aby nikdo klášter neopouštěl. Odvedl však šest bratří na kostelní půdu do relativního bezpečí. Třem z nich dovolil vstoupit do kostelní věžičky, kde několik hodin v zimě očekávali smrt. Dne 15. února 1611, kolem 11 hodin dopoledne obklopilo klášter asi 700 ozbrojených lidí pod vedením berounského měšťana Matouše Hovorčovského. Část útočníků vtrhla nejprve do chrámu, protože po skončení mše sv. byl dosud otevřen. Zde krutým způsobem zabila dva kněze a bratra laika. P. Jan Martinéz byl usmrcen ve chvíli, kdy se snažil odnést do bezpečí ciborium s Nejsvětější svátostí. Ačkoliv do posledního okamžiku chránil Eucharistii vlastním tělem, došlo k jejímu zneuctění. P. Bartoloměj Dalmasoni byl zabit, když vycházel ze zpovědnice v dnešní kapli sv. Michala. V přilehlých prostorách byl zabit br. Jan Rode, který marně hledal úkryt v depozitáři sakristie. Ozbrojený dav, který zaměřil pozornost na klášter se setkal s vážnou překážkou: brána do konventu byla uzavřena a asi celou hodinu odolávala náporu útočníků. Po jejím rozbití a vyvrácení zabili br. Kryštofa, který přicházel ze dvora a nesl v náručí dřevo do kuchyně, dále br, Klementa, který vycházel z refektáře do ambitu, potom v prvním patře kláštera br. Jeronýma, který se připravoval na smrt modlitbou s rozpjatýma rukama před oltáříkem Panny Marie Pomocné, a v klášterní nemocnici br. Šimona. Po delší době násilníci objevili schody vedoucí z horního patra klášterního ambitu na kostelní půdu. Tam byl usmrcen P. Bedřich Bachstein spolu s br. Emmanuelem a dvěma novici. Mrtvá těla byla shozena otvorem v klenbě a dopadla do chrámové lodi. Nakonec pronásledovatelé pronikli po příkrých schodech vedoucích z kostelní půdy k věžičce, která se tyčila nad kostelní střechou. Přístup do těchto míst byl náročný a sami útočníci museli dávat pozor, aby nebyli zasaženi střelci, kteří sem stříleli z klášterního nádvoří. Proto nejprve jen doráželi kopími na tři řeholníky ve věžičce, nakonec své oběti usmrtili a jejich mrtvá těla shodili po příkré střeše do nádvoří, kde byla padající těla nabodávána na kopí. Po jejich tělech bylo ještě několikrát vystřeleno v domnění, že dosud žijí. Takto zahynuli bratři Kašpar Daverio, Jan a Didak Jan.


04.12.2019 - Mikulášské psaní na klávesnici\nStejně jako tomu bylo minulé roky i letos jsme vyrazili do Uničova na 23. ročník Mikulášské soutěže v psaní na klávesnici, kterou pořádá SPŠ a SOU Uničov. Tento rok se do soutěže přihlásily školy: ZŠ Libina, ZŠ Štěpánov, ZŠ Dlouhá Loučka, ZŠ Medlov, ZŠ U Stadionu Uničov, ZŠ Pionýrů Uničov, ZŠ Luká, ZŠ Šumvald, ZŠ Vítězná Litovel, ZŠ Haškova Uničov a ZŠ nám. Svobody Šternberk. Opět došlo na rozdělení do dílčích skupin a z těchto skupin byl určen celkový vítěz. V naší skupině byl nejlepší Ondřej Ješko, který se v naší skupině umístil na prvním místě, na druhém místě byl Matěj Bartoněk. V celkovém pořadí obsadil Ondra Ješko vynikající třetí místo, za které obdržel krásnou věcnou cenu. Naši školu reprezentovali: Ondřej Ješko, Miroslav Sedláček, Tereza Martinková, Tereza Přibylová, Matěj Bartoněk, Ondřej Žáček, Viktor Lašák, Kristýna Hudcová, Adam Chlup a Daniel Halouzka. Všem žákům děkujeme za pěknou reprezentaci naší školy.\n10.05.2019 - Zlatý list\nŽáci naší školy se dne 10.5. zúčastnily přírodovědně - ekologicko- sportovní soutěže Zlatý list v Uničově. Soutěž organizoval DDM Vila Tereza v městském parku v Uničově. Školu reprezentovalo 18 žáků ze 6. 7. a 8. tříd. Mladší žáci se umístili na 7. místě a starší žáci obsadili 10. a 11. místo.\nBlahopřejeme k pěknému umístění.\nMgr. Jana Talandová\n17.04.2019 - "Voda pro všechny" ("Water for All“)\nMinisterstvo zemědělství letos opět vyhlásilo soutěž pro žáky základních škol a nižších tříd víceletých gymnázií u příležitosti Světového dne vody 2019.\nŽákyně ZŠ Libina Simona Slámová z 8.B získala krásné 10. místo v celorepublikové soutěži "Voda pro všechny" se svoji černobílou fotografii se stejnojmenným názvem. Z Olomouckého kraje byla vybrána porotou jako jediná. Mezi 38 nominovaný byla úspěšná i její spolužačka Eliška Piňosová. Do soutěže se zapojilo celkem 8 žáků naší školy z 2. stupně:\nAdéla Krischková 6.A\nKristýna Janušová 7.A\nDaniela Ponížilová 7.A\nMatěj Talanda 7.B\nSimona Slámová 8.B\nEliška Piňosová 8.B\nPatrik Janoš 8.B\nAdam Dubový 9.třída\nDo soutěže se zapojilo více než 2500 dětí z téměř 250 škol z celé České republiky. Porota nejdříve vybrala 80 finalistů (42 obrázků a 38 fotografií) a následně vyhodnotila nejlepších 10 prací v každé kategorii. V pondělí 15. dubna 2019 rozhodla odborná porota složená ze zástupců pořadatele o výsledcích dětské soutěže.Světový den vody se slaví z iniciativy Organizace spojených národů od roku 1992 na celém světě dne 22. března. Každý rok se snaží vodu představit z jiného pohledu. Celosvětovým tématem letošního roku je heslo :“Voda pro všechny“.\nVoda má zásadní význam pro život na Zemi. Letošní téma se proto zabývá otázkou zajištění dostupnosti a udržitelného hospodaření s vodou na naší planetě.\nCílem soutěže bylo, aby si děti uvědomily význam vody, aby jí chápaly jako obnovitelný a přitom omezený přírodní zdroj, aby pochopily a uvědomily si, jak je důležité s vodou šetrně hospodařit. Zejména v době probíhající klimatické změny význam vody vzrůstá a šetrné hospodaření a zajištění vodních zdrojů pro budoucí generace nabývá na významu.\nVýhercům srdečně gratulujeme a přejeme další úspěchy ve fotografování.\nZa komisi výtvarné výchovy Mgr. Jana Talandová\n01.02.2019 - Výtvarná soutěž Zima\nŽáci Základní školy Libina se zúčastnili výtvarné soutěže ZIMA, kterou vyhlásila DDM VILA TEREZA. Do soutěže se zapojili žáci 1. i 2.stupně v hodinách výtvarné výchovy i člověk a svět práce. Celkem se do výtvarné soutěže přihlásilo 358 prací, z toho 13 prací kolektivních a to z Uničova a okolí.\nZ vybraných výtvarných i tvůrčích prací byly oceněni tito žáci:\n1. stupeň: Viola Králová a Klára Pospíšilová 4.třída\n2. stupeň: Samuel Klapil a Michal Schartel 6.B - ptačí budky\nMartina Jančíková 7.A - sněhulák ze skartovaného papíru\nAdam Dubový 9.třída – zimní vesnice – kresba tužkou\nŽáci byli oceněni účastnickými listy a pěknými cenami. Výstava všech prací probíhá v prostorách hlavní budovy DDM Vila Tereza v Uničově. Vítězné práce jsou označené logem DDM. Všem moc gratuluji a přeji další úspěchy ve výtvarných soutěžích. Velké díky patří rovněž vyučujícím.\nZa předmětovou komisy výtvarné a hudební výchovy :\n1.3.2020 - Můj dům, moje město\nFinále stavební soutěže Můj dům, moje město, se neslo ve znamení libinských žáků. V konkurenci 12 účastníků ze škol okresu Šumperk, vybojoval se svou skvělou stavbou fantastické 1. místo Filip Pospíšil ze 7.A a skvělé 3. místo Daniel Karásek ze 7.A . Soutěž byla výborně organizačně i sponzorsky zajištěna a kluci si odnesli krásné a hodnotné ceny. Gratulujeme a děkujeme za výbornou reprezentaci školy.\nIng. Jana Vavrušová\n05.12.2018 - Mikulášské psaní na klávesnici\n27.09.2018 - základního kolo soutěže „Robotický den s průmyslovkou“\n06.02.2018 - 3. ročník regionálního kola soutěže „Robotický den s průmyslovkou“\n06.12.2017 - Mikulášská soutěž v psaní na klávesnici


Singapur, Jáva, Bali a Sumatra - sopky a orangutani | Rainbowtours.cz\nSingapur, Jáva, Bali a Sumatra - sopky a orangutani (s přeletem do Singapuru)\nZákladní cena zahrnuje: let pravidelnou linkou na trase Varšava - Singapur - Varšava (bez přestupu), přelety místními linkami na trase: Singapur - Medan, Medan - Yogyakarta, Surabaya - Denpasar a Denpasar - Singapur, letištní taxy, ubytování v hotelech (12 nocí), transfery vlaky a klimatizovaným autokarem dle programu, stravování dle programu, služby polského zástupce během odbavení na letišti v Polsku, služby polského průvodce během prohlídek, turistický program (viz níže), pojištění TU Europa varianta základní (úrazové pojištění a léčebné výlohy, trvalé následky, asistenční služby a pojištění zavazadel).\nZákladní cena nezahrnuje: poplatek za balíček na realizaci programu (mimo jiné vstupné, rezervační poplatky, spropitné atd.) ve výši cca 310 USD/os. - povinný poplatek placený průvodci, poplatek nezahrnuje fakultativní výlety uvedené v programu, další jídla během výletu a nápoje k jídlům.\nNázev zájezdu v polském jazyce: Singapur, Jawa, Bali i Sumatra - wulkany i orangutany (z przelotem do Singapuru)\nKód zájezdu: SJB\nSingapur • rezervace orangutanů na Sumatře • plavba po jezeře Toba • působivé buddhistické chrámy v Borobudur • sopka Bromo za východu slunce • pobyt na ostrově Bali\nPřistání v Singapuru, celní a pasová kontrola. UPOZORNĚNÍ! Věnujte prosím pozornost Singapurským celním předpisům! Večer (pokud bude čas) pro zájemce přejezd metrem do hotelu Marina Bay Sands a výjezd na vyhlídkové místo v horní části budovy, odkud se rozprostírá nádherný výhled na celé město (cena cca 45 USD). Přenocování v hotelu v Singapuru.\nPo časné snídani transfer na letiště a přelet na Sumatru. Přejezd z Medanu do Parapatu. Během cesty uvidíme plantáže olejových palem a kaučukovníku. Zastavíme se také v Pematang Siantar, v jednom z větších měst severní Sumatry, kde navštívíme buddhistický chrám Vihara Avalokitesvara s více než dvacetimetrovou sochou bohyně milosrdenství (největší sochou svého druhu v Indonésii). Během přejezdu oběd. Po příjezdu do Parapatu plavba lodí na ostrov Samosir. Večeře a přenocování v hotelu na ostrově. (Trasa cca 180 km + vnitřní přelet)\nPo snídani celodenní plavba lodí po jezeře Toba. Zastavíme se v několika okolních vesničkách, kde budeme moci pozorovat život místních obyvatel. Uvidíme důležitá historická místa (mimo jiné sarkofág krále Sidabutara), tradiční architekturu a lidové tance. Vychutnáme si koupel v klidných vodách jezera. Během plavby oběd. Následně návrat do hotelu, přenocování.\nPo snídani vystěhování z hotelu a návrat lodí do města Parapat. Přejezd přes území obydlené národem Batak. Po obědě navštívíme horskou osadu Lingga, kde se seznámíme s tradičním způsobem života etnické skupiny Karo Batak, uvidíme vodopád Sipisopiso a dřevěný palác Ruma Balon ve vesnici Pematang Purba, který je zrestaurovaný a dnes slouží jako muzeum. Během prohlídky oběd. Ubytování a přenocování v městečku Berastagi. (Trasa cca 200 km)\nSnídaně v hotelu. Přejezd do Národního parku Gunung Leuser, biosférické rezervace UNESCO. Po obědě se vydáme do Bukit Lawang, kde navštívíme středisko péče o orangutany, umístěné v deštném pralese. Setkáme se s průvodcem parku, se kterým se vydáme na mírný trekking po stopách zvířat. Délka procházky bude záviset na místě výskytu opic, které se v průběhu dne volně pohybují po parku. Zvířata, která byla zachráněna ze zajetí lze pozorovat zblízka, zatímco zcela divoká zvířata je možné pozorovat pouze ze vzdálenosti několika metrů. Během jedné procházky se setkáme někdy i s několika jedinci, je však třeba pamatovat, že tyto opice se pohybují jednotlivě, nikoli ve skupinách. Trasa vede kopcovitým lesním terénem, proto doporučujeme mít pohodlné, uzavřené boty (nejlépe trekkingové), oblečení zakrývající ramena a nohy a repelent proti hmyzu. Doporučujeme také dalekohledy. Vláda Národního parku může účtovat poplatky za fotografování a filmování v areálu rezervace. V pozdních odpoledních hodinách ubytování v hotelu v Bukit Lawang. Večeře a přenocování v hotelu. (Trasa cca 120 km)\nPo snídani přejezd do Medanu - centra obchodu, naftového průmyslu a zemědělství. Město je obydleno barevnou směsicí národů a etnických menšin. Během prohlídky města uvidíme mimo jiné: Velkou mešitu, palác Sultána postavený v tradičním malajském stylu a starožitnou vodárenskou věž - symbol města. Po obědě volný čas. Přenocování v hotelu v Medanu. Upozornění! Během návštěvy mešity a dalších náboženských míst je povinností mít správné oblečení - zahalená kolena a ramena. (Trasa: vnitřní přelet)\nPo časné snídani vystěhování z hotelu. Transfer na letiště a přelet do Yogyakarty na Jávě. Po příletu se vydáme na prohlídku Borobudur, jednoho z největších a nejlépe dochovaných buddhistických chrámů na světě, který je zapsán na seznamu Světového dědictví UNESCO. Chrám pocházející z přelomu 7. a 8. století byl náboženským centrem buddhismu na Javě a významem je srovnáván s Angkor Wat v Kambodži nebo s chrámy v Baganu v Barmě. Pokud to bude možné, pak během cesty na přenocování do Yogyakarty uvidíme ještě menší chrám Mendut. Po příjezdu do Yogyakarty transfer do hotelu na přenocování. (Trasa cca 90 km + vnitřní přelet)\nPo snídani transfer na vlakové nádraží, odkud se vydáme vlakem do Mojokerto. Poté budeme pokračovat autokarem do vesničky Tosari. Cestou se zastavíme na oběd, po kterém si prohlédneme přístav ve městě Pasaruan, kde uvidíme tradiční indonéské plachetnice typu phinisi. Ubytování v Bromo Cottage nebo ve městě Malang. Upozornění: příjezd do hotelu ve velmi pozdních nočních hodinách. (Trasa cca 350 km)\nPo snídani volný čas na odpočinek u moře. Možnost využití fakultativního výletu po ostrově (za poplatek).\nPo časné snídani vystěhování z hotelu a transfer na letiště. Přelet do Singapuru. Prohlídku zahájíme přejezdem starou koloniální čtvrtí, kde uvidíme Padang - rekreační oblast města nacházející se v centru obchodní čtvrti, kriketový klub, budovy parlamentu, Nejvyšší soud a radnici - propojující klasickou koloniální architekturu s moderními mrakodrapy. Navštívíme také Chrám Buddhova zubu, monumentální budovu navrženou ve stylu inspirovaném architekturou z období dynastie Tang. Následně se vydáme k Orchidejovým zahradám, kde lze obdivovat kolem 20 tisíc různých odrůd orchidejí. Na závěr prohlídky Singapuru navštívíme čtvrť „Malá Indie“, kde prodejci sárí, koření a věštci vytvářejí jedinečnou atmosféru připomínající indická města. Pozdě večer transfer na letiště a odlet do Polska pravidelnou linkou (bez přestupu).\nKvalitní hotely odpovídající standardu ***/**** dle hodnocení organizátora. (Výjimka! Ubytování v Bromo Cottage, Bukit Lawang a Samosir odpovídá standardu **).\nPokoje: pokoje jsou vybaveny koupelnou s WC, klimatizací a často s TV a minibarem (za příplatek).\nod 56 728 Kč | sleva 41% dospělí 2, dítě 0, pokoje 1, Ø cena za osobu


Havlová (VV): A Indonésie hoří. Bojkotujme palmový olej! je to svinstvo, kterým nás krmí | ParlamentniListy.cz – politika ze všech stran\nParlamentníListy.cz » Politika » Politici voličům » Havlová (VV): A Indonésie hoří. Bojkotujme palmový olej! je to svinstvo, kterým nás krmí\nTi v katastrofálním měřítku vypalují stávající vegetaci své rodné země, jen aby získali almužnu od nadnárodních koncernů.\nV odborných článcích zaměřených na zdravou výživu si můžeme často číst o škodlivosti palmového oleje kvůli nasyceným mastným kyselinám. Tento olej se přidává skoro do všech cukrovinek přes kosmetiku a pro výrobce představuje jen alternativu, jen levnou náhražku, která však škodí zdraví podobně jako třeba levný fruktózový sirup, jemuž většina USA může poděkovat za pneumatiku kolem pasu a ztučnělá játra.\nPlantážím palmy olejné, z níž se olej získává, v masovém měřítku podléhají poslední tropické pralesy v Indonésii, v Africe i Jižní Americe. Jsem zděšena, kam až zašla touha po zlevňování potravin na úkor nás zákazníků. Ba co je nejhorší, že kvůli tomu mizí původní vegetace ostrovů, jako nyní v případě Bornea s rozlohou desetkrát převyšující ČR. Podle posledních informací požár zuří po celé Indonésii v délce 5000 km!\nJak mizí původní vegetace Bornea\nDalší pohroma nastává při pěstování této palmy. Pesticidy jsou ve velkém vpravovány do půdy a následně zamořují i podzemní vodu.\nJsem ale ráda, že se u nás konečně objevují zodpovědní spotřebitelé, kteří neváhají rozluštit miniaturní písmo na složení výrobku a v případě obsahu palmového oleje jej z jídelníčku nadobro vyřadí. I na facebooku jsem objevila početné skupiny, které tuto zkázonosnou surovinu zarytě bojkotují. Pokusím se otázku palmového oleje otevřít na zemědělském výboru, protože se dotýká nás všech. Když může být dnes napsáno na výrobku velkým písmem GMO free, proč by tam nemohlo být napsáno PO free.\nVáclav Kovalčík: O lepších rozměrech zákonu nabídky a poptávky v potravinové soběstačnosti\nHavlová , potraviny , VV


Extrifit Whey Amino Hydro obsahuje komplex všech potřebných aminokyselin ve špičkové kvalitě. Urychluje regeneraci, chrání svalovou hmotu a stimuluje její nárůst.\nExtrifit Whey Amino Hydro 300 tablet - NUTRIČNÍ HODNOTY:\nVýživová hodnota 1686 kJ/403 kcal\nve 100 g v denní dávce (12 tablet)\nAlanin 4182 mg 1024 mg\nArginin 1751 mg 429 mg\nKyselina aspartamová 9189 mg 2250 mg\nCystein 1836 mg 450 mg\nHistidine 1165 mg 285 mg\nIsoleucine 5423 mg 1328 mg\nLeucine 9367 mg 2294 mg\nValine 5015 mg 1228 mg\nMethionine 1836 mg 450 mg\nPhenylalanin 2533 mg 620 mg\nProline 4760 mg 1166 mg\nSerine 3842 mg 941 mg\nThreonine 5593 mg 1370 mg\nTryptophan 1233 mg 302 mg\nTyrosine 2168 mg 531 mg\nLysine 8823 mg 2160 mg\nExtrifit Whey Amino Hydro 300 tablet - SLOŽENÍ:\nSyrovátkový hydrolyzovaný izolát 90 % (tvoří 70 % podílu aminokyselin), syrovátkový proteinový koncentrát 80 % (tvoří 20 %), syrovátkový hydrolyzovaný koncentrát 80 % (tvoří 10 %), L-lysin, stearát hořečnatý.\nExtrifit Whey Amino Hydro 300 tablet - POPIS:\nExtrifit Whey Amino Hydro je absolutní špička mezi aminokyselinami.\nWhey Amino Hydro jsou vyrobeny zcela novou metodou pre-pressing, díky které jsou na jedné straně velmi koncentrované a silné, přitom však výsledné tablety nedosahují takových rozměrů jako u ostatních výrobců a lépe se tedy polykají.\nObsah čistých aminokyselin v Whey Amino Hydro je 85 % v každé tabletě. Whey Amino Hydro jsou zcela nové hydrolyzované (předtrávené) aminokyseliny vyrobené z hydrolyzovaného syrovátkového izolátu, syrovátkového proteinového koncentrátu a hydrolyzovaného syrovátkového koncentrátu.\n* velmi silné aminokyseliny, vyrobené zcela novou metodou pre-pressing\n* první svého druhu v České republice\n* obsah čistých aminokyselin je 85 % v každé tabletě\nExtrifit Whey Amino Hydro 300 tablet - POUŽITÍ:\nDoporučené dávkování jsou 4x denně 3 tablety Whey Amino Hydro, nejlépe mezi jídly, před, po tréninku a před spánkem. Tablety Whey Amino Hydro zapíjejte větším množstvím vody.\nExtrifit Whey Amino Hydro 300 tablet - UPOZORNĚNÍ:\nExtrifit Whey Amino Hydro 300 tablet - BALENÍ:\nZboží ze stejné kategorie - Extrifit Whey Amino Hydro 300 tablet - komplex aminokyselin\nMAXXWIN BCAA PROMAXX 2:1:1 - 500 kapslí SLEVA zkrácená trvanlivost: 31/12/2020\nMAXXWIN BCAA PROMAXX 2: 1: 1 je jedinečný výrobek pro udržení a růst svalové hmoty, zvyšuje sílu a zrychluje regeneraci. Minimální datum trvanlivosti znamená, že pokud výrobek neotevřete, může být dále skladován po dobu ...\nVáš dotaz Extrifit Whey Amino Hydro 300 tablet - komplex aminokyselin\nPodívej se na: https://eshop.alfafit.cz/cz-detail-231397-extrifit-whey-amino-hydro-300-tablet.html\nSouvisející zboží - Extrifit Whey Amino Hydro 300 tablet - komplex aminokyselin