12. ročník - 1. března 2012\nLiterární soutěž o cenu Filipa Venclíka 2012\nFilip Findura – Procházka – Gymnázium Tišnov, Na Hrádku 20, Tišnov\nNguyen Thuy Linh – Až mě andělé... – Gymnázium Ostrov, Studentská 1205, Ostrov\nNguen Hoang Long – Tučňáčí rodiče – Gymnázium J. Heyrovského, Mezi Školami 2475, Praha\nHana Šímová – Spíš? – GSPŠ a VOŠ, J. Palacha 1840, Kladno\nJosef Vidlák – Zrní pro vlaštovky – Hotelová škola Radlická, Radlická 115, Praha\nMagdaléna Schmiedová – Ať žijí matky! – Střední průmyslová škola strojnická, škola hl. m. Prahy, Betlémská 4, Praha\nEliška Dana Mikeschová – bez názvu – Akademické gymnázium, Štěpánská 22, Praha\nŠárka Geroldová – Potratila jsem – Gymnázium J. Heyrovského, Mezi Školami 2475, Praha\nLenka Fialová – Živá vzpomínka – Gymnázium, Vídeňská 47, Brno\nNguyen Thuy Linh – Vypěstujte si vlastní dítě! – Gymnázium Ostrov, Studentská 1205, Ostrov\nTomáš Rakušan – Nemají to s námi lehké – Evropská obchodní akademie, Komenského nám. 2, Děčín\nPetra Růžičková – bez názvu – Trading centre s.r.o., Tyršova 237, Litomyšl\nJméno: Filip Findura\nAdresa školy: Gymnázium Tišnov, Na Hrádku 20, Tišnov\nStáří je smutné,\nNa blankytně modrém nebi šlo spatřit jediný osamělý bílý mrak, a i ten postupně mizel za vzdálenými siluetami šedých paneláků. Alej tiše šuměla a pod nohama mi jemně šustilo červenohnědé listí. Slunce ještě příjemně hřálo, takže jsem na sobě měl jen lehký kabát a rychlým krokem se ve svěžím chladném vzduchu přibližoval k velké kované bráně uprostřed cihlové zdi. V parčíku za ní se po sytě zelené trávě procházely dvojice, trojice nebo i malé skupinky lidí, někdy v pomalém hovoru, jindy podivně tiché a zamlklé. Zamířil jsem k nim a po cestě sypané štěrkem dál k velké budově uprostřed parku. Její prostorná vzhled s velkými okny a jemnou klasicistní výzdobou narušoval jen jediný prvek, o to významnější v okolním poklidu. Silné železné mříže překrývaly všechna okna a neprodyšně oddělovaly uvnitř a vně.\nTenhle pohled jsem neměl rád. Přesto jsem vešel.\nZa vstupní halou a malou čekárnou, kde stál jen osamělý automat na kávu a napůl nadějně, napůl smutně všechny zdravil svým obvyklým Dobrý dne! Vhoďte mince, prosím., mě přivítaly zamčené dveře s nepřístupným výrazem a jediným zvonkem beze jména. Stiskl jsem tlačítko a pár vteřin naslouchal nedalekému řinčení. Chvíli jen moucha plnila místnost svým bzukotem, až se v zámku otočil klíč a dveře se neochotně pootevřely. Vyhlížela z nich mohutná tvář zdravotní sestry v modrobílém úboru.\n„Na návštěvu?“ zeptala se bez pozdravu. Pod očima se jí rýsovaly slabé kruhy.\n„Jméno,“ pokračovala stále stejně lhostejným tónem.\n„Novák, Karel Novák. Jsem jeho syn.“\nTentokrát přikývla sestra: „Hned tu bude.“\nDlouhou chodbu za dveřmi značně zužovaly řady širokých křesel, jež tu byly pěkně pod okny rozestavěny. V nich pak seděli dědečkové a pradědečkové, lysí i s bělostnou hřívou, velcí i malí, hubení i mírně obtloustlí. Ale jedno měli společné. Nemluvili. Dokonce se ani příliš nehýbali, jen oči jim sem tam uhnuly na jiné místo protější zdi. Prostě seděli, trpělivě a bez vůle něco dělat. Skoro vyhořele.\nSestra se vynořila z jedněch bočních dveří a vedla za ruku tátu. Pomalu ťapal ve starých pantoflích, na sobě šedé tepláky a kostkovanou košili s pomačkaným límcem. Najednou jsem si připadal trochu nepatřičně vyšňořen. Táta s jemnou manipulací sestry došel až ke mně a pak zastavil, skoro na prahu těch dveří, příliš starých i mladých na to, aby byly hezké.\n„Návštěvy jsou do čtyř, buďte tady včas,“ ozvala se sestra a podala mi bundu z věšáku vedle dveří. „Je tam docela teplo, tak se klidně projděte, třeba mu to udělá dobře,“ dodala a na tvář se jí téměř vloudil lehký úsměv.\nOpatrně jsem vzal tátu za ruku a popotáhl ho do čekárny, abych mu mohl natáhnout bundu. Podíval se na mě obličej mu ožil úsměvem, rámovaným bílým strništěm a nezastřiženým knírem: „Vašku!“ „Já jsem Honza, tati. Vašek je v Kanadě a přijede až na jaře.“ Ne že bychom si byli se starším bratrem tak podobní. Ale ono to začínalo být víceméně náhodné, jak nás táta oslovoval.\nVzal jsem ho za paži a provedl ho halou do zeleného parku, na vzduch a slunce. Táta se trochu bezradně rozhlížel, ale když jsem se vydal ke stromům v zadní části zahrady, skoro s chutí šel se mnou. „Je tu stín,“ prohodil, když jsme zašli za roh budovy. Ano, byl tu stín. A tady trochu chladno, Usmál jsem se a zeptal se: „Byla u tebe máma?“ Táta napjatě pozoroval rozbitý obrubník, jímž prorůstaly drobné trsy trávy. „Copak jste dělali?“\nNečekal jsem odpovědi. Hlavně, že jsme se prošli a táta tu nebyl stále sám. Máma ho dlouho nechtěla dát do takovéhle ‚márnice pro živé‘, jak říkala. Jenže když se máte starat o dítě v těle dospělého... Když se jí zhoršilo zdraví, nedalo se nic dělat. Aspoň jsme tedy za tátou pravidelně chodili. Zatím nás vnímal a uvědomoval si nás, i když s rozhovory už to slavné nebylo. O čem si tady povídat.\n„Nezapomeň na ten dopis,“ ozval se táta, když jsme došli ke třem třešním za budovou. „Aby se o něj postarali.“\n„Jaký dopis, tati?“\n„Nechci ho někde nechat.“\n„Pes nemá být zavřenej.“\nVždycky jsem chtěl psa. Škoda, že mi ho rodiče už v mládí striktně zakázali. Pes se sice do bytu nehodí, ale malého kluka rybičky tolik nenadchnou. A teď bych na něj neměl čas. S něčím si holt člověk nevybere.\n„Hlavně ho pusť, aby nezůstal zavřenej. Klece jsou špatný,“ naléhal táta.\n„Určitě, tati, neboj se.“ Jemně jsem ho pohladil po rameni.\nProšli jsme kolem jednoduchého altánku, od něhož se dalo po další cestičce dostat dolů k oddělení pro alkoholiky a drogově závislé. Tam jsem tedy jít opravdu nezamýšlel, tak jsme to vzali přes trávník. Radši jsem tátu podepřel, přece jen trochu škobrtal, jak se snažil vypořádat s nerovnými drny v pantoflích. Moje odpověď ho asi uspokojila, protože si teď jen tiše a vpodstatě pro sebe mumlal něco o schovaných pokojích. Kdybychom ho nechali oholit, ostříhat a obléknout do něčeho trochu lepšího, stále by ještě vypadal dobře. Bohužel jen navenek. Jako by zaslechl moje myšlenky, začal popotahovat za gumu tepláků a překvapeně se na ně díval.\n„Ty nejsou moje,“ sdělil mi vyčítavě.\nNa lísteček tepláků jsme mu napsali Novák, aby se to sestrám v tom množství oblečení nepletlo. Ten lísteček mu vpředu čouhal zpoza gumy. Ne že by si nechal něco takového vysvětlit.\n„Nejsou moje,“ opakoval si a natolik se utvrdil ve svém přesvědčení, že se rozhodl těch cizích tepláků zbavit.\n„Počkej, tati,“ zadržel jsem ho a následně zachytil, když zavrávoral. Tepláky měl teď až nepohodlně nízko, tak jsem ho musel trochu napravit, než jsme mohli pokračovat v procházce.\n„Neboj se, jsou to tvoje tepláky. Nikdo si je s tebou nevyměnil, ani ti nedali cizí.“\n„Nejsou moje. Já je nechci.“\n„Tak víš co? Nech si je, dokud jsme venku, aby ti nebyla zima. A pak se zeptáme sestřičky, co se stalo s tvými tepláky, ano?“\nJenže jeho to už přestalo zajímat. Táta se díval na kolemjdoucí skupinu, která obklopovala trochu kulhající, nahrbenou babičku. „Kam jdou?“ zkusil ze mě vytáhnout. Mohl jsem jen pokrčit rameny. „Ta paní je ale stará,“ přemýšlel táta.\nVtom sluneční světlo potemnělo. Podíval jsem se na oblohu, která se náhle rychle plnila šedivými mraky. Nepozorovaně se přiblížily ze západu a teď rychle postupovaly, aby bylo celé nebe jejich. Začalo trochu foukat. Vzal jsem tátu za loket a otočil se s ním zpět k budově. Zmoknout by opravdu nemusel. Vraceli jsme se podél řady zamřížovaných oken a šedivý svět vypadal starší a unavenější, než dnešní jasné ráno. Zima se blížila a nic ji nezastaví.\nTáta se najednou podíval do stínů mezi keři a pak si mě přitáhl, až mi mohl šeptat přímo do ucha. „Jsou tu všude,“ oznámil mi viditelně znepokojen.\nPokusil jsem se ho přimět k další chůzi, neboť obloha se stávala ocelovou střechou světa a nevypadala ani v nejmenším přívětivě.\n„Jsou tady! Musíš se schovat, Vašku. Jsou tady.“\nZačínal být stále více nervózní, tak jsem ho vzal kolem ramen a jemným tlakem donutil k pohybu.\n„Lehni si pod postel a ani muk,“ nabádal mě. „Oni by tu válku mohli zastavit. Mohli by, ale nic neudělají. Jsou tady.“\nA my jsme taky byli tady, u vchodu a potom ve vstupní hale, kde nám již nehrozila žádná vodní stěna. Táta si důkladně prohlédl holé bílé stěny místností a její vysoký trámový strop, až se pevně rozhodl a řekl: „Mě se tady nelíbí.“\n„Jen klid, tati. Sestřičky ti dají nějaký svetr navíc, aby ses zahřál, a budeš se moct jít dívat na televizi a... tak.“\n„Pojďme pryč,“ navrhl táta a hned činorodě vyrazil k východu, za nímž se snášely k zemi první klapky. „To nejde, tati. Teď nikam jít nemůžeme, bude pršet.“ Stále se nespokojeně cukal, když jsem ho zavedl do čekárny a ke dveřím. Zazvonil jsem.\n„Nelíbí. A chci svoje tepláky.“\nZanedlouho cvakl klíč v zámku a dveře se otevřely. Tentokrát za nimi stála paní doktorka... Hmm, její jméno si stále nepamatuju.\n„Dobrý den,“ usmála se na mě a pak se obrátila k tátovi: „Pane Nováku, tak jak se vám líbila procházka?“ Táta jen zakýval hlavou a nerozhodně postával mezi ní a mnou.\n„Měj se pěkně, tati. Já zase co nejdřív přijdu.“\n„To on se bude určitě těšit, viďte, pane Nováku. On se vždycky těší,“ odpověděla místo táty doktorka, když ho vzala a protáhla dovnitř.\n„A nezapomeň na psa,“ přisadil si táta.\n„Na shledanou. Ahoj, tati,“ loučil jsem se. V dáli uhodil hrom. Doktorka mi kývla na rozloučenou a pustila dveře. Táta pozoroval své papuče. Jak se dveře začaly zavírat, táta se na mě naposledy podíval. Skoro se už zaklaply, když se naklonil k doktorce a hlasitým šepotem se zeptal:\n„Kdo je támhleten pán?“\n„ ... a tak se Alenka dostala do říše divů.“\n„A mami, měli tam něco dobrého?“\n„Ale to víš, že ano! Jéje, tam měli dobrot! Cukrovou vatu z pravé duhy, bonbony z dětských snů a lízátka z úsměvů, sklenici plnou sladkých pusinek a ...“\n„Mami, to musela být Alenka tlustá, když to všechno snědla! Co když měla břicho jako ty?“\n„Já přeci nejsem tlustá, ty moje trdýlko. Maminka má velké bříško, protože tam odpočívá bratříček víš.“\nRychlým pohybem si naslinila palec a jala se čistit neviditelnou šmouhu na mé tváři.\n„A maminko, ty máš bratříčka ráda?“\n„Samozřejmě, že ho mám ráda. Mám ho moc ráda, zrovna jako tebe.“\n„Mámo, tak proč jsi ho snědla?“\nZvrátila hlavu dozadu a smála se čistým bublavým hlasem. Kéž bych ho slyšela i teď.\nByt byl prázdný. Ticho, zatuchlý vzduch. Nebyl tam on, aby se ke mně nahrnul se starostlivým výrazem a pomohl mi z kabátu. Srab, nic víc než srab. Klíče jsem odhodila na zem a dveře zavřela ledabylým kopnutím levé nohy. Dutá rána probudila uzlíček v mém náručí. Miniaturní oči se otevřely. Oči. Zdědil i jeho oči. Bradička se začala třást a tvoreček nabral do plic pořádný lok vzduchu, aby ho následně vrátil ven hlasitým křikem. Bože, jak je ošklivý.\nPřipadala jsem si unavená jak stařena. Vrásčitá duše a velké boláky. Pomalu jsem se dobelhala do kuchyně. Židle byly pořád stejné. Tvrdé, nepohodlné a ošklivé. Bodejť by ne, vybíral je on. Musím je vyhodit. Vyhodím všechno, co má auru jeho přítomnosti. Uzlíček jsem položila na stůl. Svíjel se a zmodral. Křik mi vyplnilo celou hlavu a tupě mi bušil do spánků. Udus se, prosím. Zmlkni navždycky.\nPohled z okna. Ponuré dětské hřiště, uboze se krčící mezi betonovým sevřením paneláků, těch děsivých kamenných krabic, z jejichž chřtánu se denně valí tisíce lidí s tisíci životními osudy. Poštěstilo se někomu mít stejný osud, jako mám já?\n„Je nám líto, paní Schmiedlová. Vaše dítě zůstalo až příliš dlouho bez přístupu kyslíku, zavinila to omotaná pupeční šňůra kolem krku. Obáváme se, že je část mozku poškozena a důsledkem bude mentální retardace. Jak rozsáhlá, to netušíme. Vše ukáže čas.“\nJo čas. Mám ho přebytek. Můžu ho přehazovat lopatou a prodávat těm uchvátaným lidem s nepřítomným výrazem tam venku. Uzlíček zmlkl. Vracející se vlny ticha mě najednou píchaly do uší ještě více než jeho křik a omývaly mě neblahým tušením. Vstávaly mi vlasy hrůzou. Nervózně jsem vyhlédla oknem. Rozmlácené klouzačky, rozházené pískoviště. Šeď, nic jiného než šeď. Barvil ji duhovými barvami. Škoda, že tu po něm zbyly jen kaňky barev rozmáčené slzami. Na lednici je připnutý žlutý papírek. Jeho rukopis, rozevlátý bohémský rukopis. A jedno jediné slovo. Promiň. Zatmělo se mi před očima a zalila mě mocná vlna vzteku. Rozhodně jsem vstala, strhla papírek a roztrhala na tisíce malých kousků. Smaž se v pekle za to své Promiň! Možná jsem chtěla moc. Možná byla chyba lovit ve sklenici přání ta největší a nejsladší. Rozpadly se na prach a sklenici jsem znovu naplnila jen střípky zklamání a pilulkami rozčarování. Hořkými jak žluč. Možná mi bylo dáno do vínku jen stát v tmavých chodbách a závistivě nakukovat škvírou dveří do snů jiných. Šťastnějších.\n„Mami, můžu mít bratříčka taky ráda?“\n„Ne, nemůžeš. Musíš!“\n„Vezmi ho do náruče. Opatrně! A teď mu podepři hlavičku. Tak je to správně.“\n„Mami, hele, on mi drží prst!“\n„To protože se mu moc líbíš a má tě rád, víš. Tak a teď mu dej pusinku a přitul se\n„Ano, správně. A teď zavři oči. Zavřít, povídám!“\n„Cítíš hezké teplo? Tady, u srdíčka. A to se rozlévá do celého těla, do nohou a do rukou, do břicha i do nosu. A ty máš chuť se nahlas smát a nejradši bys ho celičký den držela. Až jednou budeš mámou, budeš to cítit pořád. Tak co? Máš ten pocit? Cítíš to?“\n„Mami! On se asi pokakal!“\nOpatrně jsem vzala spící stvořeníčko do ruky. Jak bylo ošklivé, i když spalo. Růžové a zmuchlané. Komický chomáč chlupů na hlavě a směšně malé prstíky. Nenáviděla jsem jeho pršáčkovitý nosík, jeho spokojené broukání ze spaní, jeho vykulené oči.\nA nejvíc jsem nenáviděla sebe za to, že nic necítím.\n„Paní Schmiedlová, musíte začít s námi komunikovat. Jestliže vše doznáte, přijmou to jako polehčující okolnost. Začněte mluvit. Nemůžete to tajit napořád. Začněte mluvit! My víme, že nejste němá,“ založil si ruce zavalitý primář a pohodlně se opřel v lenošce.\nNevšimla jsem si, že už je jaro. Pohled ze zamřížovaných oken jeho útulné pracovny ukazoval tající sníh na holém, odraném stromě. Kap. Kap. Kap. Začala jsem se v rytmu houpat. Dopředu, dozadu. Dopředu, dozadu. V kapkách se odrážel okolní svět. Kéž bych si mohla vlézt do jedné z nich a navždy se rozpustit. Tiché tikání jeho velkých dřevěných hodin na mě mluvilo. Nic–ne-ří-kej, nic–ne-ří-kej.\nKnír mu po pár minutách naprostého ticha začal cukat. S funěním se zvedl. Ještě jednou mi věnoval lítostivý pohled a začal se přehrabovat v papírech.\n„Kde mám sakra svoje brýle?!“\nUniklo mi malé uchechtnutí.\nPrudce se otočil a já nasadila svou obvyklou masku apatického šílence. Posunkem jsem si ukázala na vlastní čelo. Zvedl ruku a nahmatal si brýle na vlastním čele. Otočil se a dělal, že nic neslyšel, ale neunikl mi jeho záblesk naděje v očích. Nejradši bych se neviděla.\n„To bude pro dnešek všechno,“ prohodil ledabyle přes rameno. Konečně! Svižně jsem vstala a sápala se po klice.\n„Počkat!“ šlehl mě do zad jeho hlas. Zoufale jsem se otočila. Obočí, ty dvě chlupaté šedivé housenky, měl stažené do přísného výrazu. Podával mi sešit. Co s tím mám dělat. Vždyť je to sešit pro prvňáky. Rychle jsem ho prolistovala. Široké linky. Co tam mám psát? Zvedla jsem pohled. Upřeně mě pozoroval, cítila jsem, jak mi píchá a rve kůži zaživa. Nikdy jsem se na něj nedívala tak zblízka. Má hezké oči. Měkké a zároveň tvrdé, laskavé i přísné. Ztuhla jsem. Proboha, co je to za oči?\n„Jsou zvláštní, viďte. V dětství jsem své oči nesnášel, ale moje matka je zbožňovala. Říkala, že jsem byl už jako miminko diplomat a jelikož jsem nechtěl urazit ani mámu, ani tátu, vzal jsem si od každého z nich jednu barvu očí.“\nJak může mít někdo každé oko jiné? Zelené a hnědé. Po zádech mi přeběhl mráz. Neuvědomila jsem si, že před ním ustupuji, dokud jsem nenarazila zády na dveře. Byla jsem v pasti. V hrdle se mi zase zvedl pocit paniky, vrátil se, zvedal se v mohutných vlnách a mrazil a bodal.\nPrimář rychle o krok couvl.\n„Proboha, běžte už!“\nCopak umí číst myšlenky?\nVyběhla jsem na chodbu. S každým krokem jsem ze sebe setřásla kus paniky. Odlupovala se, odpadávala. Mizela. Vběhla jsem do pokoje. Můj svět, má jistota. Aneta zase seděla na parapetu, rukama si objímala kolena a pozorovala svět skrz mříže. A tác s jídlem byl zas netknutý. Dveře hlasitě práskly. Pomalu otočila hlavu.\n„Taky jsi dostala sešit? Cos provedla?“\nHodila jsem ho do kouta. Usmála se.\n„Stejně do něho začneš psát. Já taky začala. Chceš si ho přečíst?“\nRozhodně jsem zakroutila hlavou. Zhasla jsem.\n„Díky, byla jsem moc líná to udělat.“\nSpíše na to neměla sílu. Pokoj zalila zrnitá šeď. Na okně se rýsovala její křehká kostra pod noční košilí. Mohla bych jí spočítat žebra. Vypadala tak uboze. Anděl se zlomenými křídly, smolou poleptaná holubice. Kostra potažená kůží, která se napínala a hrozila prasknutím. Děsila jsem se toho, že jí jednoho dne pukne a vyvalí se jí ven lesklá střeva a hutná lepkavá krev.\n„Víš, nechápu, proč nemluvíš. A děláš ze sebe hloupou. Moc dobře vím, že nejsi. Když nebudeš mluvit, nikdy tě nepustí. Zůstaneš tady, navždycky.“ Tichá, přemýšlivá pomlka.\n„Já vlastně ani ven nechci. Zvykla jsem si. Ostatní říkaj, že je to tady jako ve vězení. Zpočátku jsem si taky takhle připadala. Zavřená v ocelové kleci. Sledovala jsem, jak míjí jaro, léto, podzim a pak zima. Květiny. Spousta květin. Vyrostly, rozvily se. Poslaly dál své potomky. A pak pomalu umíraly. Slunce přicházelo a mizelo, házelo mi do pokoje zlaté pruhy. A já toužebně pozorovala páry a matky s dětmi támhle u toho jezírka, jak krmí rybičky. Jednou bych se tam chtěla na ně taky podívat.“\nSmutkem prosáklý hlas zněl krásně a zároveň děsivě.\n„Všechno se měnilo, jen já zůstala stejná. Nemůžu se změnit. Já jsem já. Když mi to udělali, připadala jsem si špinavá, tak strašně špinavá. Štítila jsem se sama sebe. Připadala jsem si jako hnusná vypasená bradavice na krásné tváři, cítila jsem, jak se moje duše mění v hnijící mršinu, jak mi na ní roste nádor, který by mě možná i zabil.“\nNapětím jsem nedýchala, i když jsem se snažila udržet svou masku nezájmu. A pak se rozzářila. I v tom šeru ke mně dopluly její vlny štěstí a lechtaly na kůži. Cítila jsem po dlouhé době život. Pukání a borcení zdí, za které jsem se dosud schovávala, tam, kam nedofoukl sebemenší závan emocí.\n„A pak mi řekli, že budu mít miminko! Víš, určitě je všechno zlé pro něco dobré. Nenáviděla jsem je, ale dali mi něco, co bych si nikdy sama nadělit nemohla. Rostl ve mně človíček. Ani nevíš, jaký to byl úžasný pocit. Říkala jsem si: budu mít někoho, o koho se můžu starat! Budu ho milovat a pečovat o něj a držet za ruku, utěšovat, když si rozbije koleno a číst pohádky na dobrou noc. A ochráním ho, ochráním ho před vším a před všemi!“\nVlna paniky mě sevřela. Začala mě škrtit, smyčka se stahovala. Polil mě ledový pot, plíce vypověděly poslušnost. Něco se mi kradlo po noze, lezlo to výš, po zádech a zakouslo se mi do týla. Zděšení, panika, bezmoc.\n„Každou minutu, co jsem to maličké nosila pod srdcem, jsem myslela na to, kdy se to narodí. Jaké to bude mít kukadla a pusinku a prstíky a vlásky. Mluvila jsem k němu, vyprávěla pohádky a popisovala zpěv ptáků, svit slunce. Bylo mi teprve patnáct, ale už tehdy se ve mně probudil mateřský cit. Je to dar.“\nMé zdi, má ochrana se s prvním hromem zcela zbortily. Nebe začalo vzlykat, pouštělo slzy v hustých provazcích, sténalo a zuřilo. Kapky tak prudce dopadaly na okenní sklo, až se zdálo, že jej rozbijí. Milovala, uměla milovat už v patnácti letech. Kypěla mateřským citem. Cítila teplo, které jsem nikdy nepoznala ani náznakem.\nV místnosti se najednou ochladilo, spánky mi začaly pulsovat, podlaha se zdála být blíž a blíž. Ani usilovným mrkáním mžitky nemizely a tisíce a tisíce jehel bolesti mě bodalo do chodidel…\n„Ale narodil se mrtvý. Bezvládné tělíčko, viděla jsem ho. Doktoři se ho snažili skrýt, ale viděla jsem ho. Neplakal. A já byla prázdná. Jako když máš jen skořápku vajíčka. Duše bez těla, matka bez dítěte, běžec bez nohou, pták bez křídel. Mohla bys ve mně chodit a hledat, ale vevnitř bys našla jen spáleniště. Všechno si vzal ten tvoreček s sebou. A já se rozhodla, že už nikdy nebudu jíst, už jsem neměla proč.\nDala jsem mu jméno Alex. Že je hezké. Dneska by mu bylo deset let.“\nTeplo, chlad, tma a světlo. Křik a šeptání. Nebe a hned peklo. Zelená a hnědá. Zelené oko, hnědé oko. Ne, jen to ne.\n„Tak jsme se vzbudili? Konečně.“\nZmateně jsem se rozhlídla kolem sebe. Jak jsem se dostala do primářovy lenošky?\n„Omdlela jste,“četl mi zase myšlenky a podal sklenici vody. Proč jsem tady?\n„Aneta vám o svém miminku řekla, že ano. Řekla vám, jak moc ho milovala? Jak moc ho chtěla? Hnulo se ve vás konečně svědomí? Nevěřím, že jste taková zrůda.“ Sklenice mi vyklouzla z ruky. Pobaveně si odfrkl. „To se uklidí. Takže… povíte mi to?“\nZemětřesení, všechno se začalo třást. Byla mi zima a nemohla jsem to zastavit, nemohla jsem ovládnout své tělo. Ovládal mě jako loutku. On to ví, ví, co jsem udělala. Kdybych ještě měla slzy, nechala bych je rozkutálet se, ale nešlo to. Zdálo se, že uvízly tam vevnitř. A začaly se hromadit. A dusit.\n„Proboha ženská, vzpamatujte se!“ chytl mě za ramena a hrubě mnou zatřásl. Třes povolil. Zastavil ho. Udiveně jsem se na něj podívala. Poprvé se usmál. Strohá a přísná tvář změkla, vrásky se vyhladily a on najednou vypadal jako malý kluk, který vyhrál soutěž v plivání na dálku. Zelenohnědý pohled se pevně zakousl do mých uhýbavých očí. A nepustil.\n„Mám pro vás překvapení. Čeká vás přesně za tři dny. A já chci, ne, já vás žádám, abyste mi do toho sešitu napsala něco. Cokoliv. Váš příběh, vaše myšlenky, vaše sny. Dávám vám volnou ruku. Rozuměla jste? Stačí kývnout.“\n„Jestli si myslí, že to budu žrát, tak se šeredně pletou,“ vztekala se Aneta. Hodila plným tácem na zem a ocelové misky se rozkutálely, jídlo se rozlétlo do všech stran.\nNa chodbě se okamžitě ozvaly rázné kroky. „Sakra, dneska má službu Buldok!“\nDovnitř vtrhla zavalitá a hlavně svalnatá ošetřovatelka s kyselým výrazem.„Co to má bejt? Kdo to má po tobě uklízet? Buď to sníš sama, nebo ti to vlastnoručně nacpu do toho tvýho hubenýho krku, rozumělas?“ - „Trhni si tou svojí obří nohou, čarodějnice jedna pitomá!“\n- „Jak chceš, holčičko,“ zavrčela. Vrátila se na chodbu a zavolala ošetřovatele.\nViděla jsem zděšení v jejích očích. Ale neudělala jsem nic. Ani jsem nechtěla. Do pokoje nakráčeli dva urostlí ošetřovatelé. A za nimi se spokojeně nesl Buldok s tácem jídla.\nNekřičela, na to byla příliš hrdá. Pokoj naplnily jen její dávivé zvuky. Skutečně ji krmila jak husu. A já si připadala jak netečný divák zpackané frašky. Ničili její přesvědčení, její středobod vesmíru. Trhali a znásilňovali její duši. Zlomili jí křídla, ukradli svatozář, pošpinili sněhobílé roucho. Znásilnili anděla.\nTentokrát bylo naše sezení něčím výjimečným. Cítila jsem ve vzduchu napětí a očekávání, tetelilo se, vlnilo. Doktůrek si koupil nový paraván. Pěkné. Sledoval můj pohled\n„Líbí se vám? Je až z Japonska.“ Pokrčila jsem rameny. Zase se usmál.\n„Zkuste říct ano. Zkusíme se rozmluvit, co na to říkáte?“\nTak do toho. To dokážu. Očistím svou minulost. Už žádné znásilňování andělů. Roztřeseně jsem se nadechla, otevřela rty a ... nic. Zděšeně jsem se podívala na jeho dvoubarevné oči.\n„To nic,“vzal mě za ruce. Znova se nadechněte a řekněte prosté ano. Zkuste to, ještě jednou. Dnešní den vám změní život, slibuji.“ Musela jsem to zkusit. Polknutí naprázdno. Řekni ano! Nic. Znova! Nejprve ze mě vyšel chraplavý zvuk, ale pak ... „A-an-ano.“\n„Výýýborně!“ rozzářil se, stejně jako já. „Šikovná! Dal bych vám piškotek, ale obávám se, že byste mi leda tak jednu vrazila,“ zamrkal šibalsky zeleným okem. Cítila jsem se tak lehce, cítila jsem, že jsem vzlétla.\n„Nemilovala jsem ho. Hrozně moc jsem chtěla, ale nešlo to. Necítila jsem žádné teplo, chápete!“ - „A co jste cítila?“ - „Nenávist, strašně moc nenávisti. A zhnusení. Asi jako při pohledu na pavouka.“ - „Víte, matky obyčejně nenávist necítí, přestože je jejich dítě třeba mentálně či fyzicky postižené. Netvrdím, že jste zrůda, ale také netvrdím, že jste úplně normální typ matky.“ - „Snažila jsem se, opravdu jsem se snažila. Často jsem ho chovala, mluvila na něj, hladila a pusinkovala ho. Ale nic. Nic jsem necítila. Jen odpor.“-„Zanedbávala jste jeho péči?“- „Ne, starala jsem se o něj jako vzorná matka, přísahám, že ano. Jako robot! A doufala, že ho začnu milovat. Ale nešlo to, musíte mě pochopit, nešlo to!“-„To přeci nevadí, paní Schmiedlová, uklidněte se. Chápu vás.“- „Vy máte děti?“- „Ano, dvě překrásné holčičky.“-„A milujte je?“-„Dal bych za ně život.“-„Tak mi sakra tady neříkejte, že mě chápete!“ prudce jsem vstala z lenošky. Jen se na mě přísně podíval. „Omlouvám se. Mohla byste si sednout a dopovědět nám ... tedy mně, váš příběh? Sedněte si zpátky. Prosím.“\nChvíli jsme strávili v tichu, jeho pohled pevně zavrtaný do mého. Nebylo úniku.\n„On mě opustil. On to vzdal první. Utekl při první příležitosti. Nenávidím ho stejně, jako jsem nenáviděla to malé!“ - „Takže už ho nikdy nechcete vidět?“- „Já ...“ - „Pokračujte prosím.“- „Každý den byl stejný, stejně šedý, stejně fádní. Vstát, nakrmit, přebalit, znovu nakrmit, vykoupat, spát. Dusila jsem se nevolí, jako by mi někdo každý den píchal novou a novou injekci zhnusení a pohrdání svou osobou přímo do žíly. Moje matka se na nás ze shora určitě dívala. Nikdy mi to neodpustí. A to malé rychle rostlo. Musela jsem koupit nové dupačky. A prořezávaly se mu zuby. A pořád se smál. Byl hloupej. A kde byl zatím on? Našel si nějakou hezčí? Nějakou, která by mu dala normální dítě? Měla snad hezčí oči než já? Měla hebčí pleť? Říkal jí stejné věci jako mně? A miloval mě někdy vůbec?!“ složila jsem si vyčerpaně obličej do dlaní.\n„Dokončeme to, paní Schmiedlová. Co jste udělala pak?“\nBezbarvým hlasem jsem skrz prsty řekla konec, konec mého hororu. „Prostě to ve mně najednou přerostlo. Nevím, co se stalo. Jako bych měla někde skryté tlačítko, které pustilo na světlo moje špatné já. Mé hříchy, mé černé myšlenky, to všechno jsem do té doby držela na uzdě. Byla jsem přeci člověk. Ale pak ...“ Ticho.\n„A pak, paní Schmiedlová?“ - „Pak se ve mně probudilo primitivní zvíře. Já ... “ ztuhla jsem. Rozmazal se mi okolní svět, po tváři se mi rozběhl horký potůček. Nevěřícně jsem si osahala obličej. Byl vůbec můj? „A je z vás zase člověk,“odfoukl si spokojeně primář.\nRozvzlykala jsem se. „Vzala jsem polštář a ... prostě mu ho dala na obličej. Křičel a kopal, ale já už ho nemohla dát pryč. Moje ruka neposlechla mozek. A pak ... se přestal hýbat.“\nPrimář si sundal brýle a začal si třít spánky. „Bude to tak lepší. Děkuji vám. Nuže, Petře, vylezte zpoza toho paravánu.“\nNebe a peklo. Horko a chlad a zpěv andělů. Zdi padly. Tvrdá slupka pukla.\n„Mami, a co je to láska?“- „To je, holčičko moje, překrásná věc. Až tě bude jednou někdo milovat, bude tě milovat celou. Promine ti všechny nedostatky. A odpustí tvé hříchy.“\nJméno: Nguen Hoang Long\nAdresa školy: Gymnázium J. Heyrovského, Mezi Školami 2475, Praha\nJiž druhý měsíc sedím na vejci. Za tu dobu jsem vůbec nic nejedl a ztratil třetinu mé váhy. Kolem mě sedí ostatní samci, co jsou v podobné situaci. Tlačíme se na sebe, abychom se zahřáli, ale moc nám to nepomáhá. Meleme z posledního. Už jsme tak unavení, že hlídka ani nezpozorovala útok chaluhy. Mrštně vrazila svůj zobák do krku nejvzdálenějšího tučňáka a usmrtila ho. Jeho vejce okamžitě umrzlo. Nikdo z nás se ani nepohnul, protože by tím ohrozil své mládě. Pouze jsme sledovali, jak krvácí.\nChaluha se naštěstí spokojila s jednou obětí a nechala nás na pokoji. Po této události jsme všichni zpozorněli, ale nevypadalo to, že by se vracela. To by ani nemusela, neboť by stačilo ještě pár dní a všichni bychom stejně umřeli.\nKdyž se na obzoru objevily siluety našich družek, mnohým z nás se ulevilo. Bohužel ne všem, některé z nich totiž určitě padly za oběť kosatkám a tuleňům. Ale o tom nikdo nepřemýšlel, všichni jsme jásali. Začali jsme radostně volat jména svých milých a dostávali jsme stejně nadšené odpovědi.\nHlas mé milé jsem však mezi nimi neslyšel. Pokřikování pomalu utichalo, ale já zůstal sám. Měl jsem smůlu. Ostatní si všimli mého výrazu a poplácali mě po zádech.\n„Příští rok budeš mít větší štěstí, pojď se teď najíst s námi.“\nOdmítl jsem. „Ještě chvíli počkám, třeba přijde.“\nNevěřícně se na mě podívali, ale pak rezignovali. Už několikrát se stalo, že jeden z nás takhle zešílel. Věděli, že jsem ztracený případ.\n„No dobře, jak myslíš, ale nezůstávej tu moc dlouho, vypadáš dost špatně.“\nPoté objali své družky a vydali se na lov.\nMají samozřejmě pravdu, mé čekání je jenom zbytečné gesto. Pokud budu čekat ještě déle, tak zemřu. I kdyby se moje tučňáče vylíhlo předčasně, nikdo by se o něj nestaral. Nechci, aby byly jeho první minuty života také poslední. Proč tu tedy čekám? Proč doufám v její příchod? Kdybych ho opustil teď, tak se nevylíhne a nebude muset prožívat trápení. Vždyť je to snadné. Stačí se zvednout a zima by udělala své. Nic by necítilo. Ale něco mi v tom brání. Nějaký pocit. Láska? Povinnost? Já nevím. Chci ho hřát do poslední chvíle, i když kvůli němu zemřu. Nechci ho opustit, přestože nebude mít žádnou budoucnost.\nS tím konstatováním jsem zavřel oči a pomalu vyčkával na konec. Ale přesně v tom okamžiku jsem uslyšel její hlas. Jenom slabé, vysoké písknutí, ale věděl jsem, že to je od ní. Otevřel jsem oči. Pomalým, ale rozhodnutým krokem se ke mně blížila. Začal jsem se třást radostí. Naše mládě přežije! Společně ho vychováme a vyšleme do světa připravené! Opět jsem se cítil naživu. Nadšeně jsem na ní pískal a povzbuzoval jí. V zápalu jsem si nevšiml, že ostatní zbledli.\nPo době, která mi připadala jako věčnost, konečně přišla a stála přede mnou v celé své kráse. Vždycky jsem obdivoval její hladkou bílou srst a roztomilý kulatý zobáček. Láskyplně jsem ji objal a teprve tehdy jsem si všiml, že jí chyb í křídlo, místo něj zbyla hrozivá zjizvená rána. Mlčky to přešla, oba jsme věděli, co to znamená. Teď mě vystřídá, abych se najedl, ale příštího jara se už nedožije. Zůstanu s naším mládětem sám.\nJméno: Hana Šímová\nAdresa školy: a VOŠ, J. Palacha 1840, Kladno\n„Spíš?“ zašeptala do temna pokoje.\n„Ne, nemůžu,“ zněla odpověď z místa vedle. Otočila se a přitulila se k němu.\n„Jsi se mnou šťastný?“ zeptala se jako každý večer. Jako vždy se usmál do tmy.\n„Jsem a vždy budu,“ přivinul ji k sobě.\n„Chtěla bych miminko,“ nevyslovená otázka visela ve vzduchu. Nevěděl, co odpovědět. Nevěděl, jak jí to říct.\n„Já nemůžu mít děti,“ smutně zabořil obličej do jejích vlasů. Voněly po vanilce.\nMalá holčička vyskočila na postel spící dvojice. Bylo sedm hodin ráno. Přesná jako hodinky. „Mamí! Tatí!“ skočila s veselým výkřikem mezi ně. Tohle probuzení bylo na denním pořádku. Malinká blondýnka oživila každý den něčím novým. Kučeravé vlásky poskakovaly, když se převalovala mezi nimi.\n„Už vstáváme,“ smál se.\n„Tak honem oblíkat, školka už čeká, já zatím udělám snídani,“ promnula si ospalé oči.\n„Ne, nemůžu,“ zněla odpověď z místa vedle. Malé děvčátko mezi nimi popotáhlo za peřinu.\n„Jsi s námi šťastný?“ zeptala se. Usmál se do tmy.\n„Ano jsem, obě vás moc miluji,“ popotáhl si peřinu zpátky.\n„Odnesu ji do postýlky,“ začal se zvedat.\n„Nech ji tady,“ chytila ho za ruku.\n„Mamí? Můžu dnes spát u Míši?“ prosebná očička a zářivý úsměv.\n„Ale zítra na oběd budeš doma, táta pro tebe přijede,“ zatvářila se na oko přísně.\n„Jupí!“ kučeravá blondýnka proběhla nadšeně kolem. Zavrzala skříň, taška padla na zem.\n„Spíš?“ zašeptala do pokoje.\n„Bude v pořádku?“ starostlivě se k němu přitiskla.\n„Neboj, je to jen škola v přírodě. Je to jen týden,“ přivinul ji k sobě.\n„Maminko?“ zašvitořila mladá dáma.\n„Ano?“ byla zvědavá, co bude chtít dnes.\n„Můžu v pátek na koncert?“ prosebný pohled, psí oči.\n„To nevím, kde to je, s kým tam půjdeš?“ zatvářila se nedůvěřivě.\n„Je to Pod Obrazem, půjdu s Míšou, nemáš se proč bát,“ další prosebný pohled.\n„Pořád nevím, o co tam půjde, tak to vyklop,“ založila asi ruce na prsou.\n„Punkový koncert, nic velkého,“ zamumlala pomalu.\n„Ach jo, víš, co jsem ti o tom řekla. Je ti přece jen 14,“ zamračila se, „když ti to dovolím, mám několik podmínek a ty budou platit, jasný?“\n„Cokoli řekneš, mami,“ skočila jí s radostí kolem krku.\n„Ne, nemůžu,“ zněla odpověď z místa vedle.\n„Taky přemýšlíš, jestli jí to máme říct?“ zeptala se zamyšleně.\n„Ano, už nějaký čas. Jen pořád nemůžu najít odpověď. Na jednu stranu by to měla vědět, bylo by správné jí to říct, ale na druhou, proč bychom to měli říkat, je šťastná i takhle. Prostě nevím,“ proudy pro a proti se nedali zastavit.\n„Mám nápad, řekneme jí to,“ řekla vážně, „ale jen pokud se zeptá.“\n„Už bude půlnoc, tak kde je?“ nervózně přecházela po místnosti sem a tam.\n„Nevím, ale už je dospělá, musíme jí dát trochu víc volnosti,“ také se bál, ale musel jí ukázat svou silnou stránku.\n„Dospělá? Vždyť jí bylo před chvílí 18, není dospělá. A dala jsem pravidla, vždy je dodržela,“ sedla si a zabořila hlavu do dlaní.\n„Ale ona si připadá dospělá, když tu uzdu trochu nepovolíme, utrhne se a uteče,“ pohladil jí po vlasech. Zašramotily klíče v zámku. Bylo za pět minut dvanáct.\n„Sláva, je tady. Dodržela, co slíbila,“ šťastně se usmála.\n„Mami? Tati? Jsem doma,“ ozvalo se z chodby.\nZazvonil zvonek. Mladá blondýnka běžela ke dveřím. Byl to pošťák.\n„Mám tady doporučený dopis. Prosím nějaký doklad totožnosti,“ zamával obálkou.\n„Tady,“ podala mu občanský průkaz plná očekávání.\n„V pořádku, ještě tady podpis a bude to,“ podával jí desky a ukazoval na příslušnou linku. Rychle podepsala a natahovala ruku po obálce.\n„Děkuji, na shledanou,“ tiskla si obálku k hrudi.\n„Na shledanou,“ rozloučil se. Jen co zavřela dveře, nedočkavě obálku roztrhla. Chvíli soustředěně četla.\n„MAMI! TATI! VZALI MĚ!“ zakřičela z plna hrdla.\n„Jsi se mnou šťastný?“ zeptala se, jako už dlouho ne.\n„Ano, jsem a vždy budu. Miluji tě,“ přivinul ji k sobě.\n„Kde asi teď je a co asi dělá?“ otázka vysela ve vzduchu.\n„Nevím, třeba zítra přijde. Už není ta malá holčička, kterou jsme si tenkrát přivedli domů,“ povzdechl si.\n„Máš pravdu, už dávno není malá, ale v mých očích je pořád stejná jako tehdy,“ usmála se do tmy, „má teď svůj život, svého přítele, škoda jen, že nepřijde častěji.“\nZazvonil zvonek. Ozvalo se zaklepání. Šla otevřít, zatímco on připravoval oběd.\n„Mamí!“ zavřeštila blondýnka za dveřmi, nadšeně ukazujíc na svoje bříško.\n„Budeš babička,“ vroucí obětí, široký úsměv. Za ní postával hezky vyhlížející mladík.\n„Ahoj, Filipe,“ mávla na mladíka.\n„Dobrý den,“ usmál se.\n„Tak pojďte dál, dáte si s námi oběd?“ kynula rukou dovnitř.\n„Moc rádi, ale já teď musím jíst za dva,“ mrkla na ni. Štěstí všech bylo hmatatelné ve vzduchu.„Naše malá holčička už opravdu vyrostla,“ zašeptala, když za nimi zavírala dveře.\nJméno: Josef Vidlák\nAdresa školy: Hotelová škola Radlická, Radlická 115, Prah\nZrní pro vlaštovky\nVlaštovka obecná má dlouhý vidličnatý ocas a dlouhá špičatá křídla. Čelo, brada a hrdlo je rezavě hnědé, svrchní strana těla jednolitě modročerně lesklá, spodní bílá. Ocasní pera mají zespodu řadu bílých skvrn před koncem ocasu. Nemá na sobě žádné bomby.\nVe sklech jeho pilotních brýlí se odrážel měsíc a všechny hvězdy na obloze. Odrážel se do tmy, kde zůstal zářit jako maják na ostrově Faros. Pod ním však mlha. Bílý patron utopený v mléce. Udušený v černi. Zalitý strachem.\nOcelová vlaštovka prolétla vzduchem a za ní pekelný rámus. Čtyři motory Wright o výkonu tisíc dvě stě koňských sil jely naplno, aby ji udržely ve vzduchu. Za kniplem sedí muž, co už v životě viděl spoustu hrůz. Umírat kamarády, zničená města a vypálené vesnice. Ta města a vesnice má na svědomí on. On a ty dvě a půl tuny smrti schované v pumovnici, visící na vlásku nervů jednoho muže a jako nůžky svírající vlásek života stovky mužů. S tím je smířený, chápe to. To je válka zlato, říká těm uslzeným očím, které na něj čekají doma v Americe. Ty oči slzí při myšlence, že se už nikdy nepodívají do jeho očí. Do těch krásných modrých očí. Vzpomíná na ty, které tam za vodou nechal. Držel by je pevně jako ty čtyři motory drží ve vzduchu tohle monstrum. Jen silou lásky, ne silou koňskou.\nKolik už vzal životů. Má to cenu se tím trápit?, na to se ptá dnes a denně, pokaždé když tahá za páku, jež uvolní pumpy, které zatnou drápy do země a nechají jí odhalenou. Poškrábanou. Rozervanou.\nVolá základnu. Krátce se radí nad dalším postupem. Poté kývne na druhého pilota. Stalo se to nejhorší, není vidět nic a tím pádem ani ten zpropadený sklad paliva. Rozkazy jsou jasné, vysypat náklad a vrátit se. Dvě a půl tuny smrti je dvě a půl tuny smrti. Musí se jich zbavit, jinak by nedoletěli domů. Málo paliva. Nedoletěli by domů a on by už nikdy neviděl svoji rodinu. To nechce. Kráčí k pumovnici a tam vidí ty kovové šmejdy zavěšené pěkně v řadě nad sebou. Vždycky je mu nepříjemně, když letí plní. Kovová dvířka pod ním se otevírají a jeho od té propasti dělí jen směšná ocelová lávka. Kdyby byl den, viděl by pod sebou pole, lesy, města. Teď vidí jen čerň. Je to pro něj úleva, když tahá za páku a vidí, jak se uvolňuje zavěšení pum. Teď už s tím nic nezmůže, jestli byli zrovna nad nějakou vesnicí... Tak... Tak... Tak co? Zabije lidi? Copak to už někdy předtím neudělal? Je jen voják, co chce domů za svou rodinou. Pumy se sypou ven do chladné noci. Dělá mu lépe, když si sám sebe představí jako farmáře, co jen dělá důlky do země, aby tam pak mohl zasadit život. Ale ve skutečnosti tomu nevěří, on sází smrt. Takhle pumy vypadají jen jako semínka. Jsou to semínka a on jenom sází houby. Hřiby.\nDnešní noc, je tou nocí, na kterou jsem čekal celý život. Sice je všude mlha, ale k tomu, co mám v plánu, krásné počasí nepotřebuji. Rodiče jdou do společnosti. Konečně. Evidentně se mi ten týden jemné manipulace vyplatil. Má přijít má dívka. Je ztělesněním smutku a radosti, života a smrti. Přesně tak mladá, přece tak stará.\nŽije jenom s mámou, protože jí Němci zabili otce hned v první den války. Jmenuje se Emma. Je krásná. Má dlouhé černé vlasy a snad ty slzy jí vybrousily obličej do neobyčejně přitažlivého tvaru. Dneska se, tedy alespoň doufám, poznáme tak, jak se ještě neznáme... Je mi sice jenom šestnáct let a pět měsíců, ale bojím se, že už v budoucnu pro to nebude moc příležitostí. Ne, jestli Němci vyhrají válku. Tohle se rodičům moc líbit nebude, prý mám na to dost času. Myslí si, že jsem dítě, ale já bych byl schopen klidně vzít do ruky zbraň a bránit naši zem až do posledního dechu. A bojoval bych dále, i když by mé plíce dávno nedýchaly a srdce dávno netlouklo. Držet tak zbraň bez rukou a utíkat bez nohou. To bych dokázal.\nRodiče jsou to pokrytci, předstírají poklidný život v míru, ale to je nesmysl. Žijeme daleko od velikých měst, takže se nám válka celkem vyhýbá, jenže ututlat rozhodně nejde. Stejně tak jako moje dívka Emma, takže budu muset asi brzo s pravdou ven.\nJe směšné pozorovat rodiče, když dělají něco, co už dlouho nedělali. V mém případě je to jít někam do společnosti. Pobíhají po bytě, máma shání boty, táta kravatu. Máma říká, že jdou pozdě. Táta, že už před hodinou šli pozdě. Sedím na posledním schodě schodiště a přeji si, aby zmlkli. V duchu se docela dobře bavím. Musím se soustředit. Dneska mám rande, nikdo mě nesmí rozptylovat. Ona bude perfektní, o tom není pochyb, ale co já? Mám žaludek na vodě. Bude to poprvé, co spolu s Emmou budeme takhle sami, bez otravných rodičů v domě. Máma vypadá úchvatně. Má na sobě krásné dlouhé šaty ušité snad z pavučin a rudé lesklé lodičky. Táta je elegance sama. Oblékl skvěle padnoucí předválečný oblek a dlouhý kabát. Tenkrát se šili ještě dobré obleky. Stojí tam vedle sebe a mně připadají jako dva puberťáci na prvním rande. Jsou trochu nervózní, ale rozhodně ne tak jako já. Drží se za ruku takovým zvláštním způsobem, plným lásky a zároveň strachu. Vzduchem jemně voní matčina voňavka.\nLoučí se se mnou a jdou po příjezdové cestě pryč. Pryč od domu, pryč ode mne. Dveře se s klapnutím zavřely. Ještě slyším hlasitý klapot máminých rudých lodiček po kamenné dlažbě. Pak zvuk startujícího auta. To je všechno. Jsem tady sám.\nEmma si potrpí na romantiku. Nějaké svíčky a tak. Ve sklepě snad nějaké budou. Přijde až za dvě hodiny, takže mám času dost. To bych se snad mohl i vykoupat. Svíčky počkají, první tu koupel.\nNapouštím vanu teplou vodou, až se zamlžila celá koupelna a na zrcadle vyvstal nápis, který jsem tam včera načmáral prstem. Emma. Vzduch se zaplnil teplou vlhkou párou. Ta teplá tekutina prýštící z kohoutků obklopuje mé tělo a pomalu zavírá víčka mých očí. Cítím, jak se síla uskladněná uvnitř mého těla rozpouští ve vodě, jako se inkoust rozpíjí na listu papíru.\nStojím čelem ke kmeni mohutného, staletého dubu. Pro samou mlhu nevidím na špičku jeho koruny a snad se i bojím odhadovat velikost takového majestátu. Ten dub má spoustu větví. Krásných mladých větví. Jejich mládí je přímo v oči bijícím kontrastu se stářím letitého stromu. Větve jsou odervávány od kmenu mohutnými sekerami. S hlasitým rachotem dopadají na kamennou zem, kde hynou. Míza, která z nich odkapává je teplá jako krev. Rudá jako krev. A stejně jako krev i ona barví mojí kůži. Na všechny větve hynou. Některé se s vypětím všech sil zakoření a snad časem vyrostou v podobný dub, ze kterého vzešly.\nZvedá se vítr a větve padají čím dál tím dále od stromu. Jejich údery jsou čím dál tím silnější, strašidelnější, nepříjemnější. Jako bomby.\nVzduch najednou prořízne ohromná rána a okenice se rozletí v tisíce střepů. V tu ránu jsem vzhůru. Bože, jak dlouho jsem to spal? Další rána. Celý dům se klepe. Na vodě se vytvářejí vlny a navzájem se o sebe tříští. Z města jsou slyšet mohutné detonace, exploze. Je slyšet smrt. Rychle vyskakuji z vody a oblékám si oblečení na své ještě mokré tělo. Z okna vidím hořet naše město. Jak může někdo předstírat, že válka není, když tam venku bomby ničí domy? Polil mě studený pot. Jsou tam lidé. Jsou tam moji rodiče. Musím je najít. Co Emma? Ta bydlí také ve městě. Moc věcí na práci, málo času. Ohromné exploze otřásají domem. Lustr se divoce zmítá jako bárka na rozbouřeném moři. Někdo zoufale, téměř hystericky buší na dveře. Rychle běžím dolů. Zoufale, téměř hystericky.\nSchody beru po čtyřech. Sotva ty dveře otevřu, něco se mi vrhne do náruče. Něco, co voní jako Emma. Klepe se od hlavy až k patě. Prochladlé modré rty se jí třesou, jakoby měly každou chvíli upadnout. Z těch jejích perfektních očí kapou slané slzy. Prý se bojí, prý má strach. Já také, jak ji mám uklidnit? Držím ji v náručí a skrývám jí hlavu, zatímco se o nás tříští střepy jako písek unesený prudkou bouří a narážející do překážky tvořené mládím a hloupostí. Jo, je to pěkně hloupé stát tady v předsíni, když nám pod nohama puká zem. Exploze jsou slyšet stále blíž a blíž. Nejlepší bude, jít se schovat do sklepa. To není hrdinské, ale může to koneckonců spadnout i na náš dům. Vedu ji tedy za ruku tam, kam jsem se jako malý bál. To místo nám nyní zachrání život. Ve sklepě je tma. Nejde elektřina. Výbuchy zpřelámaly sloupy elektrického vedení tak snadno, jako lusknutím prstu.\nSvíčky. Chtěl jsem romantiku, mám ji mít. Emma mi vzlyká v náruči. Třese se jako osika. I já se tak třesu. Rány, které k nám doléhají jsou o to strašnější, o co jsou méně slyšet. Celí podlaha se jemně chvěje a z polic se snáší snad staletý prach, který nám padá do vlasů. Emma má dokonalé vlasy a vůbec nevadí, že jsou celé od prachu, protože na tom už nezáleží. Teď už nezáleží na ničem. Celý svět a všichni lidé se pro tenhle večer smrskli na velikost jednoho sklepa a svou mladých nešťastníků krčících se v něm.\nExploze pojednou ustaly. Není slyšet nic než ticho. To ticho! Strašnější než hluk. Naše pohledy se střetly. Vidět její ubrečené oči je horší než zažít smrt, je to horší, než poznat muka. Tváře ušmudlané od teď již mokrého, pláčem nasáklého prachu volají o pohlazení. Tu věc, která je tak lehká a přece tak těžká. A moje ruce pořezané od zlých střepů mimoděk činí ten pohyb a z jejích umouněných tváří stírají ještě čerstvé potůčky slz, které nahrazují kapkami krve, mé krve. Věděli jsme, že budeme muset jít ven a čelit té hrůze tváří v tvář, ale báli jsme se toho jako dosud ničeho, protože ta nevědomost, ta nevědomost nás uklidňovala. Nedávala nám žádné povinnosti, nic od nás nechtěla.\nVedu ji ze sklepa za ruku nahoru do domu. Tam je naplno vidět plný rozsah škod. Rozbitá okna, zpřelámaný nábytek, roztříštěný matčin porcelán. Vztek celého světa promítnut do jediné chvíle, jediného dne, jediného domu.\nVedu ji ven a tam kráčíme ulicí jako náměsíční. Sněží a je nám zima, ale to nevadí. Všechno je zničené. Domy, silnice, auta. Sníh nám křupe pod nohama. Nemluvíme, je hrobové ticho. Naprostý opak toho, co se dělo před minutou. Ledový vítr se do nás opírá jak může, bodá nás, útočí na každé nechráněné místo našich mladých těl. Jediná teplá věc na světě je její ruka v mojí dlani. Louče uprostřed tmy.\nČím blíže jsme městu, tím více je slyšet lidské naříkání, brek těch, co někoho ztratili, sténání umírajících. Vidíme mrtvé lidi bez končetin, lidi zavalené pod troskami a udušené tunami suti. Všude vyšlehávají plameny a tančí zrůdný valčík po všem, co je hořlavé. Jsem v šoku. Až teď chápu, proč rodiče předstírali, že žádná válka není.\nŠli na zábavu do kabaretu Avaler na náměstí. Žijí? Musím se přesvědčit.\nCentrum města je zdemolované. Bomby vyhloubily do země obrovské díry a ty jsou teď plné vody z prasklého vodovodu. Klopýtáme bezhlavě sutinami a vyčuhující dráty nám trhají oblečení. Ne, že by to nějak vadilo. Nevnímáme to. V dálce jsou vidět trosky. Avaler zhroucený pod náporem explozí, jako nějaká bídná karikatura něčeho, v čem dříve zněl smích. Vcházíme do té ruiny. Všude leží mrtví, nebo polomrtví lidé. U jedné ženy klečí muž a pláče. Byla to jeho manželka. Z hrudi jí trčí ohromné skleněné střepy, zašpiněné od její krve. Ten muž si mne všimnul a vstává. Chce mi zabránit, abych šel dále vstříc té zkáze. Cítím jeho mokrou dlaň na své hrudi. Zanechala mi na svetru krvavý obtisk. Rudý obtisk. Rudé lodičky. Vidím je ležet opodál. Čas se zastavil. Vše v místnosti je šedé, jenom ty lodičky září jako z jiného světa a volají mě. Pojď se podívat blíž.\nJdu a ani ten muž to nezastaví. To, co vidím, mě sráží na kolena. Rodiče. Leží tam bez dechu sami sobě v náruči. Slzy mi stékají po tváři, přes rty a kapou na zaprášenou podlahu, kde do špíny dělají hluboké krátery. Ta špína je moje duše, a slzy jsou bomby, co mi do ní udělali dva průstřely. Svírá se mi hrdlo a nevydá ani hlásku. Emma mě objímá a její slzy se přidávají k mým. Naše mladá těla z minuty na minutu zestárla o sto let. Cítím se slabý a bezmocný. Jsem sirotek. Je toho tolik, kolik jsem nestihl říct, tolik lásky, kolik jsem jim nestihl dát. A oni mě. Zbyli jsme si s Emmou sami.\nTen muž se mi dívá do očí. To je válka zlato, říká těm uslzeným očím. Život jde dál, časem ti bude líp. Přijmeš ten fakt, vyrovnáš se s tím.\nTo je všechno. Jsem tady sám.\nStarý muž sedí v obývacím pokoji v houpacím křesle a zamyšleně pokuřuje dýmku. Je odpoledne a sluneční paprsky ozařují jeho prošedivělé vlasy. Ve vitríně na zdi se leskne spousta medailí a ocenění.\nStarý muž si je z dálky prohlíží a na jeho čele se objevují vrásky. Přímo před ním, tam dole na podlaze, sedí na hnědém polštáři jeho vnuk. „Dědo? Jak si věděl, že pod vámi není nějaké město?“\n„Nevěděl, ale to je holt válka a já plnil rozkazy. Mnichov, Berlín, Amsterodam“.\nJeho oči ale mluví jinak. Někde hluboko v modré rohovce se skrývá obraz nepoznaných hrůz. Jenom na povrchu se usadila myšlenka o zrní. O zrní pro vlaštovky. Pro vlaštovky, co nemají rodiče.\nAdresa školy: Střední průmyslová škola strojnická, škola hl. m. Prahy, Betlémská 4, Praha\nMejdan zvolna končí... vzhůru do soukromí!\nČas zralý akorát tak na průsery.\nBez zájmu minuli automat na kondomy,\nláska je zasáhla od pupku všemi směry.\nZrychlená objetí, pak dychtivý závod,\nI love you velice, můj princi s bradkou.\nV tomhletom století fakt hloupý návod,\njak se stát v osmnácti matkou.\nA znovu mejdan – svatební beseda,\nv rodinném albu móóc pěkné obrázky.\nNení čas sledovat, jak prach tiše usedá\nna maturitní otázky.\nPak fronta na porod v Praze 4 - Podolí,\nmimino v břiše a v hlavě zmatek.\nKdo sakra říkal, že to nebolí?\nVítejte v klubu příliš mladých matek!\nTo kámoška od vedle je v jiném problému,\nuž by i rodila – tak jedno až dvě děti,\nbydlení s rodiči žádá si o změnu,\ntočí se ruleta, kdo bude obětí?\nŠlo ti "jen o jedno"? Tak teď budeš tatínek!\nBez šance, mladíku, dítě je na cestě.\nChce vlastní byt a k němu snubní prstýnek,\npřipijme na zdraví břichaté nevěstě!\nTak strašně si přála být svou vlastní paní,\nv postýlce zmítá se uřvaný andílek,\nvšude kolem pleny, v noci žádné spaní,\nk ránu se vracívá nevěrný manžílek.\nZase jsi byl za jinou? Tak teda čert tě vem!\nKdopak má vydržet tohleto živoření!\nVtipálek Osud plácá se do stehen:\nSorry, mladá dámo, cesta zpátky není.\nObraťme pozornost k poslední z matek,\nod těch dvou liší se tím, že je babička,\nna jedné z mnoha životních křižovatek\nOsud jí do cesty nastražil zajíčka.\nVěkový rozdíl 20 let nevadí,\npostarší nevěsta v kole se točí...\nChce to jen změnit styl, zbytek se doladí,\nzačíná jízda na kolotoči.\nVšechno je jinak, nebe je plné hvězd,\nposlouchá techno, i když folk by radši,\nvytřeštěné oči na těhotenský test,\nškoda, že tchýně je o něco mladší.\nPapání, kakání, pak túra po parku,\noči se klíží nad pohádkou,\nvnoučata za ruku, synáček v kočárku,\nto když se babička stane matkou.\nAť je to ta nebo ta, všechny matky ctíme,\nbez ohledu na věk nebo výši platu.\nZ občanské nauky všichni totiž víme,\nže rodina je přece základ státu.\nJméno: Eliška Dana Mikeschová\nAdresa školy: Akademické gymnázium, Štěpánská 22, Praha\nKdyž vyjdu v noci před dům\nv mráz šupinatých ulic kde déšť plije do tváře\nvyhýbám se zbloudilým očím kolem jdoucím\nže my děti letících ptáků\npo krvácivém rozvodu\nrozervány mezi otce matku\nže nahými prsty v tmách\nrveme ten ortel rodičovský z mordy Kerberovy\na že v zatuchlištích žití formujeme\nz vosků vazkých slz jen zle pokřivené svíce.\nAdresa školy: Gymnázium, Vídeňská 47, Brno\nDěti. Od malých capartů, přes (mnohdy i prazvláštně vyhlížející) mládež, až po opojené jedince překročivší magickou hranici s číslem 18. Vidíme je všude, slyšíme je všude. Ovšem ne každý má to štěstí onen tajemný uzlíček radostí i starostí vlastnit. Pro ty, kteří si ještě dosud neví rady, jsme udělali rozhovor s Dr.Čápem, který si svůj návod pro muže s názvem Vypěstujte si vlastní dítě! nechal nedávno patentovat a ochotně se s námi o své tajemství podělil.\nLidské mládě pak postupně zmenšuje plochu styku s podstavou. Staví se postupně na 4, následně na 2 končetiny. Se snižujícím se počtem potřebných končetin ovšem zvyšuje rychlost pohybu. Odstraníme dítěti z cesty veškerá nebezpečenství počínaje domácí faunou, konče různými otvory, kde by mohlo něco zaseknout, popřípadě se samo zaseknout (mluvíme o kočičích dvířkách a psích boudách, pánové).\nZhruba do třetího roku. Umí už tedy chodit, jíst, mluvit. Kolem prvního až druhého roku si ovšem dáváme pozor na výběr slov v okolí mláděte. V tuto dobu totiž mládě obyčejně vyřkne své první slovo a vaše partnerka nebude příliš nadšená, uslyší-li v očekávání prvního kouzelného slůvka pouhé: „Vole.“\nPrvní třída je nesmírně namáhavá. Dítě se učí psát, počítat. Ovšem ne vždy se mu vše povede. Jestliže budete ustavičně řvát „Po kom je to dítě blbý?!“ jenom proto, že nedovedlo napsat správně nejkulaťoulinkatější, riskujete pozastavení vývoje.\nMožná se v tomto období zaleknete měnícího se vnějšího obalu vaší ratolesti. Chlapci mají cosi mazlavého na vlasech a děvčata mají obličej samé malovátko. U otců jsme zpozorovali silnější ochranné tendence, co se děvčat týče. Nekritizujte jejich tělesné proporce a nekřičte na ně kvůli jejich sporému oblečení! Pamatujte, hledají sami sebe. Zakročte pouze v případě, rozhodnou-li se propíchnout si nějakou část těla, oholit si hlavu, vstoupit do sekty či propašovat do svého pokoje Karla převlečeného za kamarádku.\nJméno: Tomáš Rakušan\nAdresa školy: Evropská obchodní akademie, Komenského nám. 2, Děčín\nNemají to s námi lehké\n(Už jste někdy viděli dospělou vlaštovku, jak za ní letí další dvě vlaštovky s mouchami?)\nMléčné výrobky, pečivo, drogerie, alkoholické nápoje, minerálky, ovoce a zelenina. Všechno to rychle proběhnu a zastavím se až u regálu s novinami a časopisy. Chci si koupit nový výtisk 21. století, v cestě mi ale stojí ten malý vypasený zmetek. Pokaždé, když se ohne dolů k číslům Kačera Donalda, mu ty jeho špíčky vylézají pod z příliš krátkého trička. Tenhle dobře živený chlapec kolem sebe zuřivě máchá rukama a neustále prská (přísahal bych, že když jsem odcházel, stihla se pod ním utvořit malá loužička slin). Ve chvíli, kdy na scénu vstupuje jeho maminka oznamujíc, že žádný Kačer Donald nebude, Buřtík přidává na intenzitě gestikulací a frekvenci prskání. To už se pár lidí začíná otáčet, aby z toho představení také něco měli. Špekáček se dál ohání a prská na mámu, že chce „Kačeua Donaulda s huačkou,“ ta je však odhodlaná neustoupit. Když ale zmeteček začne mlátit hlavou o regál, přičemž výjev má teď v hledáčku celý obchod, maminka raději čapne jedno číslo časopisu a hází ho navrch košíku mezi jogurty a čokolády. Je teď nachově rudá v obličeji a rychlým krokem se ubírá k pokladně, aby se co nejdříve mohla zdejchnout z obchodu. Buřtík se valí za ní, ve tváři vítězoslavný výraz.\nS otevřenou pusou zůstávám stát na místě a zírám na dvě zmenšující se postavy v dáli. Říkám si, že to někdy na mámu také zkusím, až mi zase jednou nebude chtít koupit žvýkačky. Už teď ale vím, že šance na úspěch by byly zhruba stejné, jako dostat z matematiky lepší známku než čtyřku. Někde mezi těmito myšlenkami a cestou na autobus mě napadlo, že naši mají zkrátka kliku, že doma vychovávají tak hodné a bezchybné dítě jako jsem já – hotový Mirek Dušín, růže mezi trním, no fakt! Totiž představa, že bych se měl starat o podobného zmetečka, jako byl ten u regálu s časopisy, tak si ji asi dávno hodím.\nObčas si také říkám, že rodičovství by mělo být placené jako normální zaměstnání. Práce na plný úvazek. „dvacet čtyři sedm“ - neustále ve stresu z toho, co ten váš pacholek zase provedl, když vám volají z ředitelny. Prémie za nespavost. Příplatek za újmu na duševním zdraví. Po tom všem se rodič musí cítit vycucaný jako Pikao. Tyto strasti obvykle končí vylétnutím milovaného dítka z hnízda. Jenže, co když se najdou „experti,“ rozhodnutí setrvat pod rodinnou střechou až do svých prvních šedin ve vlasech? Pro takové lidi nemám ve svém oxfordském slovníku jiného pojmenování, než „vampýři“ - vysávají z rodičů veškerou životní energii a peníze. Vrchol sobectví vyšší, než Mt. Everest. V takovém případě doporučuji postříkat dům svěcenou vodou a na stěnu přibít pár stříbrných krucifixů.\nJá osobně mám ty nejlepší rodiče pod Sluncem. To je fakt. Takže si nemůžu na nic stěžovat. Nedokážu si ale představit, že by na jejich místě stanula moje maličkost. Totiž, stěží se postarám o sebe, natož abych vychovával dalšího neřáda s polovinou mých genů. Takže slovy gangsterů ze západního pobřeží: „Respekt, brácho!“\nJméno: Petra Růžičková\nAdresa: Trading centre s.r.o., Tyršova 237, Litomyšl\nVýchova, to slovo znamená utvořit z malého člověka vyspělého jedince, který jednou nalezne své štěstí, nestane se feťákem nebo něčím jiným, co není to pravé ořechové. Vychovat z něj samostatného zástupce Homo sapiens, který bude pokud možno tou nejlepší originální bytostí. Pro nás.\nNebo-li, jak říká Wikipedie, je to cílevědomá, všestranná činnost směřující k přípravě člověka pro jeho společenské úkoly a osobní život. Výchova je zprostředkovávání znalostí, dovedností a postojů, které jsou přítomny v dané společnosti. Je to seskupení věcí, které se musí předat budoucím generacím.\nAle co znamená výchova doopravdy?\nDoživotní dřinu, vychovat toho malého prcka k co nejlepšímu obrazu nás samých. Dopustit, aby se vyvaroval těch samých chyb jako my. Aby byl šťastný, šel si za svým a měl jen ty správné postoje.\nPlánovali jsme, že z něj bude doktor, ale nakonec nám nebude vadit, když z něj je začínající neúspěšný zpěvák. Je to přece naše dítě, tak ho podpoříme, když chce být nejlepší country zpěvák na světě. On to přece dokáže. Je náš.\nVýchova znamená předat potomkovi co nejvíc znalostí, co nejvíc dobrých věcí, ale přitom ho nechat, aby se rozhodoval sám a ne tak, jak chce jeho okolí nebo rodiče.\n„Dneska se nám narodila naše Emma. Samozřejmě se nedá popsat ten úžas, který máme pokaždé, když se na ten malý uzlíček podíváme. Štěstí, které jsme tolik chtěli. Na světě je něco, co je naše, co nám bude říkat mami a tati. Je asi pravda, že ostatní ztratí důležitost, když se nám narodí dítě. Že se mu úplně podřídíte a oddáte. Že byste pro něj udělali všechno. To dítě je najednou celý náš svět.“\nTakhle nějak si semnáctiletá holka představuje štěstí, které způsobí narození dítěte. Když je správná doba. Když je správný partner.\nAle je neuvěřitelné, jak se ten proces výchovy může zvrhnout. Když rodiče zapomenou na to, čím nikdy nechtěli být. Když se začnou být podobní svým nenáviděným rodičům. Když na dítě moc naléhají, když musí být vždycky po jejich. Když se dítě stane otrokem jejich snů. Když na dítě kašlou. Když na něj zapomenou.\nJe to vůbec ještě výchova, když své dítě dokonce týrají? Kolik má ještě přijít Dominiků, Ondrů, Jakubů, Nataš? Kolik má ještě přijít fotek dětí se smutnýma očima? Kolik má ještě přijít týraných dětí, aby si veřejnost uvědomila, že se to doopravdy děje. Že vztáhnou ruku na své dítě, na svého potomka. Nechci tu psát o výchově tak, jak by měla vypadat. Nebudu psát o dobrých rodičích a jejich šťastných dětech. Těch je spousta. Chci psát o tom, co se stane, když rodič zapomene na to, čím by měl být a týrá své dítě psychicky nebo fyzicky. Neumím si představit, co se děje uvnitř dítěte, kterému se to stane. Je poznamenané na celý život. Trpí, tak jak si to my ostatní neumíme představit.\nVšichni stále bojují za práva dětí po celém světě. Někde nemají děti, co jíst, jinde jsou držené spoutané ve sklepech. To, že děti jsou naše budoucnost a že si zaslouží jen to nejlepší, tím se řídí tak polovina lidí. Přispíváme nadacím, posíláme dmsky na konta pomoci dětem. Ale pak, když to uděláme a odložíme mobil, přemýšlíme dál? Odešleme, zapomeneme. Ale ty děti jsou, žijí a nemohou zapomenout, je to jako označení na celý život. Nesmažou to. Vždycky to v nich bude.\nSnažíme se pomoct, ale pomáháme chvíli a pak se vrátíme do našich běžných a šťastných životů.\nKdy se to vlastně stane, že těm normálním rodičům rupne v hlavě a stanou se z nich bestie? Je to dědičné? Můžeme se tím nakazit? Snad ne. Normální rodiče pomáhají s úkoly, vozí děti na kroužky, rozmazlují je, kárají za špatnosti, dávají jim pusu na dobrou noc a říkají, že je mají rádi. A ti druzí? Neposílají děti do školy, nedávají jim najíst, mlátí je, drží v poutech, přikazují, co mají udělat, z dětí jsou sluhové svých otrokářů – rodičů. Típají o ně cigarety, dávají jim pít nemrznoucí směsi, znásilňují je, sprostě jim nadávají, drží je v komoře několik dní v jejich vlastních výkalech, topí je ve vaně a dávají jim připínáčky do bot. Kdy se rozhodne, které dítě vyroste v plnohodnotné dobré rodině a které dítě ne? Kdy a kde se to třídí?\nCopak si nějaké dítě zaslouží týrání, hlad a teror? Žádné. Každé dítě má právo na šťastné dětství. Tak jak je možné, že ne všechny děti to dostanou?\nVeřejnost už není slepá jako dřív. Ale pořád se stává, že se jednou za čas objeví kauza Kuřim, týraný Dominik, unesená Nataša, znásilňovaná Elizabeth. Jak je možné, že si okolí ničeho nevšimlo? Že si vychovatelky nevšimly modřin, podlitin, vyhublého tělíčka? Že sousedům nepřišlo divné brečení a naléhavé volání o pomoc, že nikdo nepostřehl, že kousek od nich žijí zrůdy, které týrají vlastní děti. Jak můžou rodiče týrat dítě za něco, za co nemůže, když je třeba hyperaktivní, postižené, dementní. Ty děti jsou nevinné. Copak si veřejnost ničeho nevšimne?\nKolik orgánů sociální péče má ještě selhat? Kolik sociálních pracovnic a pracovníků si ještě nevšimne? Kolikrát ještě budeme číst velké nadpisy, které na nás budou řvát z novin, že se přišlo na další trestný čin spáchaný na dítěti? A co se stane pak?\nKdyž se konečně přijde na tu chybu, zavřou rodiče, čeká se na proces, o dítě se někdo začne konečně starat. Kdo zaručí, že budou viníci potrestáni? Že dostanou spravedlivý trest. Většinou si odsedí úplně směšných pár let a pak za dobré chování jsou propuštěni. A žijí dál. Jako kdyby se nic nestalo. Jsem pro veřejný seznam pedofilů a lidí, co se dopustili ublížení na psychickém a fyzickém zdraví dětí. Málokdy dostanou opravdový a odpovídající trest. Za týrání bych dávala doživotí nebo dokonce trest smrti. Protože to, co spáchali, se nedá odpustit. Je to nepochopitelné.\nDítě si nese bolest na celý život. Viditelné jizvy na těle i na srdci. Ty jizvy budou bolet navždy. I když se na to snaží zapomenout, vždycky budou vědět, že lidé, kteří je měli milovat, jim ublížili. Možná budou mít bolestivá zranění po celý život. Možná si nikdy nenajdou partnera a nebudou mít rodinu, protože se budou léčit na psychiatrii.\nA za ten zpackaný život můžou jejich rodiče, nebo lidé, co je měli v opatrovnictví, nebo příbuzní. Lidé, kteří jim měli pomoct s těžkostmi života a místo toho jim ublížili.\nJaký je trest za zpackaný život? Směšných osm let? Děláte si srandu? To přece nemůžete myslet vážně.\nČasto si stěžuji a vím to, vím, že bych neměla, protože v životě mám všechno. Žiji ve spokojené rodině v krásném domě. Měli bychom být šťastní za ten dar. Měli bychom děkovat za střechu nad hlavou, teplou večeři a hodné rodiče.\nProtože některé děti to nemají. Zatímco my večeříme na našich pohodlných židlích, ony naříkají v zamčených pokojích, mrznou zimou, mají hlad, tečou jim slzy a ptají se, co udělaly, že je maminka drží a tatínek mlátí. Děkujeme bohu za krásné dětství s pár výchovnými pohlavky a pomáhejme těm, co to štěstí neměli.\n© 2005 - 2012 Tomáš Cebula | KONTAKT |


Diskuse založené uživatelem lVlorf3us\nlVlorf3us, 23.10.2017 00:32 - Zdravím, přišel jsem si pro vaši sodu, kterou tu tak rádi dáváte. :) http://www.logokontrola.cz/ Úplně na začátek – pls, neřešte mailovou adresu. Už jsem to tu obhajoval tady a tady. Mohl...\nlVlorf3us, 01.07.2017 17:36 - Zdravíčko. Nemusíte nic psát, stačí jen zahlasovat anebo naspat "ano, specializuji se" či "ne, jsem generalista", protože mě zajímá, jaké přibližné procento lidí se tu specializuje oproti těm,...\nlVlorf3us, 08.08.2015 18:10 - Zdravíčko, posledně jste mi pomohli posunout bývalý web k dokonalosti. Ač mi je negativní odezva nepříjemná, její kladný efekt zpochybnit nelze. Proto se na vás obracím znovu. Web jsem na...\nlVlorf3us, 28.11.2015 12:21 - Zdravím, už delší dobu mě mrzí neinformovanost nejen klientů, ale často i samotných grafiků, kteří vnímají logo jako pouhý nehodnotný obrázek, jenž je hotov za 5 minut a nemá hodnotu vyšší, nežli...\nTipy na šikovné grafiky\nlVlorf3us, 22.12.2015 20:34 - Jste-li grafik či grafička, jistě za vámi občas přijde poptávka na něco, co neumíte. Odpálkovat klienta pouhým "neumím, najděte někoho jiného" není ideální. Vhodnější je ho nějak nasměrovat. Ale...\nPortfolio ke zkritizování - Zapálený logotvůrce\nlVlorf3us, 16.01.2015 15:58 - Portfolio zde: http://vachudatomas.cz/ Zdravíčko, už cca půl roku mám nové portfolio a ač jsem ho už na začátku vytvořil hodně stručné, tak jsem se k němu prakticky každý měsíc vracel a...\nLogotvorba ke zkritizování\nlVlorf3us, 29.12.2014 19:36 - Zdravíčko, byl bych rád za jakýkoli feedback na mou logotvorbu. Vybral jsem jen ty top práce (jinak jich je minimálně 2x tolik) a prezentuji jak využité koncepty, tak nevyužité. Když jsem...\nlVlorf3us, 22.05.2014 13:38 - Zdravím, snad to nikoho nepohorší a naopak doufám, že se pár lidí něco přiučí. Zaujme to pravděpodobně jen grafiky, ale kdo ví, třeba i nějakého negrafika inspiruji k tvorbě. Moc bych vás...\nlVlorf3us, 08.03.2014 17:11 - Zdravím, jelikož jsem tu nenarazil na nějakou obecnou kritiku ale pouze tuto pod designem, tak to vkládám sem, přestože mi jde spíše o funkčnost projektu, nežli vyloženě design (ikdyž je to spolu...\nlVlorf3us, 04.02.2014 15:55 - Zdravím, podobné téma jsem tu nenašel, přestože tu jistě již něco podobného bylo. Pokud si někdo takový topic pamatuje, prosím o přesměrování a omlouvám se za duplikát. Nyní již k tématu....\nZaoblovačka rohů - vizitky\nlVlorf3us, 09.09.2013 17:02 - Zdravím, situace je taková, že po dlouhém prohledávání webu a hledání nejseriózněji vyhlížející firmy jsem si objednal vizitky se zaoblenýma rohama a došly mi samozřejmě bez zaoblených rohů (holt...


Trend v logistice směřuje ke kombinaci – Týdeník Euro\nTrend v logistice směřuje ke kombinaci\nKombinovaná doprava v Evropě posiluje a dostává nový tvar. Vyrostla do skutečné sítě, aktivního industrializovaného systému s pravidelnými službami.\nVývoj kombinované dopravy (KD) se týká jak vnitrozemské přepravy námořních kontejnerů připlouvajících do Evropy a z Evropy, tak kontinentálních logistických řetězců na delší vzdálenosti. Krátce před pandemií covidu-19 dosáhla kombinovaná železniční doprava prozatímního vrcholu. V roce 2019 připadl na KD každý druhý nákladní vlak v EU. Tento vývoj zůstal z velké části bez povšimnutí, protože podíl železniční nákladní dopravy jako celku na trhu současně poklesl přibližně o 17 procent.\nÚspěch a síla systému kombinované dopravy je založena na jeho schopnosti přepravovat stejně efektivně jakýkoli typ nákladu, který je jinak obvykle přepravován v nákladním automobilu na silnici. Dalším faktorem úspěchu je, že plynulost KD nenarušují dopravní zácpy a nedostatek řidičů nákladních automobilů, který často podkopává produktivitu čistě silniční dopravy.\nPodle Evropské komise by členské země Unie měly do roku 2030 snížit emise CO2 o 55 procent, aby se Evropa nejpozději do roku 2050 stala klimaticky neutrální. Doprava je jediným odvětvím evropského hospodářství, které v posledních letech nesnížilo své emise CO2. Emisní stopa evropské dopravy s rostoucím počtem nákladních vozidel a SUV na evropských silnicích a intenzitou civilního letectví dosahuje rok co rok nových rekordů. V roce 2019 bylo odvětví dopravy stále odpovědné za 25 procent celkových emisí CO2 v Evropské unii.\nEvropská komise představila pro KD různé ideje. Zelená dohoda a připravovaný Evropský akt o klimatu nejen stanoví plán dekarbonizace Evropy, ale také závazek zvýšit využívání kombinované dopravy a elektrické nákladní železniční dopravy v Evropě. Ta je energeticky nejúčinnějším průmyslovým druhem dopravy – je čistá, bezpečná a schopná využívat elektřinu vyrobenou přímo z obnovitelných zdrojů energie.\nVliv pandemie na KD v Evropě\nOpatření spojená s šířením covidu-19 nejdříve tvrdě zasáhla kombinovanou dopravu v Evropě. Došlo však k poměrně rychlému nárůstu nabídky. Podle Nicoly Marraliho, obchodního manažera ve společnosti Hannibal, je důležité zjištění, že kombinovaná doprava prokázala svou odolnost v pandemických podmínkách.\n„Systémová, bezkontaktní a bezpečná proti pandemii, to jsou hlavní výhody železniční dopravy. Vzhledem k tomu, že je zapotřebí méně personálu než v silniční dopravě, snížila kombinovaná doprava riziko infekce a dalších nebezpečných situací a událostí,“ upozorňuje analytik Alexander Ochs. Podle Julie Büchlerové, šéfky strategické komunikace u CFL Multimodal, pokud jde o inovace a interoperabilitu mezi všemi úrovněmi zúčastněných stran KD, a to zejména v měsících nejhoršího vývoje pandemie, ukázaly se jako úspěšné.\nÚčastníci KD podle odborníků utrpěli především tím, že se evropské země nedokázaly dohodnout na společných pravidlech řízení pandemie. „I z pohledu virologie není možné pochopit, proč jsou pravidla pro sdružování a kontakty v každé zemi jiná,“ kritizuje situaci například Ludwig Näf, generální ředitel firmy RAlpin. „To platí mimo jiné i pro typy ochranných masek. Tyto rozdíly ztížily provoz v kombinované dopravě a v konečném důsledku ji prodražily,“ dodává.\nKritici se shodli i na tom, že digitální celní průvodní doklady nebo doklady pro odpady a nebezpečné zboží by výrazně zjednodušily bezkontaktní odbavování a tím i mezinárodní železniční nákladní dopravu jako celek.\nPřevažuje mírný optimismus\nLudwig Näf očekává, že jeho společnost bude fungovat lépe než v roce 2020, ale o trochu hůře než v letech 2018 a 2019. Pavel Kaňka, marketingový ředitel ve společnosti Metrans, zase předpokládá, že v porovnání s rokem 2020 nedojde k žádným zásadním změnám, Alexander Ochs hovoří o „zdravém růstu“.\nTito experti se výrazněji liší v pohledu na střednědobý vývoj do roku 2025. Například Ludwig Näf se domnívá, že země, které již trpěly krizí eura, budou trpět i nadále, což stlačí objem obchodu a průmyslu s důsledky pro kombinovanou dopravu. Pavel Kaňka je zase přesvědčen, že v logistickém řetězci dojde k udržitelným změnám, například k přesunu výroby z Číny do EU. To však podle něj bude trvat několik let, a proto se do roku 2025 nic významně nezmění. Pokud by podle Alexandra Ochse nedošlo k dalším tvrdým omezením, kombinovaná doprava by letos dosáhla předpandemické úrovně.\n„V zásadě můžeme být pro nadcházející roky svědky pozitivního tempa růstu,“ tvrdí šéf TX Logistik Gian Paolo Gotelli. Očekává, že kombinovaná doprava do roku 2022 obnoví objem přepravy v úrovni, jaká zde byla před covidem-19, a pokud se do roku 2025 zapojí s příslušnou intenzitou všechny zúčastněné strany, KD by mohla růst tempem až deset procent ročně.\nVyužito materiálů Svazu spedice a logistiky ČR


AMD představuje grafiky řady HD 4600 - PCWorld.cz\nPCWorld » Hardware » AMD představuje grafiky řady HD 4600\nČip RV730 ve svých specifikacích disponuje všemi aktuálními funkcemi, mezi nimi nechybí ani plná podpora DirectX 10.1, Shader Model 4.1, OpenGL 3.0, rozhraní PCI Express má verzi 2.0 a nechybí ani podpora režimu ATI CrossFireX pro spojení výkonu dvou grafických karet. Zajímavostí je i nový Unified Video Decoder 2 (zkráceně UVD 2) použitý již u RV770, jež zvládne dekódování až dvou plnohodnotných video streamů ve vysokém rozlišení 1080p, takže mikroprocesor by mohl být vytížen maximálně na 10 procent. Stejně tak jsou podporovány i další podpůrné funkce vylepšující přehrávané video – Upscale Beyond 1080p, Enhanced DVD Upscaling a Dynamic Contras, nechybí samozřejmě ani integrovaný zvukový kodek 7.1 poskytující zvukový signál při použití HDMI rozhraní. Kromě HDMI výstupu umí ještě grafický čip analogový výstup ve formátu VGA, digitální DVI a nově také Display Port.\nATI Radeon HD 4670 má stanovenu maximální spotřebu na velmi slušných 59 W, tudíž není potřeba přídavný napájecí konektor, protože o veškeré napájení se postará sběrnice PCI Express. Nízkou spotřebu v době klidu zajišťuje technologie Dynamic Power Managementjež zajišťuje především funkce ATI PowerPlay snižující frekvence pamětí a GPU na dostatečné minimum. K nízké spotřebě přispívá i 55 nm výrobní proces a 514 milionů tranzistorů. Referenční chlazení je standardní se všemi nepříjemnými vlastnostmi (vyšší hlučnost, nižší odvod tepla atp.), na druhou stranu má chladič zabírající velikost jen jednoho slotu.\nParametry grafického čipu ATI Radeon HD 4670:\nGrafická karta:\tATI Radeon HD 4670\nFrekvence GPU:\t750 MHz\nFrekvence jednotek:\t750 MHz\nMaximální kapacita paměti:\t1 GB/DDR3 nebo GDDR3\nFrekvence pamětí:\t1 000 MHZ (2 000 MHZ DDR)\nHrubý výkon:\t480 GFLOPS


Německý velko a maloobchod - Export do SRN\nExport do SRN Analýzy a komentáře Německý velko a maloobchod\nVelkoobchod představuje spojovací článek mezi průmyslem, řemesly a maloobchodem. Zákazníky velkoobchodu jsou maloobchodní firmy, pohostinství, regionální velkoobchodníci nebo průmyslové a řemeslnické podniky. Otevření mezinárodních trhů nabízí velkoobchodu v Německu, značně orientovanému na zahraniční obchod, velké šance růstu.\nVelkoobchodníci vstupují na nové trhy, importují výrobky a nabízejí obsáhlé marketingové koncepty. Často tak malým firmám vůbec umožňují provozovat zahraniční obchod. Přebírají logistické úkoly, dopravu a skladování zboží, to vše za využití nejmodernějších systémů, nebo finanční a technické služby (technické poradenství, servis a údržba, školení personálu). Velkoobchod dále přebírá značnou část rizik při nákupu a prodeji výrobků. Převzetí měnových a dopravních rizik nebo také rizik při skladování pomáhá zároveň zvyšovat konkurenceschopnost německého hospodářství.\nCharakteristickým znakem německého velkoobchodu je úzká specializace. Jeho úkolem je efektivně, podle požadavků zákazníků a s malými riziky spojit nabídku a poptávku po zboží a službách. Zatímco v minulosti se obchodovalo s obilím, čajem, kávou, bavlnou nebo porcelánem, v současné době velkoobchod nabízí vedle dodávaného zboží také velké množství doprovodných služeb, přičemž využívá nejmodernější komunikační a informační technologie.\nČinnost velkoobchodu nespočívá pouze v zásobování výrobců nebo maloobchodníků. Zároveň se snaží efektivně sladit výrobky a služby s potřebami výrobců a spotřebitelů a snížit transakční náklady obchodu poskytováním obsáhlých informací o trzích nákupu a odbytu a nejrůznějších výrobcích.\nÚspěšné velkoobchodní podniky disponují obsáhlými znalostmi o trzích, dodavatelích, výrobcích a výrobních procesech. Nabídka zboží je neustále doplňována rostoucím počtem servisových služeb. Vedle tradičního obchodu nabízejí podniky stále častěji služby v oborech logistika, marketing, financování, management vztahu se zákazníky. Dalším oborem činnosti je instalace a údržba dodaných výrobních zařízení.\nÚkoly velkoobchodu – příklady:\ndispozice a skladování\ninformace o trhu, výrobcích a dodavatelích\nmarketing, technické poradenství, financování, školení\nV roce 2004 dosáhl německý velkoobchod obratu 593 miliard euro. V branži velkoobchodu, která patří do sektoru služeb, působí kolem 110 000 podniků. Ve velkoobchodu pracuje jen v Německu 1,2 milionu lidí. A další němečtí zaměstnanci působí ve velkoobchodu v zahraničí.\nNěmecký velkoobchod je velmi heterogenní. Rozlišujeme obchod s výrobními prostředky a konzumním zbožím. Obchod s výrobními prostředky zahrnuje obchod s výrobním a investičním zbožím. Zákazníky jsou řemeslníci a průmyslové podniky, například z chemického průmyslu, stavebnictví a automobilového průmyslu nebo nakladatelství a tiskařského průmyslu.\nObchod se zbožím se člení na obchod s potravinami, nápoji a tabákem, obchod se spotřebním zbožím a ostatní velkoobchod. Zákazníky jsou maloobchodníci všech branží a gastronomie. Největší podíl na obratu má přitom velkoobchod s potravinami.\nStrukturální vývoj ve velkoobchodu\nBěhem devadesátých let zažil německý velkoobchod vývoj plný turbulencí. Rámcové podmínky přitom zásadně změnily tři události:\nNa začátku desetiletí, po znovusjednocení Německa, došlo k boomu poptávky a konjunktuře velkoobchodu. Vznikly četné nové podniky. Po skončení boomu mnoho firem z trhu opět zmizelo. Zároveň přibyly fúze podniků.\nGlobalizace a rozšíření\nVýznamné změny přinesla globalizace a rozšíření EU. Obojí představuje velké šance pro německý velkoobchod. Postupná dělba práce s sebou přináší nové nákupní možnosti. Rostoucí životní úroveň v nových členských zemích EU vytváří nové možnosti odbytu.\nVedle toho díky postupné integraci evropského trhu, rostoucí konkurenci a vysoké dynamice růstu v nových členských zemích získávají stále větší význam specializované logistické a informační systémy velkoobchodu. Mnozí velkoobchodníci se specializují jak na nákup, tak na odbyt a budou tím pádem z rozšíření EU profitovat hned dvakrát.\nTento vývoj zvýšil konkurenční tlak v Německu. Ve velkoobchodu tak roste tlak na optimalizaci procesů a internacionalizaci. Zároveň roste význam služeb, které velkoobchod nabízí. Spolkový svaz německého velkoobchodu a zahraničního obchodu (Bundesverband des Deutschen Groß- und Außenhandels – BGA) považuje pokračující globalizaci za velkou šanci.\nPodle poznatků BGA v současné době více než polovina podniků obchoduje s novými členskými státy EU. Obchodní vztahy s Českou republikou v uplynulých patnácti letech značně vzrostly a dnes Česko patří k nejdůležitějším obchodním partnerům německého velkoobchodu z nových členských zemí.\nKoncem devadesátých let došlo pro německý velkoobchod ke třetí velké, důležité změně, jejíž vliv v současnosti ještě nelze zcela odhadnout: vznik e-commerce. Díky e-commerce se strukturální změny ve velkoobchodě urychlily. Na jedné straně nové informační a komunikační technologie zvyšují efektivitu přímého prodeje a nákupu a jsou konkurencí pro klasický velkoobchod. Na druhé straně zvýšené možnosti obchodu otevírají nová pole působnosti velkoobchodu. Funkce tohoto hospodářského odvětví se neustále mění. Doprovodné služby k výrobkům, marketing, management vztahu k zákazníkovi nebo logistika jsou jistě pouze malým výčtem toho, co v budoucnosti získá na významu.\nPo rekordním růstu v roce 2000 obrat velkoobchodu v letech 2001 a2002 klesal. Od roku 2003 obrat v branži opět mírně narůstá. V roce 2004 se tento růst urychlil. Velký vliv na to měly dvě různé příčiny: Jednak to byl růst světového hospodářství. Díky globálnímu růstu rostl také velkoobchod. Jednak ovlivnily vývoj velkoobchodu rostoucí ceny surovin. Boom světového hospodářství, především v Číně, vedl k velké poptávce po surovinách, což způsobilo nárůst jejich cen: počítáno v amerických dolarech o 30 procent. Zatímco obrat velkoobchodu díky růstu celosvětového hospodářství vzrostl o 3,1 procenta, zvýšil se množstevní objem zboží po odečtení nárůstu cen o pouhé 0,5 procenta. Skutečný růst obratu tedy nebyl tak velký, jak by se mohlo zdát podle nominálního výsledku.\nV roce 2004 opět vzrostl obrat pouze jednoho z obou hlavních oborů velkoobchodu. Kvůli již tříleté nízké poptávce soukromých spotřebitelů zaznamenal obchod se spotřebním zbožím pokles nominálně o jedno procento a reálně o 0,8 procenta. Naproti tomu v obchodě s výrobními prostředky došlo díky vysoké poptávce světového hospodářství k dynamickému vývoji, který vedl k nárůstu obratu nominálně o 6,5 procenta, reálně však pouze o 1,7 procenta.\nRok 2005: prognóza růstu německého velkoobchodu\nDynamický vývoj výroby a vstupu zakázek v německém hospodářství ukazují, že německý velkoobchod nastartoval do roku 2005 dobře. Tyto prognózy potvrzuje ukazatel vývoje velkoobchodu BGA.\nHlavní překážkou rozvoje velkoobchodu je a zůstává nepříznivý vývoj německého vnitřního hospodářství. Celkově očekává BGA nárůst obratu nominálně o dvě procenta a reálně o jedno procento. Zpomalení nominálního rozvoje je způsobeno především špatnými hospodářskými rámcovými podmínkami. Pozitivní impulzy ze zahraničí budou celkově nižší, než tomu bylo začátkem loňského roku. S klesající dynamikou globálního rozvoje a po rozšíření kapacit těžby surovin budou ceny surovin klesat. Reálný obrat ve velkoobchodě by z toho důvodu měl zřejmě růst více než před rokem. Impulzy růstu přicházejí především z obchodu s výrobními prostředky, BGA přitom očekává nárůst obratu v průměru o minimálně tři procenta ročně. V obchodě se spotřebním zboží by se mohl zastavit pokles obratu. Mírný nárůst ve výši 0,5 procenta je reálný.\noddělení národního hospodářství\nSpolkový svaz německého velkoobchodu a zahraničního obchodu\nSpolkový svaz německého velkoobchodu a zahraničního obchodu (Bundesverbad des deutschen Groß- und Außenhandel – BGA)\nBGA sídlí v Berlíně a má 75 zemských, regionálních a odborných svazů. Sdružuje zhruba 65 procent podniků z branže. Členskými podniky jsou velké firmy jako Metro, Thyssen-Krupp nebo MAN-Ferrostaal, 98 procent jsou však malé a střední podniky. BGA zastupuje a podporuje hospodářské a sociálně politické zájmy svých členských firem. Ve spolupráci se svými členy zaujímá BGA jako špičková organizace branže významnou pozici při přípravě návrhů zákonů a analyzuje hospodářský rozvoj branže. Na evropské úrovni zastupuje BGA německý velkoobchod a zahraniční obchod v EuroCommerce. Prezidentem BGA je Anton F. Berber, ředitelem pro velkoobchod Gerhard Handke a pro zahraniční obchod Hans-Jürgen Miller.\nNěmecký maloobchod před velkými výzvami\nMaloobchod patří k nejdůležitějším oborům německého hospodářství. Pracuje v něm kolem 2,7 milionů lidí, obrat dosahuje v průměru kolem 370 miliard euro ročně. V loňském roce však obrat poklesl již třetí rok po sobě: podle údajů Spolkového statistického úřadu ve srovnání s rokem 2003 o 1,6 procenta. Tento negativní vývoj doprovázejí četné konkurzy i enormní ztráty pracovních míst.\nCo je důvodem? A před jakými výzvami stojí německý maloobchod? V uplynulých deseti letech se snížil podíl klasického maloobchodu na soukromé spotřebě z přibližně 40 procent na cca 30 procent. Hlavním problémem je přitom pro 85 procent německých maloobchodníků zdrželivost zákazníků. Příčinou jsou velmi nízké míry růstu německého hospodářství, téměř kontinuálně rostoucí nezaměstnanost, rostoucí počet občanů pobírajících sociální dávky, vysoká daňová zátěž a vysoké vedlejší mzdové náklady. A to vedlo u mnoha lidí ke „ztrátě blahobytu“. Obyvatelstvo si musí utahovat opasky. Část čistého měsíčního příjmu, který má domácnost volně k dispozici, je u 43 procent domácností méně než 100 euro. Pouze 17 procent domácností má měsíčně volně k dispozici více než 300 euro.\nSnižuje se nejen příjem, který mají domácnosti k dispozici na spotřebu, ale zároveň se dramaticky snižuje i počet spotřebitelů. Počet obyvatel v Německu má ze současných 82 milionů klesnout na cca 78 milionů v roce 2030. A spotřebitelé stárnou. Zatímco dnes je necelých 30 procent obyvatel Německa starších padesáti let, vzroste v roce 2040 jejich podíl na 37 procent. Stejným způsobem poklesne počet lidí mladších třiceti let z dnešních přibližně 27 procent na 20 procent v roce 2040. Dnešní senioři jsou zdravější, aktivnější, mobilnější, zároveň majetnější, vzdělanější a orientovaní na spotřebu a požitek ze spotřeby. Generace starší padesáti let disponuje enormní kupní silou a stává tak atraktivní cílovou skupinou. Zdravá výživa, cestování, kultura, kosmetika, wellness, informace a mobilita jsou témata a oblasti výrobků pro tyto zákazníky. A obchodníci, kteří této šance využijí a přijdou na trh s odpovídající nabídkou, mohou zažít zlaté časy.\nZměněná struktura zákazníků\nMění se nejen věková struktura obyvatelstva, ale také velikost a struktura domácností. Německé domácnosti jsou stále menší, v současné době má německá domácnost v průměru 2,2 členů. Roste počet jedno- a dvoučlenných domácností, přibližně dva miliony tvoří domácnosti samoživitelů. A to znamená pro obchod změněné struktury zákazníků: žádané jsou menší byty, menší balení nebo například hotové pokrmy.\nDnes už lze jen velmi problematicky odhadnou chování spotřebitelů, kteří jsou ve svých rozhodnutích velmi nestálí. Mnozí zákazníci ráno nakupují v Aldi a odpoledne u Armaniho. Řídí se přitom heslem „Jinak si člověk vlastně nic nedopřeje“. A aby si mohli dopřát větší či menší luxus, musí jinde ušetřit. Šetří především na takových výrobcích, které nejsou vidět na první pohled (povlečení na postel, ubrusy…) nebo na výrobcích, které jsou v diskontech podstatně levnější než ve specializovaných obchodech, ale mají dobrou pověst. Na opravdových symbolech statusu se tolik nešetří. Celkově už nelze spotřebitele zařadit do jedné zákaznické nebo cílové skupiny. Neustále se pohybují mezi dvěma konzumními světy. A to ztěžuje úlohu obchodu, nalézt oslovení a uspokojit jejich potřeby.\nPodniky, které se tomu přizpůsobily, patří k těm úspěšným. V posledních letech zažívají opravdový boom, jako například diskonty, hobbymarkety nebo vertikálně orientované podniky, který jasně sledují svůj koncept a své trendy. Také mnoho specializovaných maloobchodů krizi využilo k tomu, aby se více profilovalo a upevnilo tak svou pozici na trhu.\nCentra měst přestávají být atraktivní\nNegativní hospodářský vývoj maloobchodu vedl v posledních letech k velkým změnám. Lokality v centrech měst zažívají od začátku 90. let obtížné období a značně ztratily na atraktivitě. I přes veškeré snahy o oživení přišly v uplynulé dekádě ročně o cca 1,5 miliardu euro na obratu a frekvenci zákazníků ve výši 25 procent. Zákazníky přilákaly hlavně nové lokality mimo města, a to svými nabídkami, ale také snadnou dosažitelností, dobrými možnostmi parkování, bezpečností a čistotou. Jen od roku 1995 nově vzniklo v Německu 18 milionů m2 nových prodejních ploch, a to při současné stagnaci obratu maloobchodu. Následkem byla a je klesající produktivita prodejních ploch: v roce 1993 činila v průměru 4100 euro, o deset let později jenom 3225 euro.\nJiž několik let se však městům daří situaci stabilizovat. Obrat ukazuje v jednotlivých lokalitách mírné tendence růstu. Ještě v roce 2002 meziročně zvýšilo svůj obrat pouze 12 procent podniků v centrech měst, v roce 2004 to bylo již 29 procent. Centra měst však stále ještě obstála špatně ve srovnání s jinými lokalitami. Dokud budou spotřebitelé stále více nakupovat v nákupních centrech na zelené louce, bude nadále větší část současných cca 1,5 milionů m2 nových prodejních ploch ročně vznikat mimo centra měst.\nE-commerce: rostoucí trh\nObchod s koncovými zákazníky přes internet představuje jednu z mála rostoucích segmentů maloobchodu. Z odhadovaných 1,25 miliard euro v roce 1999 e-commerce svůj obrat zdesetinásobil na odhadovaných 13 miliard euro v roce 2004. To odpovídá meziročnímu nárůstu 17 procent a 2,5 procentnímu podílu na celkovém obratu maloobchodu. V roce 2005 by měl obrat e-commerce vzrůst na 14,5 miliard euro.\nZřejmé je, že se odbytové kanály maloobchodu se stále více navzájem propojují. Z tohoto vývoje budou profitovat vedle klasických zásilkových služeb nabízejících dovolenou a vstupenky především multi-channel podniky, tedy podniky, které vedle kamenných obchodů mají také nabídky online. V Německu je jich kolem 50 000. Velmi často se přes internet prodávají knihy, hračky, foto/optika a elektronika. Stále více se přitom využívají trhy jako eBay pro odbyt zboží.\nCentrální svaz německého maloobchodu\n(Hauptverband des Deutschen Einzelhandels – HDE)\nCentrální svaz německého maloobchodu (Hauptverband des Deutschen Einzelhandels – HDE)\nHDE představuje již více než 80 let tradiční a zároveň moderní, mladé a dynamické zastupování zájmů maloobchodu.\nHDE má 100 000 členských firem z branží, lokalit a velikostí, které dosahují ročního obratu 250 miliard euro. Sídlí v Berlíně a zastupuje jako jediný špičkový svaz zájmy celého maloobchodu, všech odvětví, velikostních tříd, forem odbytu a lokalit. HDE je mluvčím svých členů a zastupuje je při kontaktu s politiky na německé a evropské rovině, ve vztahu k jiným oblastem hospodářství, médiím a veřejnosti. Spolupracuje s více než 60 národními i mezinárodními organizacemi. Zároveň svým členům poskytuje poradenství ve všech věcných a odborných otázkách.\nČasopis PLUS ČNOPK – duben 05 – http://tschechien.ahk.de/cz\nHezký den, posílam odkaz na následující článek: Německý velko a maloobchod https://www.exportdosrn.cz?p=25340 S pozdravem


Česká sonda ve vesmíru: Račí oko pohlédne do kosmu | Ábíčko.cz\n23. května 2016 • 12:04 Autor: Pavel Dobrovský Vyšlo v ABC 8/2016\nMenší a levnější. Takové jsou nanosatelity Cubesat, k nimž patří i český VZLUSAT-1. Co vynese na oběžnou dráhu?\nDostat se do vesmíru není jednoduché. Dokonce ani sondu nahoru jen tak nepošlete. Náklady na její konstrukci a hlavně vynesení jsou extrémně vysoké. Proto se zrodily nanosatelity, tedy sondy tak lehké, že se neprodraží. Na palubě mají přístroje firem a univerzitních týmů, které potřebují otestovat materiály nebo technologii v podmínkách oběžné dráhy. Za sondu pak zaplatí všichni zúčastnění. Jeden takový dvoukilový vesmírný střízlík vzniká ve spolupráci Ústavu technické a experimentální fyziky ČVUT v Praze, Výzkumného a zkušebního leteckého ústavu a dalších společností. Jmenuje se VZLUSAT-1 a vynese i snímač rentgenového záření.\nSkrz račí oči\nZaznamenat erupce na Slunci, které jsou jedním ze zdrojů rentgenového záření, není jednoduché. V první řadě je nutné sestrojit optickou čočku, která zachytí odraz rentgenových paprsků. Jenže, kde ji vzít? U raka. Ano, u korýše, který žije ve vodě. Raci mají oči poskládané z tisíců čtvercových tunelů. Stěny tunelů odráží světlo do stejného místa na receptoru uvnitř račího oka a pokrývají široké zorné pole. Speciální stavba račího oka inspirovala design čočky poskládané z vrstev tenkých zrcadel. Přirozeně se jí začalo říkat „račí oko“. Rentgenové záření se skrz něj dostane na čip podobný tomu z digitálního fotoaparátu, který navíc dokáže detekovat každý jednotlivý foton a ještě určit jeho energii.\nZatímco na Zemi vyfotíte svého domácího mazlíčka na mobil a okamžitě pošlete fotku na internet, aniž by ztratila na kvalitě, na oběžné dráze si takové plýtvání daty dovolit nemůžete. Družice se v dosahu pozemských vysílačů objeví jednou za hodinu a půl na pět minut. Přenosová rychlost 1 kbps je tak nízká, že by ani zdaleka nestačila na všechny datové výměny. Data proto po vyfocení prochází speciálním obvodem přímo na sondě. Jeho úkolem je fotku vyčistit od ruchů a připravit ji k odeslání na Zem. Výsledná velikost fotky? Až 30 kB, tedy přibližně 5 minut přenosu.\nVelkým nepřítelem techniky ve vesmíru je teplo! Kdykoliv je senzor záření v provozu, zahřívá se. A ve vakuu chladne velmi pomalu. Nejsou tu totiž molekuly vzduchu, které by si teplo předávaly, a tím se přístroj ochlazoval. Proto je snímač umístěn na chladič, který teplo odvede do větší plochy, a i ve vakuu vyzáří teplo rychleji.\nMinimálně dva roky bude VZLUSAT-1 kroužit kolem planety. Pakliže se potvrdí funkčnost přístrojů, rozšíří se technologie do vědeckých a idustriálních oborů. Výzkumníci během těch dvou let ale nebudou jen sedět a sbírat data. Pomocí předem připravených pokynů (tzv. skriptů) budou se sondou mluvit a měnit její úkoly. A tak o ní snad v ábíčku nečtete naposledy!\nJak otevřít sondu\nVZLUSAT-1 bude dva týdny od startu zastavovat rotaci na oběžné dráze přibližně 450 kilometrů. Bude tedy o 50 kilometrů nad Mezinárodní vesmírnou stanicí! Po zaparkování nastartuje elektroniku, která se začne zahřívat. Dva odpory dosáhnou takové teploty, že přetaví plastový provázek, který je kolem nich omotán, a s jeho přetrhnutím se na pružině vysunou vědecké přístroje. Ano. Takhle jednoduché to je.\nvesmir, sonda, ceska, nanosatelit, CubeSat, VZLUSAT-1


PROMĚNY hvězd od minulého Českého lva? Budete koukat – TOP STAR | Prima\nTáňa Pauhofová se těší na roli Lídy Baarové ve filmu, který se chystá natočit Filip Renč\nPetra Špalková – Jak omládnete o deset let...\nZvolíte lepší barvu vlasů i oblečení. Letos to bylo o 100 % lepší.\nPetra Špalková si před rokem lva odnesla\nPetra Špalková vypadala tentokrát asi tak o deset let mladší\nJiří Bartoška – Nemoc LVA nezlomí\nHerec Jiří Bartoška prochází složitou léčbou. S novináři mluvit nechce (ale on nebyl moc sdílný ani zdravý...). Hlavní je, že dorazil!\nJiří Bartoška ještě netušil, co mu osud nachystal\nNemoc Jiřímu Bartoškovi na šarmu neubrala\nKlára Issová – Zamilovaná?\nTo přijde jakoby nic, a náhle v tom lítáš... Uvidíme, co se z toho vyvine. Pravda ale je, že loni přišla Klára Issová na Lvy sama. A letos NE:-)\nKlára Issová přišla na Lvy 2014 sama\nČerstvě zamilovaná Klára Issová\nDJ Lucca – Poučila se z průšvihu\nLoni se DJ Lucce (skloňute se to vůbec?), manželce hudebníka Michala Dvořáka, výběr modelu vážně nepovedl. Byla navíc bez podprsenky a tak to od módní policie schytala křížem krážem přes všechny bulvární magazíny. Vypadá to, že se poučila:\nDJ Lucca loni model vážně nevychytala\nMichal Dvořák a DJ Lucca na letošních Lvech\nTáňa Pauhofová – Když se vloudí nuda\nJasně, nemá to na první pohled chybu. Ani loni, ani letos... Jenže tam, kde byl loni esprit, šmrnc a nápad, jsou letos malé černé a zbytečně prvoplánový efekt. Chceme víc! Táňa je nádherná žena, která by mohla klidně zdobit červený koberec i na Oscarech. Přítel ovšem stále stejný, slovenský podnikatel Martin Valovský, jehož firma organizuje business eventy až v Dubaji i dalších zemích.\nTáňa Pauhofová vsadila loni na fialovou\nPodnikatel Karel Janeček – má rád brunetky\nLetos to výběrem partnerky znovu potvrdil\nLoni měl těsně po zvláštním rozchodu s modelkou Janou Doležalovou\nKarel Janeček s přítelkyní


30 3 deník blesk - vše o tématu\n30 3 deník blesk\nAktuální informace o tématu: 30 3 deník blesk\nPřečtěte si o tématu "30 3 deník blesk". Abychom vám usnadnili vyhledávání zajímavého obsahu, připravili jsme seznam nejoblíběnějších článků s klíčovými slovy "30 3 deník blesk", které hledáte. V naší encyklopedii najdete články, fotografie i videa k tématu "30 3 deník blesk".\nRenč už točí film podle Haliny: V hlavní roli... Blesk!\n... druhá varianta. A nejčtenější deník v zemi bude ve filmu... (62). A důležitou roli v něm má i Blesk! Halina psala scénář... žádaní nejsou,“ řekla Blesku herečka. Předpremiéry filmu... dělají zoufalé věci. Blesk nakonec nechal hlasovat...\nBlesk - Síla na vaší straně\n...ze sportu. Deník Blesk - Síla na vaší straně Deník Blesk je autoritou ...čtenářů. Ombudsman Blesku - Právní poradna Deníku Blesk, která .... Deník Blesk je pro své čtenáře starším bratrem. Deník Blesk si je..., které přináší. Deník Blesk chrání zájmy svých... Blesk je silou na vaší straně. Deník Blesk přináší vedle ... a nařízení. Blesk je největší a nejprodávanější deník na českém trhu...případy. Spotřebitelské testy Blesku - Blesk hodnotí chuť, ... rozhovory k aktuálním tématům. Blesk.cz - regionální zpravodajství Celebrity...\n... a historicky druhý šéfredaktor Blesku Jaroslav Holoubek (†70) zemřel... výročí svatby,“ řekla Blesku manželka Zuzana. Bylo...\n..., že 28. září 1996 o něm deník Blesk informoval hned na titulní...\nMetařka Jitřenka zapíchla svého druha: Krev mu tekla, ale jen z nosu, tvrdila\n..., že se objevily na titulní straně deníku Blesk. Připomeňte si prostřednictvím našeho..., tematicky se titulní stránka Blesku z 10. července 1996 od těch...\n... jste si na titulní straně deníku Blesk mohl přečíst vskutku... plnily titulní stránky Blesku? Pokud nemáte sloní...\nUšetřete s Bleskem stokoruny v Intersparu!\n... Čtvrteční deník Blesk vám ušetří až patnáct .... cz. Kupon na slevu vystřihněte z Blesku a předložte pokladní. Sami... opakovat! Kupte si ve čtvrtek Blesk – a nebo hned raději...\nLetní zelenina:Mrkvovo-celerový salát Dara Rolins: Cítila jsem, jak se mi v karanténě zklidnil dech 5 nejochotnějších znamení, na které je vždy spolehnutí. Máte je v blíz...\nKuřecí zeleninový špíz Francouzský plátek Letní zelenina: Ředkvičkový tatarák\nMATKOS INVEST a.s. v likvidaci - 25359746 Teploty v Česku atakovaly 30 °C, ve středu přijde mráz. A co bouřky? S... Střechy Sysel s.r.o. - 24850519


Kroupoto s červenou řepou a kozím sýrem – Kate's Cuisine\nKate 22. ledna 2016\nPomalu, ale jistě se ze mě stává vegetarián. Vegetariánství jsem se velmi dlouho bránila. Pořád jsem si říkala, že maso se prostě musí jíst a že bez masa nebudu mít dostatek kvalitních bílkovin… Čím dál víc mě však přecházela chuť na živočišné produkty. V létě jsem naprosto přirozeně vyřadila tekuté mléčné výrobky typu jogurt, mléko či kefír. Prostě jsem na to už neměla chuť. Léto však skončilo a mně se chuť na zakysané mléčné výrobky nevrátila, ba naopak jsem začala mít problém s masem…\nK rostoucí nechuti k masu se pak přidaly i etické důvody. Najednou jsem si pod každým kouskem masa začala představovat to dané zvíře. A tak postupně docházelo k tomu, že jsem maso a ryby jedla méně a méně a kdykoliv se teď rozhodnu pro kousek masa, ať už kuřecího či rybího, jezení těchto potravin mi nedělá vůbec dobře. Nejsem z toho absolutně šťastná. Dokonce dochází i k tomu, že mi maso začíná smrdět…\nDíky studiu výživy člověka, kdy jsem se učila o výživě dle krevních skupin, jsem se usvědčila v tom, že pro moji krevní skupinu nejsou maso ani mléčné produkty vhodné. A tak teď jím převážně vegetariánsky, ačkoliv sem tam maso ochutnám, především, když jsem někde na návštěvě a nechci dělat problémy. Nicméně věřím, že časem maso vyloučím úplně a budu se ubírat vegetariánsky či dokonce vegansky. Vyloučení masa s sebou nese však potíže – člověk musí 2x více sledovat, co jí a kolik toho jí. S tím mi pomáhají kalorické tabulky. Zjišťuji díky nim, zda do těla dostávám správný poměr všech živin a je moc fajn pocit, když víte, že maso je nahraditelné!\nDnes pro Vás tedy mám jeden moc dobrý a jednoduchý vegetariánský recept na kroupoto s červenou řepou a kozím sýrem.\n240 g uvařené červené řepy\nsměs sušených bylinek (tymián, rozmarýn, libeček, pažitka atd.)\nKroupy namočte alespoň na 3 hodiny do vody.\nV té samé vodě kroupy uvařte do měkka. Vodu před vařením osolte.\nCibuli i česnek zbavte slupky a nakrájejte obojí nadrobno.\nŘepu nakrájejte na drobné kostky.\nDo pánve nalijte olivový olej a když je rozpálený, orestujte na něm cibuli a česnek.\nKdyž je cibule sklovatá, přidejte nakrájenou řepu a ještě chvíli vše restujte, aby se řepa „ohřála“.\nNyní kroupy smíchejte s řepovou směsí a důkladně promíchejte.\nKozi sýr rozdrobte do řepového kroupota, přidejte sušené bylinky dle chuti a opět důkladně promíchejte.\nPodle chuti dosolte.\nTIP: Pokud to máte rádi ostřejší, můžete s cibulí a česnekem orestovat i chilli papričku. 🙂\nPrevious PostTen nejjednodušší čokoládový koláč na světě\nNext PostPak choi salát s bílou ředkví, hroznovým vínem a hermelínem


Reality 11 Vám zprostředkují dlouhodobý pronájem vybaveného bytu 1+1 po kompletní rekonstrukci, v cihlovém domě v Mariánských Lázních. Měsíční…\nReality 11 Vám zprostředkují pronájem slunného bytu 1+1 v Mariánských Lázních na sídlišti Panská pole. Nemovitost je v osobním vlastnictví. Bytová…\nReality 11 Vám zprostředkují pronájem bytu 1+1 v ulici Dyleňská v Mariánských Lázních. Vlastnictví uvedené nemovitosti je osobní a obytná plocha bytu…


Výrobní prostory Brnířov | Eurobydleni.cz\nPotřebujete nové výrobní prostory Brnířov, ale stále nevíte, kde na ně natrefit? Prohlédněte si nabídku výrobních hal Brnířov na Eurobydleni.cz\nVýrobní prostory Brnířov (680+)\nPotřebujete nové výrobní prostory Brnířov, ale stále nevíte, kde na ně natrefit? Prohlédněte si nabídku výrobních hal Brnířov na Eurobydleni.cz, určitě si vyberete. Pokud podnikáte, tak zcela jistě víte, že čas je tou nejdražší komoditou, se kterou není radno plýtvat. I z toho důvodu jistě oceníte, že nabídka pro výrobní haly Brnířov je opravdu bohatá a je z čeho si vybírat. Přeci jen je lepší najít všechny informace uceleně na jednom místě. Díky tomu si budete moci zvolit takové výrobní prostory Brnířov na pro vás ideálním místě.\nVýrobní haly Brnířov\nAčkoliv se může zdát, že obstarání si výrobní haly Brnířov nemusí být takovým problémem, mnohdy je opak pravdou. Získat výrobní prostory Brnířov, které by vyhovovaly ze všech pohledů právě vám, je nejspíše nemožné. Proto je dobré si určit priority a podle nich poté seřadit kritéria výběru. Z naší nabídky si pak zvolíte takové výrobní prostory Brnířov, které se budou co nejvíce blížit ideálu. Přeci jen je dobré vědět, co všechno od daného prostoru očekáváte.\nPrávě hledáte své nové bydlení či jiný druh nemovitosti v kategorii výrobní prostory Brnířov, pokud v této kategorii nemůžete nalézt vhodnou nemovitosti zkuste i kategorii následující výrobní prostory Brnířov, a to výrobní prostory na prodej Brnířov, pronájem výrobního prostoru pronájmy výrobních prostor Brnířov, Výrobní prostory Brnířov na dražba.\nPokud nalezené nemovitosti v kategorii výrobní prostory Brnířov nesplňují Vaše představy, rozšiřte své hledání na nemovitosti v následujících kategoriích komerční nemovitosti Brnířov, komerční nemovitosti k prodeji Brnířov, komerční nemovitosti k pronájmu Brnířov, Komerční nemovitosti Brnířov na dražba.\nDalší lokality v okolí výrobní prostory Brnířov\nPro ještě lepší výsledek ve Vašem hledání v kategorii výrobní prostory Brnířov, si můžete upřesnit lokalitu pro Váš současný výběr výrobní prostory Brnířov. Určitě lépe naleznete výrobní prostory Brnířov, který hledáte.