Tváře redakce SPOLEČNOST A MY. Pokrok, či zatracení? Barbora Bochňáková. Kateřina Michaličková TÉMA ČÍSLA. Kateřina Michaličková - PDF\nTváře redakce SPOLEČNOST A MY. Pokrok, či zatracení? Barbora Bochňáková. Kateřina Michaličková TÉMA ČÍSLA. Kateřina Michaličková\nDownload "Tváře redakce SPOLEČNOST A MY. Pokrok, či zatracení? Barbora Bochňáková. Kateřina Michaličková TÉMA ČÍSLA. Kateřina Michaličková"\n1 Editorial ÚVODNÍK Ahoj, dovolte, abych se vám v tomto čísle představila i já. Mé jméno je redakce. Šéfredaktorem už není jen jeden z nás, ale jsme to my všichni dohromady. Rozrostli jsme se o řadu členů. Naše fantazie, progresivita, snaha a především sehranost nezná mezí, a tak vám budeme moci přinášet nové nápady a výtvory častěji. V tomto čísle jsme se zaměřili na naši školu gymnázium a učiliště. Snažili jsme se na obě školy podívat z mnoha úhlů, porovnat oba světy a dát vám i nějaké podněty k zamyšlení. Snad vám naše porovnání přijde zajímavé. Více nebudu prozrazovat a už vám jen popřeji příjemné čtení. Vaše redakce Gymnázia Bratří Čapků Čapnito! 1\n2 Tváře redakce Obsah NOVÁ KREV V REDAKCI Redakce Čapnito prodělala ve druhém pololetí transfuzi čerstvé krve a rozrostla se na dvojnásobek. Představujeme vám nové posily, jejichž příspěvky si budete moci přečíst v tomto i příštím čísle. BARBORA BOCHŇÁKOVÁ Ahoj, jmenuji se Bára. Budu vám přinášet články z různých oblastí jak sportovních, tak kulturních a společenských. Od úvah a analýz až po zajímavé výzkumy. V tomto čísle jsem si vybrala téma mně nejbližší, jímž je vodní polo. A pak jsem se pokusila trochu nahlédnout pod pokličku dnešní generace. Také se můžete těšit na mou volnou tvorbu. KONEC PŘEDSUDKŮM: UČILIŠTĚ VERSUS GYMNÁZIUM TÉMA ČÍSLA / STRANA 10 ITALSKÉ VS. ČESKÉ ŠKOLSTVÍ POHLED ODJINUD / STRANA 16 KLÁRA POPELKOVÁ Ahoj, jmenuji se Klára. Zajímám se o psychologii, tak jak ji můžeme každý den pozorovat na jevech kolem nás. Připravuji pro vás mimo jiné zamyšlení nad výchovou dnešních dětí. Dalším tématem v mém hledáčku jsou skryté symboly v reklamách či filmech. Jsou v dnešní době nějaké meze reklam? A skutečně nás dokáží natolik ovlivnit? Více se dozvíte v příštím čísle. TOMÁŠ VLÁŠEK TEREZA PŘIKRYLOVÁ Ahoj, jmenuji se Tereza. Budu se vám snažit přiblížit různé módní a společenské trendy, svůj pohled a názory na ně. Do jaké míry nás samotné ovlivňují věci, které jsou dnes in? Jako první jsem zvolila téma tetování a jeho významu pro nás. Vedle toho budu do časopisu přispívat svou volnou tvorbou. Ahoj, jmenuji se Tomáš, je mi 17 let a ve svém volném čase rád píši povídky a poezii, s čímž úzce souvisí má záliba ve čtení knih povětšinou hororového žánru. Převážně se však věnuji hře na kytaru a poslechu hudby, u které nepohrdnu žádným žánrem s výjimkou moderního popu. Můžete se tedy začíst do mého článku mapujícího historii a kořeny punku. JAN FRANĚK Rád bych se vám představil, i když vlastně ani nevím proč. Jmenuju se Honza a je mi 18 let. Bydlím mimo Prahu. Do školy dojíždím každý den. Do časopisu budu přispívat samými duchaplnými články, a tak doufám, že je budete všichni s chutí číst Vážně, připadám si jako na srazu anonymních alkoholiků. SPOLEČNOST A MY Střípky z naší školy Zdeňka Kopecká, Kateřina Kaňovská, Anna Dohnalová Pokrok, či zatracení? Barbora Bochňáková TÉMA ČÍSLA Tetování kdysi tabu, dnes normál Tereza Přikrylová Trávu žerou králíci! aneb alternativní styly stravování Kateřina Michaličková Konec předsudkům: učiliště versus gymnázium Kateřina Michaličková Firmy nehledaly odborníky, ale inteligenci Kateřina Michaličková Mít pokoru, vážit si zkušeností a znalostí starších kolegů Zdeňka Kopecká Italské vs. české školství Kateřina Kaňovská SPORT Sportem k trvalé invaliditě? Se sportovní gymnastikou určitě Zdeňka Kopecká Od sportu k životnímu stylu aneb co se skrývá pod vodním pólem Barbora Bochňáková Šachy sport jako každý jiný (1. díl) Jan Franěk KULTURA Prázdná generace aneb z historie punku Tomáš Vlášek Divadelní (od)dechovka bez oddechu Anička Dohnalová Divadlo Kalich představuje svůj Osmý světadíl Zdeňka Kopecká Popart v Praze Anička Dohnalová VOLNÁ TVORBA GLOSA 36 Jarní vstávání Lucie Gašparínová Bachmanova Červená karkulka Marie Popelová 32 Háj(e) Milana Kudaeva 32 Palačinkárna Milana Kudaeva 33 Šeptající ticho Tereza Přikrylová 34 Uvědomění Barbora Bochňáková 35 Cesta Barbora Bochňáková Asociální síť Jan Franěk 2 3\n3 Aktuality STŘÍPKY Z NAŠÍ ŠKOLY STUDENTSKÉ THÁLIE 2015 Ve středu 11. března 2015 proběhlo na Nové scéně Národního divadla finále a následné předávání cen divadelní a literární Studentské Thálie. Tématem pro letošní třetí ročník bylo: Salva slova a jiné třeskuté věci. K autorskému čtení byla vybrána i díla našich dvou studentek, Anastázie Junové (1. G) a Mili Kudaevy (2. G). Jedním ze čtyř vítězných nominantů Ozvěn Studentské Thálie byl další student našeho gymnázia, Ondřej Hrdlička (3. G), který kromě věcné ceny získal i možnost spolupracovat s předsedou Klubu pražských spi sovatelů Lubomírem Brožkem a čle nem Mezinárodní federace novinářů Petrem Koudelkou. Ondřejův text zaujal mnohé z nás, proto jsme se samotného autora zeptali, kde nabral inspiraci na takový úspěšný počin. Když jsme se minulý rok byli s paní profesorkou podívat na Studentské Thálii, přišlo mi, že všichni autoři, byť měli zajímavé texty, si zbytečně vybírali moc hluboká témata, a tak jsem si řekl, že napíši o něčem pro mnohé jednodušším o šachách. Tuto svou zálibu jsem vsunul do ruského prostředí, protože jsem v té době četl román od Bulgakova Mistr a Markétka, který mě velmi inspiroval. Tak vznikla má povídka, u které jsem však s takovým úspěchem rozhodně nepočítal, dodává Ondřej. Za naši redakci všem zúčastněným gratulujeme. DĚČÍNSKÁ VLNA 2015 aneb úspěch v rukou učňáku 12. února 2015 se naši kolegové a kolegyňky z učiliště zúčastnili kadeřnické soutěže Děčínská vlna a byli velmi úspěšní. Soutěžilo se v různých kategoriích. Za zmínku stojí hlavně úspěchy Kateřiny Kučerové, která získala 1. místo za účes ve stylu kreativní gentleman, a Romany Puňákové ze 3. ročníku, která ve volné konkurenci vybojovala krásné 3. místo. Všem zúčastněným gratulujeme a přejeme štěstí i nadále. MATURITNÍ PLES Letošní maturitní ples se konal dne v klubu MeetFactory, který nabídl sice netradiční, ale velmi zajímavý prostor. Po celou noc v něm mohlo oslavovat několik našich studentů, kteří úspěšně prošli až do čtvrtého ročníku. Pohled bez alkoholu a drog Teď je čeká velká zkouška. Já být na jejich místě, tak se asi opiji do němoty, abych aspoň na chvíli utekla této realitě. O tom ale tento ples nebyl a myslím si, že i proto byl tak zdařilý. Měli jsme totiž jedinečnou možnost se společně se všemi studenty a profesory sejít v jiném prostředí než v místnosti, ve které jsou jen lavice a mříže. I proto se atmosféra uvolnila, mohli jsme přijít za profesorem a v klidu si s ním popovídat, poznat, že to je také jenom člověk a ne tyran, který nám věčně dává pětky. Společný zážitek Byl to velmi příjemný zážitek. Vzpomínám si, že když nastoupily maturitní ročníky a předvedly nám své půlnoční překvapení, sledovala jsem je s velkým zájmem a byla velmi dojatá. Dojatá z toho, že přestože se všichni vídají každý všední den, lezou si dost často na nervy, hádají se a podobně, stačí jedno MeetFactory a já najednou vidím, jak si to všichni společně užívají, jak se objímají a jsou rádi, že tenhle zážitek prožívají společně. Když jsem měsíce před plesem sledovala Martina Pučalíka, jak má spousty práce s organizací, bylo mi ho líto. Navíc se do poslední chvíle nevědělo, jestli ples vůbec proběhne. Docela jsem se toho obávala. Ale po zážitku z této akce mohu říci, že škola a také čtvrtý ročník zorganizovaly nezapomenutelný ples, na který budu vzpomínat i já. Dvojstránku připravily Zdeňka Kopecká, Kateřina Kaňovská, Anna Dohnalová. 4 5\n4 Generace Fenomén TETOVÁNÍ: KDYSI TABU, DNES NORMÁL Jsem teenager dnešní doby, v něčem se s dnešní dobou shoduji, v něčem jdu vyloženě proti proudu. Jelikož se zajímám spíše o výstřednější formy života, není divu, že mě silně uchvátilo tetování. POKROK, ČI ZATRACENÍ? Přemýšleli jste někdy o tom, jak velký je rozdíl mezi dětmi, co se narodily v 90. letech, a těmi, co už jsou ročník 2000 a výš? Já vím, člověk si řekne, vždyť je to jen pár let. Ale aspoň co já pozoruji, tento přelom s sebou nese pár zásadních rozdílů. Nejlepší cestou, přiblížení mých obav, by mohli být moji mladší sourozenci. Je mi 15 let a při porovnání s mou 9letou sestrou mi přišlo na mysl hned několik věcí. Elektronická past na naše emoce Mezitím, co já si v jejím věku hrála se spolužáky na hřišti hry typu stop zem, slepá baba apod., Bětka sedí doma u počítače a skypuje se svými kamarády. Já si hrála se všemi možnými hračkami od plyšáků přes autíčka po panenky jako každé malé dítě, co bylo v mém věku. Dřív si děti do základní školy na 1. stupni nosily tyto a podobné hračky, dnes se chlubí novým telefonem nebo tabletem. Moje sestra si místo panenek vytvořila vlastní postavičky v počítačové hře Sims a máloco ji od toho odtrhne. Není to tak dávno, co přišla s uplakanýma očima, že její uměle vytvořená postavička se už stala seniorem a umřela. Bětušce se po tváři valila jedna slza za druhou a mně se až sevřelo hrdlo s pomyšlením, že nadělá tolik cavyků kvůli imaginární bytosti. Přijde mi to jako taková degradace úzkostného dětského smutku. Kam to všechno zmizelo? Samozřejmě tato generace má i velice rozdílné chování. Všichni studenti okolo mého věku si prošli tím, jak velký měli v 1. třídě respekt z těch velkých a mocných deváťáků. Nikdy by si nedovolili, jako to dělají ty dnešní děti, strčit do kolemjdoucího o 8 let staršího studenta a ještě dodat: Uhni, vole, překážíš tu. Když mi tohle před rokem na základní škole bylo řečeno asi 6letým klukem, co sotva proběhl kolem mě, bylo to k pozastavení. Autorita, respekt, slušné chování? Kam to zmizelo? Pamatuji si, jak jsme si ve družině vyměňovali samolepky a každý záviděl tomu druhému, že jich má víc. Dnes? Kdo nemá v 5. třídě nejnovější iphone, málokdy se stane středem pozornosti. Bojím se taky o své děti. Když i moje o 6 let mladší sestra byla na dětském hřišti tolikrát, že by to dokázala spočítat na prstech ruky, jak dopadnou ty moje děti? Naše další generace? Jiná doba, jiní lidé Neříkám, že to funguje všude stejně. Protože co rodina, to jiná výchova. Ale když si povšimnete těchto nepatrných změn, které se postupně prodírají na povrch, zamrazí vás. Možná to teď trochu zveličuji, ale to jen proto, abych se s vámi mohla podělit o to, jak moc mě děsí, kam tahle společnost povede. Zatím to ještě není tak znatelné, ale doba se stále posouvá a nám nezbývá nic jiného než se jí přizpůsobit. Tedy, měli bychom možnost s tím něco dělat, přece jenom to jsou lidi, kdo mění dobu. Ale to je právě ono, dnešní společnost je na to až moc pohodlná. Proč si ztěžovat ten už tak dost náročný život tím, že si odepřeme aspoň nějaké to usnadnění? Přece jenom, naše generace je taky někde úplně jinde, než byla ta před námi, a prakticky by o nás mohli říct to samé Takže? Pokroku se nevyhneme, teď můžeme jen doufat, že elektronika a všechny možné vynálezy, co nám usnadňují bytí, nám nevezmou naše Já. Barbora Bochňáková Tetování se dnes řadí do úprav našich tváří, těl a celkové našeho vzhledu. Pokud se nám třeba nelíbí tetování černobílé, máme na výběr z několika druhů. Hodně se rozšířilo tetování barevné, které se mně osobně líbí nejvíce a mezi lidmi je rovněž velice oblíbené. Svět jde kupředu Teď ale k tomu, co tady vlastně chci všem sdělit. Pohybuji se jak mezi svými vrstevníky, tak i lidmi o jednu či více generací staršími a hodně mě znepokojuje, jak se starší generace k samotnému tetování staví. Asi až s postupem času mi došlo, že tetování je spojováno s kriminálníky, vězni a celkově s lidmi, kteří v životě byli spíše na té temné straně. Ani to mi ale stále nestačí jako pádný důvod k odsouzení tetování. Začala jsem tedy pátrat a skutečnost je více než prostá, svět jde kupředu, což znamená, že i naše názory, potřeby a věci, které kdysi byly tabu, jsou dnes v podstatě normální. Znetvoření, nebo vyjádření pocitů? Pokud jste jedni z těch, kteří tetování odsuzují, zamysleli jste se někdy nad tím, proč tomu tak je? A pokud jste jeho obdivovateli, sedli jste si někdy nad tím, proč se vám to vlastně líbí? Já mám jasno! Ačkoli to někomu připadá jako naprosto zbytečné znetvoření kůže, pro mě je to jakýsi módní doplněk, který tělo obohacuje a ozvláštňuje. A že to někteří lidé s tetováním přehnali? Možná to je jen jejich způsob vypořádání se s nějakou vážnou a bolestivou životní situací. Rodiče mě učili, že nemám lidi odsuzovat a škatulkovat podle vzhledu. Teď to ve společnosti vidím dennodenně a mám z toho pocit, že staří lidé neumějí být tak tolerantní jako děti dnešní doby. Co jsem chtěla, aby z toho vyplynulo? Abychom se zamysleli nad úplně obyčejnými větami, které nám říkali naši rodiče, a při pohledu na potetované lidi jsme neohrnovali nos a nešeptali si o nich za jejich zády. Zkusme se zamyslet nad tím, co lidi k tetování vede, co má jejich tetování vyjadřovat. Jednou se vám možná stane nějaký osudový, životní zvrat a i vy skončíte třeba s tetováním, které ponese pro vás důležitou informaci a citovou vazbu. A myslím, že ani vy byste nechtěli, aby si na vás lidi na ulici ukazovali. Tereza Přikrylová 6 7\n5 Alternativa TRÁVU ŽEROU KRÁLÍCI! ANEB ALTERNATIVNÍ STYLY STRAVOVÁNÍ Dnes si něco povíme o různých alternativách stravování. Můj táta jednou prohlásil, že vegetariánství a podobné styly jsou vymožeností dnešní doby. Není u nás hladomor a naše základní potřeby jsou ukojeny natolik, že se jídlem můžeme zabývat více do hloubky a rozhodnout se co jíst, co nejíst či za jakých podmínek to jíst Dnes přináším rychlý přehled několika druhů stravování. vegetariánství z masa jí pouze ryby a kuřata. Veganství Především etičtí vegetariáni (tzn. ti, kteří přestali jíst maso, aby nepodporovali zabíjení zvířat) často přecházejí na veganství, což je v podstatě striktnější forma vegetariánství. Vegani nekonzumují nejen maso, ale bez výjimky také mléčné výrobky, vejce, často též med a někteří z nich ani droždí. Najdou se i tací, kteří dokonce i svým domácím mazlíčkům kupují veganskou stravu. Vitariánství Vitariánství je v podstatě zase jistá odrůda veganství. Žádné živočišné výrobky, ovšem ještě se zde nekonzumuje nic, co prošlo teplotou vyšší než 42 C. Mnohdy se tu uplatňuje princip s názvem eighty ten ten, což značí poměr živin v jídelníčku vitariána. 80 % energie je přijímáno ze sacharidů, 10 % je tvořeno bílkovinami a 10 % tuky. Konzumuje se ve velké míře ovoce, zelenina a dále také semena a ořechy. Frutariánství Jedná se o další formu veganství. Tady hraje prim hlavně ovoce. Frutariáni se živí převážně ovocem, semeny, ořechy, určitými druhy zeleniny či luštěninami. Je kladen důraz nejen na ochranu zvířat, ale i rostlin, a to v tom smyslu, že frutariáni často jedí jen ovoce, které již spadlo na zem, aby neporanili rostlinu. Frutariánství je ale jeden z těch méně praktikovaných stylů, neb se prokázala spíš jeho negativa než pozitiva a jedním z oněch negativ je také poměrně velká náročnost v praktikování tohoto stylu. Poskládat a neposkládat se Odlišně se stravovat vyžaduje nejen znalost, co se stravy a vlastního těla týče, ale dost často také pevné nervy a obezřetnost. Lidé i v této době někdy špatně snášejí, když někdo příliš vybočuje, a restaurační zařízení stále ještě evidentně vnímají rybu či kuře jako zeleninu. Já sama nejím maso přes půl roku a ne vždy je to lehké poskládat si dobře jídelníček a naopak neposkládat se z reakcí ostatních. Pokud ale cítíte, že je správné jít jinou alternativní cestou, jděte do toho a neohlížejte se na ostatní! Jediné, na co je třeba brát ohled, je vaše vlastní zdraví a spokojenost. Kateřina Michaličková Proč? Důvody, proč se člověk pro některou z těchto alternativ rozhodne, můžou být různé: Etické hledisko: Nechce ubližovat zvířatům. Člověk, který se rozhodne pro jiný styl stravování z tohoto důvodu, často hledí také na ostatní aspekty, při nichž je využíváno jiného tvora zajímá ho, odkud se dováží jeho oblečení a za jakých podmínek tam lidé pracuji (tzv. fair trade neboli férový obchod), kupuje ekologickou a netestovanou kosmetiku, léky či prostředky do domácnosti apod. Náboženské hledisko: Jeho víra mu zakazuje určitou potravinu konzumovat. Ekologické hledisko: Zastává názor, že při produkci jisté potraviny se ničí životní prostředí. Zdravotní hledisko: Má za to, že bez oné potraviny se jeho tělo bude mít lépe nebo mu některý z těchto stylů stravování byl doporučen přímo lékařem. Vegetariánství Začneme tím nejznámějším, a to vegetariánstvím. Vegetariánství můžeme rozdělit na několik druhů: Lakto-ovo-vegetariánství: Nejrozšířenější forma vegetariánství, kdy člověk nekonzumuje maso, ale mléčným výrobkům ani vejcím se (alespoň v určité míře) nevyhýbá. Laktovegetariánství: Laktovegetarián je člověk, který nekonzumuje maso a vejce, ale mléčné výrobky ano. Ovovegetariánství: Tento člověk nekonzumuje maso ani mléčné výrobky, ale vejce ano. Pescetariánství: Tento člověk nejí takřka žádné maso, vyjma ryb. Pesco-pollo vegetariánství: Neboli polo 8 9\n6 Téma čísla KONEC PŘEDSUDKŮM: UČILIŠTĚ VERSUS GYMNÁZIUM Vzhledem k tomu, že jsme školním časopisem, asi se shodneme na tom, že otázka vzdělání nás obklopuje dnes a denně. Kam půjdeme na školu, co chceme dělat, jak si vedeme, srovnání škol, naše osobní hodnocení profesorů Dá se to pojmout ze spousty úhlů. Já si pro tentokrát vybrala jeden, který mně osobně ještě donedávna ležel v žaludku. Učiliště, nebo gymnázium? Co je lepší a co horší? Jak to celé začalo Už nějakou dobu často od lidí různého věku slýchávám, že opovrhují určitým typem škol. Konkrétně se mi teď jedná o srovnání právě člověka s maturitou (tady ještě k tomu gymnazistou) a člověka s výučním listem. Jako by jeden z nich byl něco míň a druhý něco víc. Jako by se lidé zběsile hnali za tím, aby patřili do preferovanější kolonky a mohli opovrhovat tou druhou. Mně osobně přijde, že zde je takto pohlíženo na učiliště. Můj názor je však takový, že nevidím důvod, proč učilištěm opovrhovat. Obzvlášť v dnešní době. Ruku na srdce kolik z vás má vážné studentské ambice? Pro kolik z vás jsou vzdělání či známky důležité tak, že se opravdu snažíte mít co nejlepší studijní výsledky? Nechci samozřejmě všechny házet do jednoho pytle, ale troufnu si říct, že minimálně 80 % studentů zkrátka nijak zvlášť velkým zájmem o školu neoplývá. Dělají školu, protože dnes si přeci bez školy neškrtnou, ovšem škola je moc nezajímá a učí se, jen když jim, jak se tak říká, jde o kejhák. Nejsou tedy na škole proto, že by je to bavilo nebo to pro ně bylo hlavní prioritou, ale berou to jako společenskou nutnost. Potom ale nevidím rozdíl v tom, jestli budu sedět 5 dní v týdnu ve třídě gymnázia nebo ve třídě učiliště (a tam se to ještě střídá s praxí, což si myslím, že je zajímavá zkušenost). Proto jsem využila okolnosti, že naše škola je gymnáziem spojeným s učilištěm, a rozhodla jsem se udělat sondu do studentských vod a zjistit, kde je tedy pravda. Jak to pokračovalo? Po rozhovoru s mým tátou, který je vyučený truhlář (viz další článek), se můj pohled začíná trochu poupravovat. Všichni si prý dost mylně myslí, že je dnes nedostatek řemeslníků a že jsou potřeba. Souvisí to právě s tím, že dnes se hlavní zisk přesunul z fabriky (té skutečné fyzické práce) do obchodu. Což vlastně znamená, že právě člověk, který si udělá maturitu, aby nemusel pracovat rukama, se díky tomu opravdu bude mít lépe, protože je stále žádaný a potřeba. Takže to je koloběh a všechno souvisí se vším. Zároveň vyjádřil svůj názor, že si myslí, že dnes už na učiliště opravdu chodí především lidi, které jinam nevzali nebo toho nechtějí mít moc na práci. Prý jen hrstka tam jde z opravdového zapálení pro věc. No, tedy, možná jsem situaci trochu přecenila. Kauza ovšem pokračuje, ještě mi chybí pár důležitých materiálů, které chci sesumírovat dohromady. Další byl názor maminky Zdeňky Kopecké (viz druhý rozhovor). Vystudovala vysokou školu a dnes pracuje jako expertka pro pojišťovnu. Ta ovšem zase připustila, že vyšší vzdělání se vždy nerovná inteligenci. Pokud bychom se bavili o budoucnosti obou, je třeba si povšimnout jedné věci oba totiž přiznávají, že alespoň v určitém smyslu si směr svého především tedy profesního života představovali trochu jinak. Je tedy vzdělání zárukou, že máte cestu ke svému vysněnému povolání zaručenou? To opravdu ne. K tématu se v každém případě pak vrátíme v dalším čísle. V tomto vydání ještě jako bonus přinášíme sondu do italského školství a jeho srovnání s českým vzdělávacím systémem. Kateřina Michaličková 10 11\n7 Téma čísla FIRMY NEHLEDALY ODBORNÍKY, ALE INTELIGENCI Luboš Michalička Luboš Michalička je vyučen v oboru truhlář a truhlařině se plně věnuje ve svém nynějším profesním životě. Ve svém mládí sice měl možnost jít na školu, ale jeho lákalo dělat rukama více než sedět v kanceláři. Ostatně jak sám řekl za jeho dob prý škola zas tak moc neznamenala. Baví tě tvá práce? Určitě. Pokud by sis mohl vybrat znovu, vybral by sis stejně? Kdybych věděl to, co vím teď, tak pravděpodobně ne. Vybral bych si stavební školu. Bavilo by mě oboje, jak truhlařina, tak stavařina, ale stavařina je dnes lépe finančně ohodnocena. Jakou roli dle tebe vzdělání hraje v pozdějším profesním uplatnění? Myslím si, že význam vzdělání je v dnešní době přeceňovaný. Vzdělání je určitě dobré, ale musí být kvalitní, což si myslím, že u nás není. Proto je dnes po vysoké škole tolik nezaměstnaných. Firmy dodnes ani tolik nehledaly odborníky, ale inteligenci. Jenomže, lidé sice na škole nabudou teoretických znalostí, které jim jsou ovšem z 90 % k ničemu, tudíž nemají šanci se uplatnit. Ač si myslím, že firmy už pomalu docházejí k tomu, že podstatnější jsou zkušenosti lidí než diplom. Nechci říct, že vzdělání je nepodstatné, jen nejsem přesvědčený o tom, že každý člověk v produktivním věku do 25 let by měl studovat. Další pravdou je ovšem to, že dnes na učiliště chodí z valné většiny spíš lidé, kteří by se nikam jinam nedostali, než že by o řemeslo skutečně měli zájem. Myslíš si, že dosažené vzdělání něco vypovídá o inteligenci člověka? Není to sice pravidlem, ale myslím si, že určitě. Předpokládá se, že člověk, který vystudoval vysokou školu, bude inteligentnější. Ač ne vždycky tomu tak je, někdo třeba nechce jít na vysokou, protože chce jít dělat. Z druhé stany jsou tu potom tací, kteří jdou na vysokou jen kvůli tomu, aby naopak dělat nemuseli, nebo kvůli daňovým úlevám. Jak velkou část toho, co se ve škole učí, podle tebe člověk využije v praxi? Čím si myslíš, že to je? Co se týče učiliště, nevyužil jsem prakticky nic. Základní škola, to je to základní vzdělání, čili tam už některé věci potřeba jsou. Otázkou je, jestli se toho musíme učit tolik. Mně třeba přijde, že se hodně učíme o ostatních zemích a málo o sobě, o Češích. Ač moc Američany nemusím, v tomhle bychom si z nich měli vzít příklad, o sobě toho vědí oproti nám strašně moc. Myslím si, že zárodky tohoto problému započaly v komunismu, kde se některé věci, jako například první republika, promlčely kvůli režimu a dalším důvodem bylo i to, že se v té době udělalo spousta chyb a o těch svých chybách nás logicky komunisti učit nechtěli. Nevím přesně, jak to je dnes, ale za nás jsme se učili o všelijakých lidech v pravěku, o pravěku jako takovém, ale když jsme se učili o 19. a 20. století, tak jsme ho projeli stejně rychle jako ten pravěk. Což je podle mě chyba, protože historie 80 či 100 let zpátky, to je mladá historie, ta se tě týká. Další chybu vidím v tom, že se nespojuje praxe s teorií. Praxe je dnes strašně málo, po většinu času si studenti shánějí brigády sami mimo školu. Přitom když se o něčem učím teoreticky a potom si to zkusím v praxi, mnohem lépe si to zapamatuji a zase v praxi díky teorii budu moci řešit nějaké problémy, protože si o tom mohu přečíst v sešitě. Jak byl za tvé doby vnímán učňák a jak gympl? Jak jsou dle tebe tyto instituce vnímány teď? Pokud vidíš změnu, čím si myslíš, že tato změna je dána? Rivalita mezi studenty určitě nebyla. Je pravda, že gympl byl brán jako o něco vyšší inteligence, protože se počítalo s tím, že z gymplu půjdeš na vysokou. Což je tak vlastně dodnes. Ovšem co se týče pozdějšího profesního života, tak člověk v kanceláři na tom byl v podstatě stejně, jako řemeslník. Naopak, řemeslník na tom byl mnohdy lépe, protože tenkrát, pokud jsi od řemeslníka něco potřebovala, musela jsi o to zažádat na úřadě, kde se strašně dlouho čekalo, čili se dost práce dělalo načerno. A na řemeslníka, který prostě dejme tomu do tří hodin pracoval a potom šel dělat ještě něco načerno, se těžko něco dohledávalo. Dnes už je to trochu jinak. Mám dojem, že často by se měl člověk v dnešní době stydět, pokud má jen učiliště. Samozřejmě, neplatí to všeobecně, ale dost lidí to tak vnímá. Já si takových lidí nevšímám, ale znám takové, kteří řemesla nechali a šli raději dělat například obchodního zástupce, protože jim to zvedlo prestiž. Sice si nemyslím, že je toho potřeba umět víc na prodávání šroubováků než na řemeslo, ale mohou o sobě říkat, že jsou obchodní zástupci, že nejsou dělníci. Lidé si přestávají vážit práce a více obdivují ty, kteří s prací druhých obchodují, dokážou řemeslníky dostat na kolena, A takových lidí si dnes zkrátka společnost považuje více než těch, kteří skutečně jsou v té fabrice a práci dělají. To je hrozně špatně. Je to o financích. Samozřejmě se změnilo i platové ohodnocení, což souvisí s onou prestiží. Proto není pravda, že se dnes řemeslníci mají tak hrozně dobře a je jich třeba více. Řemeslníků je dost, ale práci nám berou buď velké firmy, nebo levné pracovní síly ze zahraničí. Není to jen o penězích nebo závisti, ale také o tom, že každý si díky těm financím může dovolit něco jiného. Něco, co je pro někoho snem, je pro druhého běžnou denní rutinou, zkrátka každý žije v úplně jiném světě. A taky, řemeslník bude předpokládat, že výše vzdělaný ho bude soudit, čili bude vůči němu odtažitý, a ten výše vzdělaný nebude chtít kvůli odtažitosti mít s řemeslníkem nic společného, a tak se v podstatě nikdy nepotkají. No a všechny tyhle věci se samozřejmě přenášejí na děti, čili proto už je možná ta rivalita cítit i na školách. Jakou radu do profesního života bys naší generaci dal? Aby dělali práci, která je baví, a zároveň hledali zalíbení v každé práci. Aby dělali práci, ve které se někam mohou posouvat, protože to je strašně důležité, mít před sebou stále nějakou metu, moci se někam posunout. Jak už jsem zde nastínil, v mém řemesle to občas vůbec není snadné, uplatnit se, přežít. Ale člověk vždy musí hledat to pozitivní. Kdo hledá pozitivní věci, najde pozitivní věci. Kdo hledá negativní věci, najde problémy. Je to o přístupu. Kateřina Michaličková 12 13\n8 Téma čísla MÍT POKORU, VÁŽIT SI ZKUŠENOSTÍ A ZNALOSTÍ STARŠÍCH KOLEGŮ Zdenka Kopecká Zdenka Kopecká vystudovala Matematicko-fyzikální fakultu Univerzity Karlovy v Praze a na ní dosáhla titulu doktora přírodních věd. V současné době pracuje jako analytička ve zdravotní pojišťovně. Baví tě tvá práce? Po ukončení studia jsem měla trochu jiné představy o tom, co budu v životě dělat, ale přesto mě má práce baví. Pokud by sis mohla vybrat znovu, vybrala by sis stejně? Pravděpodobně ano. Jakou roli dle tebe vzdělání hraje v pozdějším profesním uplatnění? Poměrně velkou. Na řadu pracovních míst je přímo požadavek na konkrétní vzdělání. Neznamená to, že by se schopný člověk nemohl bez příslušného vzdělání uplatnit, ale má to o mnoho složitější a často si musí vzdělání zpětně doplnit. Myslíš si, že dosažené vzdělání něco vypovídá o inteligenci člověka? Ne vždycky. Osobně znám řadu vysokoškolsky vzdělaných lidí, o jejichž inteligenci nemám valného mínění, a naopak znám řadu vyučených lidí, o nichž si myslím, že jsou přirozeně inteligentní. Jak velkou část toho, co se ve škole učí, podle tebe člověk využije v praxi? Čím si myslíš, že to je? To je závislé na druhu školy. Je řada škol, které učí přímo konkrétní pracovní postupy, a existují školy, které naopak učí více obecných věcí a přemýšlet nad danými úkoly. Z těchto škol člověk neuplatní příliš znalostí, ale po určité době v praxi, kdy se seznámí s konkrétními úlohami, je schopen posunout problémy dál než většina lidí z prvního typu škol. Ti naopak uplatní více znalostí ze školy, ale většinou příliš nevědí, proč tak postupují používají naučené znalosti jako kuchařku bez dalších nápadů. Jak byl za tvé doby vnímán učňák a jak gympl? Jak jsou dle tebe tyto instituce vnímány teď? Pokud vidíš změnu, čím si myslíš, že je dána? Nevím, jak to bylo vnímané v té době a je vnímáno teď, ale já jsem vždy posuzovala lidi podle toho, jací jsou, bez ohledu na nejvyšší dosažené vzdělání. Vynikající řemeslník, který odvede dobrou práci, za kterou se nemusí stydět, má v mých očích stejnou hodnotu jako schopný inženýr. Jakou radu do profesního života bys naší generaci dala? Mít pokoru, vážit si zkušeností a znalostí starších kolegů, pokusit se od nich tyto zkušenosti získat a dělat svoji práci poctivě, aby se za ni člověk nemusel stydět. Zdeňka Kopecká 14 15\n9 Pohled odjinud ITALSKÉ VS. ČESKÉ ŠKOLSTVÍ Chtěli byste ve škole dostávat místo jedniček desítky? Představte si, že přijdete ze školy domů a budete pochváleni za desítku nebo devítku, ale při zmínce o čtyřce už vám preventivně začne modrat zadek. Pro nás trošku bláznivá představa, ale pro italské děti každodenní realita. Čeští školáci jsou zvyklí na stupnici od 1 do 5, italští školáci to mají přesně naopak, používají stupnici od 5 do 10. Desítka je nejlepší, pětka nejhorší, a pokud dostanete čtyřku, je to výjimečné a v podstatě to znamená, že končíte. Známkování je na všech italských školách stejné, stejně jako závěrečné zkoušky na konci 8. třídy, kterou základní školu ukončují. Italský model Přesto je však logicky každá škola trošku jiná. Osobně bych se zaměřila na základní školu v malém městečku Brunico v regionu Alto-Adige, kousek od Brixenu. Protože se nacházíme v Tyrolsku, je tam jako oficiální jazyk kromě italštiny ještě němčina. Takže výuka je rozdělena mezi tyto dva jazyky. Moje sestřenice Sára, která zde žije, má například dvě matematiky, jednu v italštině a jednu v němčině. Podle mě dost otravné a trochu ji kvůli tomu lituji. Stejné to je například i se zeměpisem. Samotná výuka začíná v 8 ráno, lavice jsou po jednom a jedna vyučovací hodina má 50 minut. První 3 hodiny jsou v kuse bez přestávky, pak mají krátkou 5minutovou pauzu a další 3 hodiny v kuse, tím výuka končí a děti jdou domů. Díky tomu, že nemají přestávky, jdou domů relativně brzo. 2x týdně ale mají odpolední vyučování. Když je odpoledka, učí se opět 3 hodiny bez přestávky, pak mají velkou přestávku 30 minut, další 3 hodiny, hodinovou pauzu na oběd a další 3 hodiny, odpolední vyučování tedy končí v Hvězdám na dosah Co se týká samotné budovy školy, upřímně Sáře závidím. Jejich škola je opravdu krásná a nově vybavená. Každý žák má svojí skříňku, to asi není novinka, ale co mě překvapilo, je například to, že mají ve škole ošetřovnu. Při vstupu do školy se vám otevřou dveře, které známe z obchoďáků. A v recepci sedí paní, které neunikne ani jeden pozdní příchod. Nejzajímavější na celé škole je ale to, že má vlastní plně vybavenou hvězdárnu. A pokud by vás napadlo, že škola je nejspíš soukromá, tak se pletete. Jedná se o běžnou státní školu. Přijde mi, že celkově to tam mají mnohem přísnější. Učitelé děti pozorují i mimo školu, a pokud by vás učitel například viděl kouřit, i když to je po skončení vyučování, zavolá domů rodičům. Minimaturita začátek úspěchu Jak už jsem zmínila na začátku, na konci 8. třídy musejí žáci složit závěrečné zkoušky, taková malá maturita. Aby vás ke zkoušce vůbec pustili, nejdříve zprůměrují vaše vysvědčení za poslední 2 roky, a pokud vám vyjde známka 6, znamená to, že byste zkoušky pravděpodobně nezvládli, takže vás k nim ani nepustí. Samotná zkouška se skládá z ústní a písemné části. Například si vytáhnete téma 2. světová válka a musíte do toho zapojit znalosti ze všech předmětů, tzn. musíte říct historická fakta, vynálezy, to jak válka ovlivnila přírodu, prostě všechno. V písemné části musíte napsat esej v angličtině, němčině a italštině. Zkoušky jsou velmi náročné, a pokud je nezvládnete, musíte rovnou opakovat celý ročník. Jestliže však zkoušky úspěšně složíte, už nemusíte dělat přijímací zkoušky na žádnou střední školu, prostě si vyberete, na kterou chcete jít, a jdete tam. Děti mají k dispozici školního psychologa, který jim na základě výsledku zkoušky poradí, jaká škola by byla ideální, ale v závěru je to jen na vás, kam půjdete. A pokud si vyberete těžkou střední školu, opět záleží jen na vás, jestli se budete učit a na škole se udržíte, nebo ne. Musím říct, že sestřenku obdivuji, protože jako cizinka to má ještě těžší, ale jako bonus oproti mnoha svým vrstevníkům má již teď schopnost mluvit plynně třemi cizími jazyky. Sára je tento rok v poslední třídě, takže ji čekají zmiňované zkouš ky a sama jsem zvědavá, jak se s tím popere. Conclusione Jako shrnutí bych si troufla říct, že ve spoustě věcí, jsou tam ve školství napřed. Samozřejmě italské děti do školy chodí stejně nerady jako my, ale mají ve školách maximální komfort a pozornost ze strany učitelů. Neříkám, že si toho nějak extra váží ani že české školy jsou špatně vybavené, ale upřímně si myslím, že naše školství všeobecně nedosahuje tak vysoké úrovně jako právě například to italské. Navíc je určitě příjemnější pracovat v hezkém a pohodlně vybaveném prostředí. Kateřina Kaňovská 16 17\n10 Sport SPORTEM K TRVALÉ INVALIDITĚ? SE SPORTOVNÍ GYMNASTIKOU URČITĚ Ráda bych vám představila sport, který mi toho tolik dal, ale zároveň i vzal sportovní gymnastiku. Sportovní gymnastky cvičí ve čtyřech disciplínách, jak jistě víme z tělesné výchovy, tedy na kladině, bradlech, přeskoku a prostná. Ale rozdíl mezi závodní gymnastikou a gymnastikou v tělesné výchově je dost zásadní. Je to především kvůli disciplíně. Každý sport nám dává nějakou vlastní disciplínu, učí nás řádu a přináší nám spousty úspěchů, ale i zklamání. I přes zklamání jsme schopni pro lásku ke sportu obětovat mnoho. A to dost často i zdraví. Radost v dětských očích Když dítě dosáhne čtyř roků a chodí do školky, většina rodičů jej přihlásí do kroužků nebo na sport, aby jen nesedělo doma, ale hýbalo se, a to je dle mého názoru správné. Každé dítě by se mělo učit disciplíně, avšak vše má určité hranice. A v gymnastice především. k danému sportu, často nedokáže přestat a v gymnastice to bývá velkou chybou. Každý z nás chce být dobrý v tom, co dělá, co trénuje, ale dost často to táhneme do extrému, za hranice svých možností. Pak to může skončit i velkými úrazy, zlomenými kostmi a nezřídka i operacemi. Na takové věci dokáže být gymnastika velmi zrádná. Když se podíváme na gymnastky okolo patnáctého roku, skoro žádná z nich není bez ortézy, bez tejpů, a to proto, že v gymnastice jsou všechny ty dopady ze salt, z přeskoků či kladiny velmi náročné pro kolena a i kotníky. Výrony v gymnastice nejsou nic neobvyklého, v tomto věku je to na denním pořádku, ale dost často to končí i o mnoho hůře. Proto si myslím, že milovat sport je správné, věnovat se mu je obdivuhodné, ale každý by měl ve správný čas přestat. Gymnastika je krásným sportem, ovšem jen do chvíle, kdy ležíme několikrát v nemocnici v Motole na operačním sále. Zdeňka Kopecká Dítě se nejprve učí provazy, posiluje, aby bylo schopné se zpevnit, chodí po kladině, trénuje výmyky, a když umí základy, dokáže se zpevnit a především se soustředit na obtížně prvky, začne se učit salta, vzklopky na bradlech a přechází na náročnější prvky. V gymnastice jsou různé výkonnosti, začíná se základním stupněm, poté přichází první stupeň, druhý a je to obtížnější. Každý úspěch je pro dítě velkým posunem. Je vidět nadšení a hlavně spousta práce za tím vším, aby se zdokonalilo. Je krásné se dívat, jak rodiče stojí na balkoně a pozorují svoje dítě, jak s nadšením cvičí a snaží se ukázat, co se naučilo a co v něm je. Ano, mnoho závodů u dětí způsobuje i slzy, jelikož to velmi prožívají, ale už jen to, že vůbec něco dělají, naučili se něco, co řada jejich vrstevníků neumí a nikdy umět nebude, je pro ně úspěchem a nemusejí ani vyhrávat. Stačí ta radost v dětských očích. Za hranice svých možností Takto gymnastika dokáže být krásná, dokáže přinést mnoho radosti, ale jak už jsem zmiňovala, tak i mnoho zklamání. Tím důvodem je, že když už si dítě vybuduje vztah 18 19\n11 Sport OD SPORTU K ŽIVOTNÍMU STYLU ANEB CO SE SKRÝVÁ POD VODNÍM PÓLEM s tím, že to nezvládnete, cesta k úspěchu se stává mizivou. Všechno je to jenom v hlavě. Další oblíbená fráze našeho pana trenéra. Přes překážky ke hvězdám Vodní pólo se pro mě za těch pár let stalo nepostradatelnou součástí mého života. Potkávám tam ty samé tváře, téměř každý den. A vím, že i kdybych přestala hrát, stále by mě některé z nich provázely dál na cestě životem. Někteří jsou se mnou spjati silnými pouty, která půjdou už jen ztěžka přetrhat. Je to dřina, říct Já už nemůžu, nezvládnu to! je velice jednoduché. Ale překonávat překážky a ve výsledku i samu sebe chce pevnou vůli, kterou v sobě má každý. Jen stačí ji v sobě probudit. A i když máte dojem, že dřímá někde hluboko ve vás, nikdy není pozdě ji najít. Zamilovala jsem si všechno, co je s tím spojeno: vodu, hru i to plavání (které bývá často velice únavné). Vodní pólo hraju jen pár let, ale už teď cítím, jak moc mi to dalo. Nenaučila jsem se jen plavat a toužit po výhře, ale i vnímat týmového ducha, vypořádat se s porážkou tak, aby mě posunula dál. A také mě naučilo určité zodpovědnosti. Nemohu se přece ze dne na den vykašlat na tým jen proto, že se mi zrovna nechce nebo mi do toho něco vlezlo. Takhle to prostě nefunguje. Vkládám do tohoto sportu spoustu volného času. Ale to je hlavně proto, že jsem se narodila roku 1999, a můžu tedy hrát za 3 kategorie, tj. starší žáci, ženy a reprezentace juniorek. Nejen sport, ale i životní styl Někteří našli sport, koníčka nebo zálibu už v raném dětství. Mně to trvalo o něco déle, ale mám pocit, že o to intenzivnější to teď je. Snad poslední větou mého trenéra, kterou bych zde chtěla ještě zmínit, je: Vodní pólo je pro lidi, co do toho jdou opravdu naplno. Není to jen sport, ale i styl života. A myslím, že stejně to funguje i u všeho ostatního. Takže jestli jste už našli něco takového, už víte, co je vaší náplní, vášní, moc dobře chápete, o čem tady mluvím. Pokud stále ještě hledáte, stejně jako já donedávna, nezoufejte. Na světě jsou jen 2 druhy lidí. Ti, co svou vášeň už našli, a ti, co ji ještě stále hledají. A jak se říká, kdo hledá, ten najde. Neznám nikoho, kdo by ji neměl a nehledal. Každý podvědomě hledá něco, co by ho naplňovalo. Je jedno, jestli to bude vodní pólo, malování, váš pes, literatura, lezení po skalách, pomáhání lidem nebo třeba cestování. Každý po něčem touží. A já věřím, že když člověk chce, tak toho dosáhne. Motivace je také velice důležitá. Ale napadá mě jen jediná věta, kterou bych se mohla pokusit vás navnadit, a to následující: Když narazíte na nějaký sport, nebo na cokoli jiného, nenajdete v tom jen příjemnou výplň svého dosavadního volného času, naleznete mnohem víc. Samy sebe. Barbora Bochňáková Když lidé zjistí, že hraju vodní pólo, jejich otázky jsou různé. Co to je? Jak jsi k tomu proboha přišla? To je něco jako volejbal ve vodě? Je to vůbec sport? a další podobné otázky. Málokdo totiž ví, o co vůbec jde. Pokusím se vám to tedy přiblížit. Dlouho jsem hledala nějaký sport nebo koníček, který by mě naplnil a neztratil můj zájem po půl roce. Za rok jsem vystřídala 2 3 zájmy a nic z toho mě nechytlo natolik, abych tomu dál byla ochotná věnovat svůj volný čas. Dost se mi zužil výběr, když jsem zjistila, že mám skoliózu zad, a tím pádem mi byla zakázána většina dosavadních sportů. Co za sport by mohlo zádům pomoct? Plavání. Takže jsem začala vybírat mezi vodními sporty. Akvabely? Moc gymnastické. Plavání na čas? Ode zdi ke zdi. Skoky do vody? Nic pro mě. A pak jsem narazila na vodní pólo Po dně nechodíme Nebudu tady rozepisovat všechna pravidla tohoto sportu, ale ráda bych přiblížila aspoň ta hlavní. Hřiště je zhruba 30 m dlouhé a 20 m široké. Jsou na něm 2 branky, do kterých se soupeři navzájem snaží vstřelit gól. Balón, kterým hrajeme, má velikost volejbalového míče, akorát je vyrobený tak, aby nám ve vodě neklouzal. Co se týče váhy, tak muži hrají s míčem těžkým půl kila. Další významnou věcí je, že se balónu může dotýkat jen jedna ruka. Každý tým má 7 hráčů i s brankářem. Pro ty, kteří si myslí, že se při pólu chodí po dně, bych ráda zdůraznila, že hloubka hřiště bývá minimálně 2 metry. Tak nám nezbývá nic jiného, pokud zrovna neplaveme, než šlapat vodu. Když vás kopne soupeř, oplaťte mu dvojnásob Vodní pólo je specifické mnoha věcmi. Zvlášť vypětím a fyzickou námahou, kterou musíte při zápase vydat. Většina sportů je namáhavých, ale řekla bych, že vodní pólo patří mezi ty náročnější. Přesto musím říct, že asi nejvíce specifické je svou agresivitou. A musím se přiznat, že i právě tohle mě na tomto sportu tak zaujalo. Je to velice kontaktní sport, na kterém se můžete vybít. Neříkám, že to potřebuji, ale čas od času je to pro každého přínosné. A mně tenhle způsob naprosto vyhovuje. Trenér nám vždycky říká: Když vás někdo pod vodou kopne, oplaťte mu to tak, že se bude bát na vás znovu sáhnout, ať ho to bolí. Modřiny mám skoro pořád, ať už ze zápasů nebo z tréninků, bez toho se to neobejde. Bohužel někdy se stávají i vážnější zranění. Například moje spoluhráčka se snažila blokovat střelu, ale ta byla natolik silná, že jí zlomila ruku. Někdy to bývají i vykloubená ramena nebo přetrhané vazy. Ale občas to mohou být i zranění mimo zápas, hřiště, trénink, nebo dokonce i mimo bazén. To platí, ale jen pro zvláštní případy. Jednou, když jsem šla ze zápasu, mi to uklouzlo v šatnách na schodech a rozdrtila jsem si hned několik prstů u nohy a takhle bych mohla ještě pokračovat. Všechno je to jenom v hlavě Taky se často setkávám s otázkou, jestli vodní pólo má nějakou taktiku. Samozřejmě, že má. A při hře vzniká spousta akcí, při kterých ji můžeme využít. Od přesilové hry až po samostatné nájezdy na bránu. Jen pak zbývá ještě jedna část, a to ta rozhodující trefit se. Mým problémem se často stává břevno branky. To už je ode mě tolikrát omlácené, že se divím, že ty branky ještě stále stojí. Důležité je, ať už hrajete jakýkoli míčový sport, nebát se! Nesmíte se bát vystřelit a vzít na sebe to riziko, že neuspějete. Překonat se je těžké, ale když do toho půjdete 20 21\n12 Sport ŠACHY SPORT JAKO KAŽDÝ JINÝ (1. DÍL) Opravdu si myslíte, že k tomu, abyste ovládli svět šedesáti čtyř polí, stačí jen znalost pravidel a trocha štěstíčka? A že je tato hra o náhodě jako například Člověče, nezlob se!? Pevně věřím v to, že ne! A právě proto si možná chcete přečíst tento článek. Každý z vás se s touto úžasnou hrou jistě již někde v životě setkal. Dovedete si živě představit, jak vypadá hrací deska, bystřejší vědí, že se skládá ze čtverečků, které tvoří hrací plochu složenou z 64 (8x8) polí. Ti skutečně chytří dokáží vyjmenovat názvy všech hracích kamenů a jen pár vyvolených ví, jak která figurka táhne, a mohou se zabývat samotnou hrou. Strategie tří tisíciletí Asi víte, že šachy jsou hra mozků, taktiky a strategie, ale jelikož vás do těchto tajů nikdo nikdy nezasvětil, nevíte o nich vlastně nic víc než jen to, jak která figurka táhne. Nemám vám to za zlé. Vím moc dobře, že šachy nejsou hra pro každého. Ale myslím si, že ten, kdo se odhodlá touto hrou zabývat a chce v ní něco dokázat, zaslouží úctu a respekt. A už je jedno, jestli je vaším cílem porazit vašeho dědečka, který vám vždycky naklepe prdel, jestli jen hledáte duševní zábavu rozvíjející analytické a logické myšlení, nebo se chcete stát mistrem světa. V následujících řádcích vám ukážu, proč jsou šachy považovány za jeden z nejkrásnějších duševních sportů a proč jsou tu s námi již 3 tisíciletí. Malá ochutnávka vítězství Myslím si, že k lepšímu pochopení toho, jak to ve světě šachu funguje, bude nejlepší, když napíšu něco o své vlastní skromné šachové kariéře. Prvně jsem k nim přičichnul ještě ve školce. Pravidlům mě naučil můj dědeček, který mi rád dával k řešení různé logické hry a hádanky. Nutno podotknout, že za to mohu být jen rád. Šachy mě však tehdy tolik nebavily, ale to spíš proto, že jediný, kdo je se mnou hrál, byl právě dědeček a ten mě tehdy porážel. Pokud chcete, aby se dítě pro hru v šach nadchlo, musíte mu dát ochutnat vítězství a donutit ho dospět k názoru, že to nebylo náhodou, ale jeho lepší strategií. Jen tehdy pochopí, že pokud chce porážet silnější soupeře, musí více přemýšlet rozvíjet se. Jelikož mi rodiče hledali nějakou mimoškolní aktivitu, která mě bude bavit, a věděli, že pro logické hry a hádanky mám značné nadání, šachy nebyly těžkou volbou. Čarovný svět 64 polí Chodil jsem do třetího ročníku základní školy, když mě babička poprvé přivedla do šachového klubu TJ Bohemians Praha. Místnost byla plná malých capartů plus minus v mém věku, všude spousta řevu a na stolech rozestavěné šachové figurky. Tento svět mi učaroval. K babičce přišel starší pán, kolem padesátky, můj budoucí trenér, a zeptal se, koho to vede. Až později jsem se dozvěděl, že u tohoto trenéra začínala i naše současná šachová jednička, David Navara. Babička mě a sebe představila, ale já už se mezitím odběhl seznamovat s budoucími spoluhráči. Nemusím snad ani dodávat, že to bylo znamení, že šachy začnou provázet můj život. Tvrdá dřina a odříkání Dlouho jsem šachy bral jen jako zábavu, netrénoval systematicky, a tudíž se zlepšoval pouze z toho, co jsem pochytil při trénincích v klubu jednou týdně a z praxe. Pro představu dnešní špička trénuje denně 4 5 hodin minimálně 4x v týdnu. Když už jsem se zúčastnil nějakého turnaje, umístil jsem se sice vždy vepředu, ale ne dost na to, abych se dostal na stupně vítězů. Tím pádem mi nebyla věnována pozornost ze strany Pražského šachového svazu, neměl jsem individuální tréninky, které měli všichni, co měli nějaké ambice. Jen tři nejlepší v určité věkové kategorii se totiž každoročně dostali z pražského pře boru na mistrovství republiky mládeže. Já tehdy ještě nechápal, že k dosažení opravdu dobrých výsledků nestačí jen talent, ale i mnoho hodin tréninku, tvrdé dřiny a odříkání si povrchní zábavy. Šachy jsou totiž sport jako každý jiný. Funguje v něm stejný princip, že čím více tomu dáte, tím dále to dotáhnete. A jen za předpokladu výjimečného talentu a tvrdé píle se vám to možná podaří dotáhnout až na samotný vrchol. Jediný rozdíl je v tom, že se nezapotíte vy, ale pouze váš mozek. Čekání na Buchholze Zpět k mému příběhu. Jednoho dne, bylo mi asi 10 let, jsem jel na turnaj pražského přeboru. Díky slušným výsledkům z předchozích turnajů (pražský přebor se skládá z pěti turnajů, kde se tři nejlepší výsledky počítají do konečného pořadí, z něhož vzejdou výše zmínění tři postupující) jsem měl teoretickou šanci na postup. Avšak musel bych uhrát výsledek, kterého se mi nepovedlo nikdy dosáhnout, a to projít turnajem s maximální ztrátou půl bodu. Onen půlbod jsem ztratil již ve druhém kole ze sedmi s papírově slabším soupeřem, avšak poté, sám netuším jak, se mi povedlo projít zbytek turnaje bez ztráty květinky. Porážel jsem dosud neporažené a na konci turnaje jsem jen netrpělivě čekal, komu přisoudí postup pomocné hodnocení (při rovnosti bodů rozhoduje tzv. Bucholz, součet bodů všech vašich soupeřů). Je asi jasné, že tehdy štěstí stálo při mně, a tudíž jsem na úkor jednoho z pravidelných účastníků mistrovství republiky postoupil. Prázdniny jako řemen A tehdy to teprve začalo. Oddílový trenér si mě vzal přes léto do parády. Trénoval jsem 5 hodin denně a to byly letní prázdniny. Jen abych si na mistrovství neuřízl ostudu. Musím se pochválit, docela se mi to tehdy povedlo. Přeskočil jsem skoro půlku startovní listiny (což je seznam všech účastníků turnaje seřazených podle ratingu měřítka jejich výkonnosti) a to mě namotivovalo začít brát šachy seriózněji a chtít v nich dokázat více. Musím se však přiznat, že v 15 letech mě tato myšlenka opustila. Došlo mi, že k tomu, abych dosáhl opravdu vysoko, bych se musel vzdát svého současného života, a to jsem nechtěl. Proto pro mě šachy asi už navždy zůstanou jen krásným koníčkem, pravidelným posezením s přáteli u sklenice zlatavého moku po zápasech družstev a možností jak strávit týden někde pryč, na dovolené daleko od okolního světa. Strávit týden v klidu na šachovém turnaji. Říkáte si cože? Jeden turnaj trvá týden? Inu, o tom vám budu vyprávět až v dalším článku. V něm vám vysvětlím, jak takový turnaj probíhá, co je základem úspěchu a třeba i to, k čemu slouží šachové hodiny. Jan Fraňek 22 23\n13 Hudba PRÁZDNÁ GENERACE ANEB Z HISTORIE PUNKU Píše se rok 1974, svět je sužován studenou válkou a všude probíhají demonstrace proti jednání politiků a vlád. V této době se v New Yorku sejde čtveřice přátel, kteří se vzájemně oslovují jedním příjmením Ramone. Hudební skupina Ramones je považována za první punkovou kapelu všech dob. Tito zastánci všech podivínů a introvertů rychle ovládnou newyorskou scénu, která se soustředí hlavně okolo nového hudebního klubu CBGB. Dokáži zaujmout svojí schopností odehrát 12 písniček za 17 minut a tím koncert skončit. Kmotři punku, jak se také někdy nazývají, ovšem z dnešního pohledu nejsou vždy považováni za čistý punk, jelikož jejich texty byly většinou o vnitřních pocitech a neměly prakticky žádný námět týkající se politiky či společnosti. Britské kořeny Naopak ve Velké Británii roku 1975 vzniká hudební skupina, která ovlivní celý svět Sex Pistols. Uskupení Johnnyho Rottena, Stevea Jonese, Paula Cooka a Glena Matlocka, kterého později nahradí Sid Vicious, zaujme svojí vulgárností i humorem, který popisuje nezkreslenou situaci Británie během 70. let. Nejprve je třeba si uvědomit, v jakém stavu byla tehdejší dělnická třída v Británii. V chudinských čtvrtích nevzdělanost, často vypadával proud, popeláři měli vyhlášenou stávku, proto byly ulice špinavé a plné krys roznášejících nemoci, většina rodin měla ještě černobílé televize, na kterých se musela dívat na to, jak se královna Alžběta vozí ve svém zlatém kočáře skrz bohaté čtvrti z Londýna Tyto důvody a mnohé další vedly skupiny jako Sex Pistols (kteří mimochodem předtím na nástroje nikdy nehráli a svoje ukradli po koncertě Davida Bowieho) k tomu, že začnou komentovat politické dění prostřednictvím hudby. Sid se nedal a pod vlivem nejrůznějších látek se zavřel v hotelovém pokoji, kde 3 dny v kuse bez přestávky cvičil odposloucháváním své oblíbené skupiny Ramones. Trénink se mu skutečně vyplatil a Sid se na baskytaru naučil aspoň decentně. Hořký konec pohádky Sex Pistols se vydali na své poslední turné do Ameriky, avšak celou dobu je pronásledoval fakt, že Johnny si čím dál tím méně rozuměl s manažerem Malcolmem McLarenem a tyto zhoršující se vztahy vedly k pomalému rozkladu kapely. Steve a Paul drželi stále spolu, Sid všude tahal svoji drogovou Yoko Ono Nancy Sprungen a Johnny byl prakticky osamocen. Na posledním koncertě z jeho úst zazněla památná slova: Cejtili ste se někdy podvedený? Sex Pistols se rozpadli, Steve a Paul se vrátili domů, Sid začal pobývat v USA a Johnny se snažil vrátit zpět do Británie, zůstal však v Americe pouze s tím, co měl na sobě, protože manažer Malcolm odjel se všemi penězi a nechal Johnnyho na holičkách. Krátce poté byl Sid obviněn z vraždy svojí přítelkyně Nancy, která byla nalezena v pokoji ubodaná. Jediným svědkem byl právě Sid, který si vůbec nic nepamatoval, načež začal na nějaký čas abstinovat od veškerých drog. Avšak jednou mu jeho matka vnutila malou dávku, což Sida nakonec zabilo. Johnny poté nastartoval kapelu Public Image LTD, která se už však moc nevěnovala punku. Přes královnu do hitparád Sex Pistols vyvolali kontroverzi už svým prvním singlem Anarchy In The U.K. Mnohem větší rozruch však způsobili písní God Save The Queen, kterou prakticky vyhlásili Británii válku. Singl byl naschvál vydán na výročí královniny vlády, a dokonce se umístil na prvním místě v britském hudebním žebříčku. Text, který ve skutečnosti hovoří o zasněnosti Britů a jejich přehnané lásce ke královně, byl pochopen špatně, jako urážka monarchie, proto byli členové Sex Pistols na veřejnosti i napadáni a Johnny Rotten kvůli tomu musel být hospitalizován v nemocnici. Další z velkých kontroverzí Sex Pistols se ode hrála v roce 1976, kdy členové a tři jejich fanoušci vystoupili v britské talk show Billa Grundyho. Jelikož byli jak členové, tak i sám Bill Grundy opilí, brzo se talk show zvrhla ve velkou hádku, při které Grundy veřejně flirtoval se Siouxsie Sioux, taktéž známou osob ností v punkovém hnutí, načež se kytarista Steve Jones rozhněval a pojmenoval Grundyho starým kozlem a daleko horšími vulgárními výrazy, jež se staly vůbec prvními vulgaritami, které byly proneseny v živém vysílání. Baskytaristou snadno a rychle Jak rychlý byl nástup Sex Pistols, tak byl stejně rychlý i jejich pád. Těsně před nahráním singlu God Save The Queen odešel basák Glen Matlock, tedy tvůrce veškeré hudby, a jako náhradu vzala skupina svého největšího fanouška Sida Viciouse. Sid byl sice velmi silná ikona a je jí dodnes, na baskytaru však na prvních koncertech nebyl schopen zahrát vůbec nic, a proto mu ostatní členové potají vypínali aparát. Avšak A tak po třech letech skončila jízda Sex Pistols, kteří ani nemohli vědět, kolik posluchačů si za ta léta získají a že se stanou nejvýznamnější punkovou skupinou všech dob. Tomáš Vlášek 24 25\n14 Recenze Recenze DIVADLO KALICH PŘEDSTAVUJE SVŮJ OSMÝ SVĚTADÍL Divadlo Kalich pod choreografickým a režijním vedením Jána Ďurovčíka přináší muzikál Osmý světadíl, který každého z nás přiměje k nemalým ovacím. Muzikál prezentuje největší hity skupiny Elán, jež se autorům Jánu Ďurovčíkovi, Borisi Filanovi a Peteru Pavlacovi podařilo dobře zasadit do děje. Příběh podle skutečné události se odehrává za první republiky a druhé světové války v malinké obci Dobronín. Už po příchodu do divadla, připomínajícího spíše vesnic kou sešlost v hospodě, se ocitáte na zasedání zastupitelstva obce, kde se jedná o Teď trošku do minulosti: V městečku se téměř zastavil čas, až na událost na tancovačce pár dní po skončení druhé světové války, kdy místní zavraždili skupinu německých starousedlíků. Právě touto událostí žije celá obec. DIVADELNÍ (OD)DECHOVKA BEZ ODDECHU Než sál zahalí kouř... Děj této události se přenese do současnosti, na schůzi zastupitelstva, aby se vyjednala konečná podoba pomníku na počest německých obětí. Několik herců je skvěle rozmístěno přímo mezi diváky a svými výkřiky podporují jednání na pódiu o tom, jak bude pomník veliký, kde bude stát a zda vůbec bude stát. Celý průběh schůze působí velmi bizarně v porovnání s historickými souvislostmi, jež kdysi svedly skupinu statkářů. Ti byli ovlivněni emo cemi konce druhé světové války a vykonali tak hrůzný čin na lidech, kteří od pradávna bydleli po jejich boku a vždy společně ruku v ruce utvářeli tvář své vesnice. Celé divadelní představení je jakousi historickou mapou života v Dobroníně. Ve druhém dějství se přeneseme do roku 1923, kdy v sále zazáří česká trikolora a my jsme svědky slavnostního otevření sokolovny, jehož součásti je i sokolské vystoupení. Až do doby, kdy sál zahalí kouř Před pár týdny jsem viděla divadelní představení s názvem Dechovka, zpracované divadelním souborem VOSTO5. Vzhledem k netradičním a nedivadelním prostorům, jaké nabízí pražská Baráčnická rychta, a zapojení téměř 30 účinkujících se jedná o opravdový divadelní zážitek. Během celého představení vám na stole čas od času přistane zadarmo pivo, které v jeho průběhu roznášejí sami herci, a dokonce jste občas i požádáni o spolupráci při výměně rekvizit. covačce. Přesto, že jste od začátku seznámeni s koncem, úžasná atmosféra vesnické zábavy vás do děje zatáhne natolik, že napětí ve vzduchu nevěnujete žádnou pozornost. Představení končí tím, že skupinka místních pod vlivem alkoholu opouští sál kvůli pomstě za obecné zločiny druhé světové války. I přes velké množství účinkujících je představení zvládnuté perfektně. Všechny tři důležité osudové situace obce, i přes rozdílnost doby, do sebe krásně zapadají a nenarušují S herci na klíně V posledním dějství se ocitáme na oslavě konce druhé světové války, právě na osudové tanplynulost příběhu. Sympatické prostředí, kdy si skoro doslova sedíte s herci na klíně a navzájem si upíjíte z piva, tomu všemu dodává naprosto nepřekonatelnou atmosféru. Představení doporučuji, stejně jako doporučuji v případě zájmu neváhat s rezervací lístku. O kvalitě této inscenace totiž vypovídá i to, že další představení se vyprodávají závratnou rychlostí. Anna Dohnalová Samotný děj není moc záživný odehrává se v něm jen velká láska, zamilovaný trojúhelník, nemoc malého brášky a problém s rodiči. Ano, řada z nás by kvůli takovému ději do divadla nešla, ovšem to, co dělá muzikál muzikálem, jsou právě výborně vybrané písně, které nás přimějí se pousmát, ale také uronit slzu a celé tři hodiny nás udrží v napětí a velkém úžasu. Jednoduché a tak zajímavé Muzikál má mnoho alternací, vystupují v něm například Michaela Doubravová, Nela Pocisková, Roman Tomeš či Tomáš Savka. Každá z alternací přináší na scénu jiný celkový dojem a ztvárnění. Alternace, kterou jsem mohla spatřit, mi přišla vynikající. Hlavní roli si zahrál zamilovaný Tomáš Savka a jeho vysněnou slečnou byla v příběhu Kateřina Steinerová. Od začátku představení až do konce jsem oběma věřila každé slovo, každý tón. Nechci však zmiňovat jen hlavní role, protože všichni členové hereckého ansámblu odvedli vynikající práci. V představení nebyl jediný slabý článek. Tanečnice měly opravdu náročné choreografie. A přestože někdy nebyly přesně sladěné, dalo se to v konečném důsledku právě s ohledem na zmíněnou náročnost omluvit. Co se týká scénografie Martina Černého, ta je velmi jednoduchá. Skládá se ze tří panelů obsypaných LED žárovkami, které se dle potřeby rozsvěcují a mění barvy. Toto pojetí mě velice nadchlo. Jednoduché a tak zajímavé. Pro každého, kdo hledá Na představení mi vadily snad jen dlouhé přestavby mezi scénami, které mi přišly v některých chvílích vzhledem k jednoduchosti prostředí až zbytečné a rozbíjely napínavý děj. Také mi trochu vadilo ozvučení, dle mého názoru byl celý prostor velmi špatně nazvučený. V některých chvílích byla slyšet mnohem více hudba než samotný zpěv a kazilo to tak krásné tóny a barvy hlasů zpěváků. I když se v představení vyskytly drobné chyby, nic to nemění na tom, že výkony herců jsou více než úchvatné. Není divu, že na konci každého představení stojí celé divadlo a dlouho tleská. Myslím si, že každý, kdo hledá svůj Osmý světadíl, ho v tomto představení najde Zdeňka Kopecká 26 27\n15 Výstava K zamyšlení POPART V PRAZE Před pár měsíci byla v Husově ulici znovu otevřena galerie patřící Středočeskému kraji, který na deset let pronajal prostory nově vzniklému Centru popartu v Praze. Popart je umělecký směr, který dokázal obyčejný spotřební předmět povýšit na výtvarné téma. Největším lákadlem jsou díla asi nejznámějšího představitele tohoto uměleckého směru, Andyho Warhola. Z jeho děl jsou v galerii k vidění tři jeho kompletní portfolia včetně Kolínské katedrály nebo kompozice Svatý Jiří a drak ze série Detaily renesance. Výstava je doplněna díly dalších umělců, mezi něž se řadí synovec Warhola, James, který na otevření galerie přijel do Prahy. Kromě Warholových děl expozice zahrnuje i tvorbu Roberta Indiany, Roye Lichtensteina, Roberta Longa a Damiena Hirsta. Několika díly jsou zastoupeni i čeští a slovenští umělci jako Michal Cihlář, Stano Filko a Jozef Gertli Danglár, kteří svou tvorbou reagovali na americký popart nebo jím byli ovlivněni. Prohlídku můžete zakončit posezením ve stylové kavárně. Takže pokud zrovna nemáte o víkendu co dělat nebo jednoduše potřebujete splnit podmínky klasifikace u pana profesora Papouška v podobě navštívení výstavy, galerii vřele doporučuji. Anna Dohnalová JARNÍ VSTÁVÁNÍ Oteplilo se. Cítila to teplo na celém těle a hřejivé paprsky ozářily vše okolo a prohřívaly zem. Její kamarádky a sestřičky protahovaly své údy a zvedaly tváře k nebesům. Ona, sama ještě rozespalá a zkřehlá chladem, jen s obtížemi zvedla hlavinku vzhůru a pohlédla na nebeský kotouč vysoko nad ní. A jejím tělem prolétla nová energie, která po celé tři měsíce dřímala hluboko v ní, a rozproudila její krev. Její sestry natahovaly paže a protahovaly svá těla. I ona dělala totéž. Světlo probudilo i ostatní. Vylézaly ze stínů a skrýší a dělaly první trhané krůčky, jimiž rozcházely ztuhlé klouby a svaly. První z nich už vyrazily. Zaplnily zem i vzduch, šuměly životem a radostí ze slunečního tepla. Lehký vánek přinášel čistý vzduch, jenž jí projel tělem a pročistil její tepny. Nohama cítila hřejivé teplo země a už vstřebávala první vodu. Žíznivě ji nasála a její pokožka získala tu správnou barvu. Její bílé vlásky získaly pevnost a pružnost a tvářička ten správný odstín žluté a lákaly nejednoho spěchajícího kolemjdoucího. Pomalu se jí vracely i vzpomínky. Na dobu před Dlouhým spánkem, kdy světlo zářilo jasně a silně, až spalovalo a vysoušelo. Na dobu, kdy pomalu sláblo, vzduch chladl a ona usínala. Na dobu, kdy ji přikryla barevná pokrývka, a jak už jen okrajově vnímala první bílé a ledové vločky. Vzpomněla si na minulé jaro. Kdy byly dny neustále teplejší a vše vřelo životem. Vzpomněla si i na své jméno. Ona, její sestřičky sedmikrásky a kamarádky sněženky, všechny se probudily po dlouhé Zimě a obracely obličejíčky ke zlatému Zdroji tepla a světla. Slunci. Lucie Gašparínová 28 29\n16 Pohádka BACHMANOVA ČERVENÁ KARKULKA (aneb když už vás nic hroznějšího nenapadne) Napsal Johann Sebastian Bachman Redigovala Marie Popelová Nedaleko hanzovního městečka Brémy žila před dávnými časy jedna velmi roztomilá holčička jménem Červená Karkulka. Pro místní obyvatele byla ona i její rodina opravdovou avantgardou, už jenom proto, že rodiče tu nebohou dívku nutili nosit příšerný červený čepec. Vždycky, když si ho nasadila, pociťovala, že se v něm cosi hýbe, ale netušila, zda to byl netopýr, nebo vši. Maminka jí vždycky povídala: Karkulko, ani nevím, proč ti tak říkám, prostě pro mě jsi Karkulka. Ten čepec jsem nepletla z kdejakých veverek, jako to dělávám s povlečením. Má magickou moc. Po tvém narození nám bylo předpovězeno, že až dovršíš devětlet, udělá si z tebe vlk mexické burrito. Otec proto požádal o pomoc lesní žínky a ty mu donesly tento čepec. Až bude nejhůř, přetáhneš ho vlkovi přes hlavu a on zahyne. Když bylo Červené Karkulce devět let, maminka s velkou lítostí oznámila: Ať už ta zatracená věštba pravila cokoliv, do toho pitomého lesa prostě půjdeš! Tvoje babička onemocněla. Požádala nás, abychom k jejím osmdesátinám donesli dort z hlíny s trávou a šiškou na vrchu, ten podle receptu Ládi Hrušky. Já se toho bohužel nemůžu účastnit, jelikož likviduji invazi veverek na střeše, což znamená, že pokud úkol splníš, dostaneš nový polštář. Rozuměla jsi? Výborně, tady máš košíček a honem na výpravu. Karkulce proto nezbylo než se na sebevražednou misi vydat, i když riskovala naplnění věštby. Naštěstí měla u sebe smradlavý čepec. Vypadal, že pamatuje dobu kamennou, a dost možná to tak bylo. Jakmile vstoupila do lesa, zatarasilo jí cestu odpudivé stvoření. Ahoj, odvětila Karkulka, ty musíš být vlk. Ne asi, fialová kravička, jistěže to jsem já! odsekla bestie pohrdavě. Kde máš svůj košíček? Och, já nána. Zapomněla jsem ho doma! Co teď budu dělat? Vlk chvíli přemýšlel. Mohl ji sníst rovnou a ukončit tuto příšernou frašku jednou provždy, nicméně se rozhodl pro to, co by na jeho místě udělal každý správný slasher pohrát si se svou obětí. Hele, odvětil, nechtěla bys náhodou natrhat babičce nějaké květiny, co jsou tam na té louce? No to radši ne, ona má alergii snad na všechno odvětila Karkulka. Jak vůbec víš, že jdu za babičkou? zeptala se po chvíli. Jenže vlk byl už pryč, tudíž hlupačce nezbylo nic jiného než jít zpátky na louku a natrhat nějaké květiny. Koneckonců, babička ji občas děsně štvala, zejména kvůli svému vývaru z veverek. spadl. Jakmile znovu získal rovnováhu, pokusil se zaklepat, což se mu ve finále podařilo. Kdo je tam? ozval se sípavý hlas evokující řezavé smyčce z filmu Psycho. Ééé, tady Český Telecom, odvětil vlk s námahou, neboť mu činilo problémy stát na zadních, jdeme vám zkontrolovat dráty a jestli vám funguje telefon. Ten mi slibujete víc než 15 let. Zatím jsem závislá na telegrafu! Dobrá, paninko, hned se na to mrknu. Jenom mě pusťte dál. Jakmile babička otevřela dveře, vlk se na ni vrhl nemusím vám říkat, jak to dopadlo. Následně umyl nádobí, jelikož po dlouhé době měl své oblíbené Taco, oblékl si babiččiny šaty, nasadil si čepec a brýle. Nyní vypadal jako cosplay Normana Batese. Poté se natáhl na postel a usnul. Pojď dál za babičkou, snažil se vlk napodobit chraplavý hlas. Eh, babičko? zarazila se Karkulka. Pročpak sis vzala tolik sedativ? To aby se mi lépe usínalo. odvětil vlk klidným hlasem. Babičko, proč máš tak velké zorničky? To protože jsem si kapala do očí šťávu z rulíku, abych mohla mít velká kukadla, jako máš ty. A babičko? Proč máš tak velkou pusu? Protože tohle je ta nejhorší pohádka na světě a právě teď tě sním! Vlk se vrhl na Karkulku, ovšem ta stála s rukama v bok a hrdě pronesla: Mám čepec a nebojím se ho použít! Vážně? odvětil vlk. A kdepak ho máš? Než to stihla doříct, vlk si z ní udělal mexické burrito, jak pravila věštba. Od té doby maminka nemůže Červenou Karkulku nikde najít a netuší, kde leží ona louka s červeným čepečkem. Ediční poznámka: Johann Sebastian Bachman zemřel krátce poté, co nakladatelé odmítli zařadit jeho pohádku do antologie Na konci poznáte důvody v domnění, že autor to buď přehnal s houbičkami, nebo přišel o rozum. Byl pevně přesvědčen, že tato práce, ať už jakékoliv kvality a děsivosti, je velice estetická a didaktická, a na smrtelné posteli tvrdil, že se jedná o jeho opus magnum. Nechť odpočívá v pokoji. Marie Popelová Vlk mezitím doběhl k chaloupce, v níž bydlela babička. Postavil se na zadní, přičemž dvakrát Zanedlouho dorazila Karkulka a divila se, co to leží v posteli. Oh, já nána! Zapomněla jsem ho na louce i s kytičkami! 30 31\n17 Poezie Poezie HÁJ(E) ŠEPTAJÍCÍ TICHO Mám krásný výhled, já ochořelá, výhled na světy mrtvých, živých. Na druhou stranu jsem otočena, na tu výstupní, na Hájích. Můj Karel už psal o háji, kde rostly borovice. Že bych zjistila k 1. máji, kde je ta poslední stanice? Civím na ni a co mi nedá dostat se k cíli? Vzdálenost, déšť, okno a hlavně já, sakra, celá bledá. Ticho chce víc než sex, chce tvoji duši, chce to, co tvoje hlava tuší, bušící srdce ovládá ticho, ovládá hlavu, tep lítá ti nahoru a dolu jako ve výtahu, nemá rytmus, nemá slova, i přesto se tichu člověk poddá. Ticho dává prostor, dává sílu, pocit tvojí duši, že žije v míru. Přichází potichu, odchází tišeji, nahlas říká si, aby všichni všechno slyšeli. Tereza Přikrylová Ano, já jsem ochořelá. Dochází mi dech a má nemocniční cela nemá konec, břeh. Odstranila jsem si zásady a velmi slabá skončila. To jsou pak jen nápady, že bych z okna skočila. PALAČINKÁRNA Koukám skrz okno na Háje, do háje. Doufám v lepší zítřky. Budou lepší, stojím totiž u kraje mokré, kluzké římsy. (Vinohradská nemocnice, 2014) Milana Kudaeva Zvedám se o jednu míru, stažená z kůže a hnijící, ale z postele vstala jsem a věru, jsem člověk naději mající. Literatura je divadlo, hudba je malířství, to Chesterfieldku napadlo, když umírala hořící. V palačinkárně, kde píši prázdnou větu, u okna cizinec sedává tu. Kdybych nebyla zdrcenou nickou, zajisté oslovila bych pána, však střežím duši tak nelidskou (musím ji mít, byla mi dána). Výmluvy na únavu a bolest mě nebaví, přeci vím, že to mám v sobě. Nechci to vtloukávat ostatním do hlavy, chci za tím pánem jít. Za tebou! K tobě! Pán zaslechl zvuk. Nestoudná osobo! Už ani muk! Proradná Milano! Tvé nekvalitní psaní, chátrající duše, únava absolutní, mládí, vzaté tak suše. Číslo 6 provází to okno celý život. Chci cizince mít takového, jaký se mi jeví: učence pro holky a pivo. Aby byl můj Clyde, našel svoji Bonnie. Ále! Chcípnutí náhlé, jako šíp v těle. Oprava táhne se příšerně bděle. Neumím pít a piji stále. Vždyť pomáhá to, potom naději máme, že budeme spolu, že splyneme do sebe, pak nebudu umírat. pak stáhnu k NÁM nebe. Milana Kudaeva 32 33\n18 Poezie Poezie UVĚDOMĚNÍ Jsem obklopena láskou, ze všech stran mě obepíná. Zneklidňuji se však myšlenkou: Mohu vůbec ještě snít? Cítím se jak ve snu, nic nemá smysl ani řád. Bojím se, že půjdu ke dnu. Ale ráda tě mám pořád. Láska je až příliš jednoduchá. Zamilovat se může každý. Jenže já cítím, jak se mi špatně dýchá, a najednou jsi pro mě jak cizí. Svírá se mi hrdlo, už tohle dál nemůžeš, je to, jako když mě lanem svážeš. A mně se udělá mdlo. Dusíš mě, miláčku, nejsem pro tebe žádná jistota. Už to nevydržím ani chviličku. Nemohu ze sebe dál dělat maskota. Láska je sladká, však ty neznáš její míru. Leckoho zláká, jenže já mám i přes to v srdci díru. Miláčku můj, zlato moje. Za svým si stůj. Ale už víckrát nestůj při mně. Nezasloužím si to, svou velkou lásku věnuj jiné, mrzí mě to, ale pro mě je to pouto silné. Nemohu být tak svázaná, svá potřebuji být. Tak ti musím říct sbohem, prosím, nech mě jít. Barbora Bochňáková CESTA Ten pohled na město, bylo to krásné. Škoda jen to, že tvé úmysly byly nezdárné. V náručí mě svíráš, já si to užívám. Slyším, jak zhluboka dýcháš, každý tvůj dotek vnímám. Pak ale mě horko poleje, kolena se mi podlomí, já ztrácím své vědomí a spolu s ním i své naděje. Proč mi to udělal? Ptám se sama sebe. Znamená to, že jsi mi lhal? Já nechci ještě do nebe! Celý život mám před sebou. Kde mám nabrat síly? Děláš chybu osudnou. Nemám tebe, nemám ani vůli. Chtěl jsi ukončit mé trápení? A nedals mi ani šanci poslední? Myslíš, že je mi teď líp? Srdcem jsi mi prorval šíp! Láska bolí, já vím. Ale podlehnout ti nesmím. Jenže už je pozdě, jedu po popraskaném mostě. Už to nesnesu, padám k zemi. Krev mi proudí plícemi. Umírám. Své oči zavírám. Vzdávám se, už není cesty zpět a přitom jsem se snažila pouze dospět. Barbora Bochňáková 34 35\n19 Glosa ASOCIÁLNÍ SÍŤ Všichni asi znáte Facebook. I moje babička ho má. Avšak je pro něj správným označením sociální síť? Je opravdu sezení u modrobílého okna socializace v pravém slova smyslu? Sbližuje to lidi tak, jak by mnozí mohli tvrdit? Je počet lajků v dnešní době opravdu otázkou společenské prestiže? A lze bez něj dneska společensky vůbec fungovat? Myslím si, že v dnešní době je mít svůj profil skoro společenskou povinností. Samozřejmě, existují zde tací, kteří ho už jen z principu nemají, ale je to spíše póza. Málokdo však najde pádné argumenty proti tvrzení, že z Facebooku se stala komunikační síť číslo jedna. A Facebook toho řádně zneužívá. Určitě se mezi čtenáři najdou i ti, kteří si jako já pamatují Facebook bez reklam. Byla to dokonce jedna z jeho zásad. Avšak nyní, když má k dispozici masy lidí a masy informací o jejich činnosti, nám necpe pouze reklamu, ale dokonce cílenou reklamu podle toho, co si myslí, že by se nám mohlo zamlouvat. A nutno přiznat, že to umí velmi dobře. Dalším velkým podnětem k zamyšlení je spousta dětí na Facebooku. Samozřejmě, všechny vědí, že si mají dávat pozor na pedofily, ale už se neumějí ubránit nástrahám, jako je například závislost na tom být prostě pořád on-line. Ne nadarmo se jim říká zombies, jelikož Facebook vymývá mozky. Je neoddiskutovatelné, že Facebook je zlo. Asi o tom půjdu sepsat status na svou zeď. Jan Franěk 36


15.7.2018 22:15 redakce\nTrenér ročníku 2004 Petr Havlíček zhodnotil sezonu 2017/18.\nDlouhodobé cíle zůstávají pořád stejné: vychovávat osobnost se silnou vnitřní motivací a láskou k fotbalu a sportu vůbec a rozvíjet fotbalistu, který bude na hřišti aktivní, odvážný a individuálně dovedný. Kolem toho se celé naše snažení točí, jen se různě mění prostředky. Konkrétním cílem pro uplynulou sezónu bylo zvládnout přechod na velké hřiště (s tím je spojená poziční hra, práce obranné čtveřice a další), zlepšit hru v závěrečné třetině (finální a předfinální fáze), vymýtit první doteky do hráčů a celkově dál osvojovat základní koncepty naší hry (držení míče, přepínání, přímočarý přechod).\nRozdělil bych to na dvě části – podzim a jaro. Na podzim se cílů nedařilo dosahovat tak rychle, protože kluci si mysleli, že to všechno půjde samo, a my trenéři jsme jim nedokázali pomoct, i protože jsme řešili nepodstatné věci a přehlíželi ty podstatné. Snad to bude pro kluky i pro nás ponaučení do budoucna. Naopak s jarní částí můžeme být nadmíru spokojeni, protože pracovitost a chuť většiny kluků byla obrovská, v týmu panovala skvělá atmosféra a viděli jsme spoustu individuálních i týmových kvalitních výkonů. Po kostrbatém začátku byl vidět velký posun v pochopení principů hry na velkém hřišti, zlepšilo se řešení situací ve finální třetině a vstřelené góly se rozložily mezi více kluků, což je vždy pozitivní. Herně a výsledkově je to tak nějak propojené.\nFC Tempo Praha - FK Dukla Praha 3:4\nZcela zásadním momentem pro některé kluky budou příští rok přijímačky na střední školy, na což budeme klást velký důraz, naopak od "gympláků" po adaptačním roce se spoustou změn čekám, že to za ně více potáhnou. Ve hře budeme chtít získat zase o něco větší klid na míči a omezit naše "výpadky"(polevení, ustoupení od herního stylu) v průběhu zápasu. Pak je tady mnoho detailů ke zlepšení jako presink, ve kterém jsme ke konci sezóny byli zbytečně zatažení, odhad na míč, výběr místa před bránou a správný centr nebo nabírání hráčů. A pochopitelně nesmíme zapomínat, že nejpodstatnější je pro nás hráč jako jednotlivec, takže každý má ten svůj cíl nějaký jiný.\nPředností je skvělá parta v týmu a soudržnost kluků, v tomhle jsou opravdu skvělí. Slabou stránkou je nevyrovnanost výkonů - ta je v mládeži normální, ale u nás se někdy projevuje výrazněji než u jiných týmů, třeba i v průběhu zápasů.\nNejlepším momentem byl určitě turnaj v Přerově a jarní zápas s Pískem. V nich šla z kluků cítit neskutečná energie a propojenost. Nejhorším momentem bylo období února a března, kdy nás vinou zranění, hor a nemocí chodilo málo.\nMyslím, že navštěvuji poměrně dost zápasů ostatních týmů, a rád se podívám i na tréninky, když zrovna mám na Tempu chvilku. Líbila se mi úvodní sezóna áčka v přeboru a pochopitelně musím moc pogratulovat mladšímu dorostu k vítězství v divizi, protože kluci i trenérský tým si titul za svoji vášeň pro fotbal a lásku ke klubu určitě zasloužili.\nTěch historek a vtipných momentů je každý den, co se vidíme, opravdu hodně, ale za všechny bych připomenul některé Krejčusovy hlášky nebo Šálovo biologické bádání ze soustředění na téma rozmnožování (detaily můžou zůstat v kabině):-).\nZajímavá otázka. Začnu z druhé strany - Tempo udělalo po všech stránkách za poslední dobu obrovský, až neuvěřitelný pokrok. Je správné stále myslet výš, ale nesmíme zapomínat na pokoru a respekt k tomu, co se tady už podařilo. Ale jestli chceme vychovávat ještě lepší hráče, musíme neustále hrát zápasy s těmi nejlepšími a snažit se jim vyrovnávat. Je třeba zdokonalovat tréninkový proces tak, aby děti bavil, ale byl pro ně co nejvíc náročný. A asi by to taky chtělo malinko zlepšit skauting, protože, byť to řeknu trochu drsně, pokud kluci nemají pohybové předpoklady a touhu věnovat se fotbalu naplno, trenér už na úrovni soutěží, které Tempo hraje, neudělá vůbec nic, i kdyby se na hlavu stavěl. Takže přivádět k nám ty pohybově šikovné a nadšené z menších klubů. Všemu tomu a mnoha jiným věcem by asi pomohl další trenér profesionál.\nKaždý z trenérů je pro mě v něčem inspirací a na Tempu je naštěstí té inspirace dost, proto jsem tu tak rád. Od každého si snažím vzít to, co mě zaujme. Pak se taky rád inspiruji u světových trenérů - hledám na internetu videa z tréninků nebo zkoumám herní principy jejich týmů. A kluci mi občas řeknou Babyguardiola, takže asi tak:-). Mým snem je pracovat u profesionálního týmu, ideálně jako sportovní ředitel, který nastavuje koncepci a myšlenkově vede klub. Ale v českém fotbale ta funkce obnáší spíš "bafuňářství", třeba se to časem změní. To je sen. Cíl je, aby mě fotbal pořád bavil.\nChtěl bych popřát Tempu k 90. narozeninám, ať co nejvíce lidem dál přináší krásné fotbalové chvíle. Znovu bych rád poděkoval všem, kteří během sezóny věnovali Tempu svůj čas a energii. Chtěl bych zmínit i náš partnerský klub Spartu, se kterou začala spolupráce opravdu fungovat, za to díky. Pochopitelně moc děkuji za spolupráci rodičům v našem týmu, trenérům Láďovi Funkovi a Michalu Špačkovi i Martinu Hamadovi, který nám pomáhal do února, a Petře Dostálové za pomoc s administrativou. No a nejvíc bych chtěl poděkovat klukům, protože mě to s nimi baví čím dál víc:-).


eFotbal.cz » Zahraničí : Žádané ikony, které ovšem svolení k přestupu nedostanou\npřed rokem, 06.01.2016 10:02 Systémový Uživatel Zahraničí\nLednové přestupní okno se otevřelo dokořán, čehož využila španělská Barcelona. Ta po vypršení trestu zaregistrovala hned desítky nových hráčů a spadeno má na další. Ne všichni borci, o které je na přestupovém trhu velký zájem, však budou k mání. Koho současní zaměstnavatelé nepustí, případně prodají jen velmi, ale velmi neradi?\n„Volná“ jedenáctka. Zadarmo je i mistr světa\nJavier Hernandéz (Bayer Leverkusen)\nPo loňském hostování v Realu Madrid se tento mexický útočník stěhoval z Manchesteru United do bundesligového Leverkusenu. V Německu však chytil šanci za pačesy a válí. Nejednou se mluvilo o tom, že jeho prodej byl v podání Louise van Gaala velkou chybou, což pohled na trápící se útočníky Red Devils dokazuje. O jeho služby stojí řada klubů včetně Arsenalu, ale Bayer se střelce, který dal v posledních 14 zápasech 17 gólů, nebude chtít vzdát.\nJeden z objevů letošní sezony působí v Leicesteru, který se překvapivě pohybuje na špici Premier League. Vděčí za to i Mahrezovi, jenž podává na hrotu útoku skvělé výkony. I proto si ho vyhlédli skauti Tottenhamu, Manchesteru United či Arsenalu. Manažer klubu Claudio Raniery však čtyřiadvacetiletého borce nebude chtít pustit.\n[break]Nejlepší mladíci současnosti? Talenty nabízí Real, United i Bayern!\nStarým známým na špici nejžádanějších borců je talentovaný záložník Juventusu Paul Pogba. O jeho přestupu z Turína na ještě lukrativnější adresu se mluví už dlouho, ale zatím všechny námluvy týkající se francouzského reprezentanta skončily neúspěšně. Dvaadvacetiletý borec má v Juventusu velmi silnou pozici, což si vedení klubu moc dobře uvědomuje.\nKlíčový muž ofenzivy bundesligové Borussie se v poslední době ukazuje ve výtečném světle. Dává góly, ale umí je i připravit. Enormní zájem o jeho služby má Arsenal, ale Arsene Wenger zatím s vedením bundesligového celku nenašel společnou řeč a nevypadá to, že by se v lednu mělo něco změnit.\nI poslední hráč na tomto seznamu působí v kádru BVB. O Reuse se anglické kluby zajímají již řadu let, ale trenér Jürgen Klopp ho nikdy nepustil. Zkušený kouč však už na lavičce Dortmundu nesedí a naopak Reuse vábí do Liverpoolu. Zálusk si na šikovného záložníka ale dělá i řada dalších klubů. Problémem je ovšem fakt, že Dortmund nechce prodávat.


Mluvčí pravd | Bohemian Veterans – EVE online – CZ/SK korporace\nA když byly obě děvky odvlečeny, zmítající se, plačící a naříkající, a jejich dítě odesláno na rozpůlení, zapřel se Aritcio na trůnu a vypadal potěšeně.\n„Jsem rád Dědicem,“ zamumlal tlumeně k vojenskému poradci, hubenému muži v těsně padnoucích šatech a s netečnou tváří. Po druhém boku mu stála náboženská poradkyně, žena s vlasy svázanými v drdolu, jež držely na místě dvě zlatá miniaturní kopí.\nVojenský poradce přikývl. „Máme další případy, mylorde.“\nObří dveře se pomalu otevřely. Byly z bronzu, vyzdobené všemi druhy náboženských ikon. Jak se dalo předpokládat, hodně převládal Doriam II.; jeho vzhled a vyzdvihování jeho vlády dominovaly celé ploše obou dveří. Bylo tradicí, že se otevřely, aby vpustily dalšího prosebníka, ale hned poté se zavíraly. Jedinou výjimkou byly ty případy, kdy byl zármutek tak rozsáhlý, že horda žalobců zaplnila královský dvůr, v takovém případě zůstávaly pro přihlížející dveře otevřené. Takové případy byly vzácné: V těchto dnech byli jediní lidé, kteří vkládali svůj osud do rukou Aritcia, nuceni vstupovat dovnitř prakticky pod namířenými zbraněmi. Samozřejmě bylo možné jeho rozsudek odmítnout, ale pak byl takový člověk za své potíže okamžitě popraven.\nSe zaváháním vstoupil mladý muž. Byl oblečen jako šlechtic Držitel, ale jeho vlasy byly rozcuchané a pod očima měl tmavé kruhy.\n„Ty, tebe nepoznávám,“ řekl Aritcio.\nMuž poklekl před Aritciem a řekl, „Jsem Fazian Shalah, mylorde. Doposud jsem ve vaší přítomnosti nebyl.“\n„A jaká je tvá stížnost?“\nFazian znovu povstal. „Mylorde, Já-“\nPak byl na chvíli přerušen vnějším hlukem, tlumeným řevem bušícím na okna, a pak pokračoval, „Mylorde, jsem zoufalý. Byl mi zkonfiskován majetek, mé účty zmraženy, mé veškeré obchody se zastavily.“\nAritcio se zlehka usmál. „A proč to všechno?“\n„Já, ehm… upřímně, mylorde, byl to okamžik hloupého opileckého pobavení. Vyřkl jsem dosti neslušný komentář o Serude Sakekoo.“\nVojenský poradce se naklonil k Dědicovi a zašeptal, „Ta je od Říšského kancléře.“\nAritcio nadzdvihl obočí. „Dosti?“\n„Ano. Tak. Hodně.“\n„Chtěl bys ten komentář zopakovat?“\nFazian hlasitě polkl. „Upřímně, mylorde, raději bych to neopakoval. Mělo to co do činění s čelní ozdobou, kterou nosí, a můj názor na to, jak to vypadá. Ale opravdu bych to nechtěl opakovat.“\n„Dobře. To je dobře,“ řekl Aritcio pobaveně, a ukázal na něj prstem. „Učíš se.“\n„Každý den, mylorde. Ale nyní se kaji, a jsem zoufalý. Nemohu nakrmit své děti, nikdo se mi neopováží půjčit peníze, nikdo z mých kontaktů mi není užitečný. Mylorde, prosím, zasáhněte.“\nAritcio mrknul na svou náboženskou poradkyni. „Co říkáš, drahá? Mám zasáhnout?“\n„Jsem si jista, že mylord učiní správné rozhodnutí, jako vždy,“ odpověděla s rezignovaným výrazem.\nAritcio, zjevně potěšen její reakcí, se otočil zpět k Držiteli. „Myslím, že bylo maličkou pomstou od Říšského kancléře, že tě tímto protáhl. Tímto prohlašuji, že mají být tvé účty opět rozmraženy, tvůj majetek navrácen, nebo budeš žalobci odškodněn příslušnou sumou, a že ti je navráceno původní místo s jakoukoli pomocí, která bude považována za důležitou od nezávislé strany.“\nFazian znovu padl na kolena. „Ach, děkuji, mylorde. Převelice děkuji. Budu si to navždy pamatovat.“\n„Ano, to si určitě pamatovat budeš. Povstaň, prosím. Věřím, že ses poučil v této lekci o způsobech a chování.“\n„Poučil, mylorde, poučil,“ řekl Fazian a povstal. „Děkuji mnohokrát.“\n„To už nezmiňuj. Ale aby se zajistilo, že tato lekce zůstane poučením, nechám ti odříznout rty. Další.“\nDržitel, zcela šokován – což byla dosti běžná reakce na dvoře Aritcia Kor-Azor – byl vyveden strážemi. V okamžiku, kdy se dveře otevřely, se hluk venku změnil v plnohodnotný řev.\n„Co se děje?“ optal se Aritcio.\nVojenský poradce zlehka pokrčil rameny. „To nic není, to jsem si jist, mylorde,“ odpověděl a zkrátka kývnul na jednoho ze svých mužů. Ten muž okamžitě odešel postranními dveřmi.\nBronzové dveře se znovu začaly otevírat.\n„Mylorde, další člověk je mim a-“\n„Vyřízněte mu jazyk a přinuťte ho sníst. Další!“\nDveře se opět zavřely.\nStrážný, jenž byl vyslaný poradcem, se vrátil, došel k poradci a něco mu pošeptal. Poradce mu něco šeptem rychle odpovídal, ale byl Aritciem přerušen.\n„Je tu něco, co by mě mělo zajímat?“ zeptal se Dědic.\n„Ne, vůbec ne,“ odpověděl poradce. „Ale zdá se, že na cestě je velice zvláštní návštěvník.“\nNáboženská poradkyně ztuhla, ale nic neřekla.\nŘev zvenčí již nešlo ignorovat. Bylo to, jako kdyby se přes palác měla převalit tsunami. Strážní koukali jeden na druhého, ale zůstávali neochvějně na svých místech. A před dveřmi to znělo… ne nářky, ne výkřiky, ale hrubá palba hluku, jako kdyby každou chvíli měla narazit první vlna.\nPak se ozval ohromující rachot bušení na dveře, tvořený nesčetnými pěstmi.\nAritcio se trochu na trůnu zavrtěl. „Myslím, že bychom raději měli otevřít,“ řekl.\nDveře se pomalu otevřely a odhalily zmítající se dav lidí. Strážní položili ruce na zbraně, ale vojenský poradce pozdvihl ruku. „V klidu,“ rozkázal.\nOd skupiny se oddělila malá postava a vstoupila do síně. Byl to starý muž, seschlý a šedý. v tradiční róbě vysoko postavených náboženských představitelů. Kráčel s pomocí vysoké hole, jejíž hlava se stáčela v kruh.\n„Mluvčí pravd,“ vydechla s úctou v hlase náboženská poradkyně.\n„Přesně ten,“ odpověděl muž a mile se na ni usmál. „Přál bych si, aby tohle byla neformální návštěva, neboť jsem tu nebyl, ach, alespoň století. Ale jak můžete vidět dle mých společníků, jsme přinuceni se vypořádat s velmi důležitou záležitostí.“\nZatímco mluvil, připochodovalo k němu několik členů davu. Byli to všichni Držitelé a jako takoví měli povoleno vstoupit ke dvoru bez zábran; odmítnutí vstupu Držiteli bylo považováno za urážku, ačkoli jakmile Držitel vstoupil, mohl být vyhnán na příkaz Dědice bez následků.\nDržitelé, přibližně asi o dvaceti lidech, vytvořili okolo Mluvčího půlkruh. Všichni stáli tváří otočení k trůnu, pevně hleděli na Aritcia. Dveře zůstaly otevřené dle tradice, když se shromáždil celý rod, a někteří členové davu drželi aktivované videokamery. S ohledem na Dědicovu přítomnost zakrývali rukama čočky kamer, ale mikrofony byly velice aktivní.\n„Co se děje?“ optal se Aritcio. „Proč jsi tu?“\n„Jsem překvapen, že tu vůbec jsem,“ řekl Mluvčí. „Zdá se, že některé strany měly zájem na předčasném ukončení mé cesty.“\n„To není odpověď na mou otázku,“ zavrčel Aritcio.\n„Ne, mylorde. To není. Ale nyní jste odpověděl mou.“\n„Nemluv nesmysly, chlape.“\n„Dobrá,“ odpověděl Mluvčí. Ukázal na lidi za ním. „Tito muži a ženy mají stížnosti, jež musí být napraveny. Ti v chodbě mají další. A ten křik, jenž slyšíte zvenčí, je od těch, kteří se doslechli o mé cestě a rozhodli se následovat. Urazil jsem dlouhou cestu, mylorde, a ta cesta byla plná nebezpečí, ba i větším, než jsem na počátku očekával.“\nPřipochodoval blíže k trůnu a zastavil kousek u schodů, které vedou k trůnu. Roztáhl ruce, jako kdyby vítal ztracenou duši, nebo jako by prohlašoval její zapuzení. Jeho hlas, ač zdaleka ne hlasitý, byl slyšen jasně; byl to jediný hlas v místnosti krom hučení záznamových zařízení a tlumeného hluku od lidí venku. „A proč jsem tady, mylorde, to je opravdu velmi jednoduché. Přišel jsem vás zabít.“\nNikdo neřekl ani slovo. Pár okamžiků nikdo ani nedýchal.\nPak bylo ticho protnuto hlukem: nejprve dušeným pisklavým hihňáním, které se změnilo v drásavý smích a nakonec chechot. Aritcio se smál tak silně, že téměř spadl z trůnu. „Ty?!“ řval smíchy na Mluvčího. „Jsi šílený, staříku! Jsi šílený!“\n„Buď jak buď, ale zdá se, že nejsem jediný,“ odpověděl Mluvčí docela klidně.\nAritcio, snažíce se získat opět vážnou tvář, se zeptal, „Kdo tě poslal?“\n„Proč… to vy, mylorde.“\n„Cože? Ó nebesa, tohle je čím dál lepší.“\nMluvčí se otočil k lidem kolem něj a ukázal na muže, jenž stál po jeho pravici. „Toto je Rakban Vennegh,“ řekl. „Jeho otec byl usmrcen za krádež, obviněn mužem, jehož kromě vás nikdo neviděl. Vedle něj stojí Suki Natasa. Její syn byl mučen za to, že zaletěl balónem do stromů královské zahrady, a nyní nedělá nic než hledí do zdi. A tam je Etu Gassa, jejíž krása vás okouzlila tak, že jste nařídil, aby byla nucena tančit nahá na palácovém náměstí každý den v poledne, aby si svou krásu sobecky nenechávala pro sebe. A nechal jste jejího manžela zavraždit, obviněného ze sobeckosti, že si ji nechává celou pro sebe. Každému v této síni, v tomto paláci, na tomto místě jste ublížil, nebo mají milované, jimž jste ublížil. Každičký z nich, mylorde.“ Mluvčí mluvil tichou monotónní řečí, ale v jeho řeči existoval slabý důraz zdvořilosti při slově mylorde.\n„To jste stvořil,“ pokračoval Mluvčí. „Jsem-li zde, mylorde, je to jen proto, že jste mě sem povolal, i když si toho nejste vědom. Mluvčí jsou soudci hned po Císaři, kráčejí tam, kde jsou potřeba.“\nLehce si upravil plášť a pravil, „Právě teď, mylorde, je tu armáda lidí tam venku, kteří chtějí nápravu vašich činů. Abych byl určitější, chtějí vaši krev.“\nAritcio odpověděl, „Bez šance.“\nVojenský poradce dodal, „Je Dědicem trůnu. Nemohou se ho dotknout.“\nMluvčí pravd na něj upřel ocelový pohled. „Ve skutečnosti, mylorde, mohou.“\nNež měli šanci odpovědět, pokračoval, „Nejsem si jist, zda jste si vědomi prastarého náboženského zákona – vlastně abych řekl pravdu, jsem si zcela jist, že si ho vědomi nejste, neboť jinak byste nikdy nezabředli do těchto záležitostí – náboženského zákona, díky čemuž může poškozená strana žádat náhradu od poškozujícího, a to ve formě masa a krve. Oko za oko, libra masa, vydloubnutí oka, a tak dále.“\nNáboženská poradkyně do toho vpadla, „Jsme si vědomi tohoto práva. Je to z nejstarších textů, z těch o rozzuřeném bohu. Ale tady nemá žádnou váhu.“\n„Ach, ale má,“ řekl Mluvčí. „Bude-li někdo poškozen bezdůvodně někým jiným, a bude-li čin souzen nesmyslně oficiálním soudcem, může být použito právo náhrady. Oficiálními soudci jsou Císař, samozřejmě, společně s pěti Dědici, jistými Držiteli. A Mluvčí pravdy.“\n„Mně se nedotkneš,“ řekl Aritcio.\n„Nemůže ti nic udělat, mylorde,“ řekla Aritciovi náboženská poradkyně. Otočila se k Mluvčímu. „Vynechal jste polovinu zákona. Existuje posun dle postavení.“\n„To vskutku existuje,“ odpověděl Mluvčí. „A říká, že byl-li čin posouzen jako odůvodněný, náhrada bere v úvahu společenská postavení oběti i pachatele. Je-li pachatel značně výš, množství odplaty, libra masa, chcete-li, se dle toho zmenší. Kdyby obyčejný občan měl žádat náhradu od Císaře, dostane ji, ale bude to nekonečně malá troška, jen něco málo víc než kousíček kůže z rukou jeho Svatosti.“\nAritcio řekl, „Tak kde je problém? I s těmi lidmi tam venku těžko přijdu o více než o ostříhání vlasů.“\nMluvčí odpověděl, „To jsou jen ti, co se připojili k mé pouti. Přicházejí k nám zprávy ze všech koutů oblasti. Existuje hromada lidí, kteří jsou na vás velmi rozzlobeni, mylorde, a pokud všichni uvedou své žádosti najednou, budete rozprášen na atomy.“\nAritcio, jehož tón hlasu byl čím dál zachmuřenější, se otočil k náboženské poradkyni. „Je to pravda?“ zeptal se. „Má tento muž, tento… tento Mluvčí pravd,“ vyplivl titul, „má právo mně soudit?“\nNáboženská poradkyně nic neřekla, jen zavřela oči a přikývla.\nAritcio se otočil k vojenskému poradci. „Má?“\nPoradce ztuhnul. „No, netu-, to jest, no-“\n„Odpověz mi. Má tento muž moc mě popravit?“\nVojenský poradce sklonil hlavu a hleděl na podlahu. „Ano, mylorde. Věřím, že má.“\nAritcio se otočil zpět k Mluvčímu. „Nevidím důvod, proč bych měl jednat dle tvých požadavků. Proč nemám nechat své stráže, aby popravili oni tebe?“\n„Jestliže mě napadnou,“ odpověděl Mluvčí, „nejenže budou exkomunikováni a jejich jména se vymažou z Knihy záznamů, čímž jejich životy a osobnosti přestanou existovat, ale vy půjdete proti slovu Mluvčího, což znamená, že i vy riskujete vymazání z Knihy záznamů. Byl byste zbaven trůnu, mylorde, a zbaven svých práv a imunity. Dokážu si představit, že pak již budete bez šance.“\nMluvčí zavřel oči, hluboce vydechl a pak dodal, „Tak to je, mylorde. Toto je konec cesty. Okamžik, kdy se hříchy vracejí, aby ničily.“\n„To je vzpoura, tak je to.“\n„Ne, mylorde. To je revoluce.“\nOpět padlo ticho. Ani hluk davu nebylo nyní slyšet. Byl slyšet pouze hukot videokamer, jejich nahrávky byly bezpochyby vysílány hordám venku a nesčetným domácnostem kolem.\nVojenský poradce vkročil vpřed. „My… toto nemůžeme dovolit,“ řekl. „Jestliže bude Dědic zbaven trůnu, jestliže opravdu nastává revoluce, pak Rod padne. Vnější síly -,“ neřekl ostatní rody, ale měl to na mysli stejně jako všichni ostatní, „Vnější síly nás zničí. Dědic možná rozzuřil lidi za dobu své vlády, ale musíme najít nějaký způsob, jak ho zachovat. Musíme. Pokud ne, pokud se vydáme cestou otevřené vzpoury a královraždy, zbaví se náš lid jakékoli šance, že v budoucnu na trůn nastoupí jakýkoli jiný Dědic.“\nMluvčí se opřel o svou hůl. „A co pak tedy navrhujete?“\n„Existuje… ne, vím, že neexistuje šance, že se lidé nechají od tohoto odradit,“ řekl poradce. „Ale jsou tu někteří, co by se nechali přesvědčit, aby počkali?“\nZvenčí se ozval hluk.\n„Dobrá, asi ne tolik,“ uznal poradce. „Ale i tak. Existují tu lidé, kteří jsou ochotni riskovat otřesy krvavé vzpoury? Budou trpět ekonomickým rozvratem, který jistě bude následovat, a možností vojenského střetu? Budou riskovat své živobytí i samotné životy?“\n„Ze svých požadavků nebudou chtít ustoupit,“ varoval ho docela klidně Mluvčí. „To je nadevše jasné.“\n„Pak nám dovolte toto,“ pokračoval poradce. „Nechť vystoupí lidé, jež mají nejzávažnější požadavky. Nechť mají svou odplatu. Ale prosím, pro lásku rodu a všech v něm, nechte Dědice žít.“\n„Souhlasím,“ dodal Aritcio, ale byl ignorován.\n„Nevím, zda lid s tímto bude souhlasit,“ řekl Mluvčí.\n„Doufám, že budou. Neboť i kdyby Dědic nezemřel, dojde až skoro k bodu smrti.“\n„Cože?“ zvolal Aritcio.\nPoradce pokračoval, „Jestliže vystoupí milión, pak odstraníme ruku. Jestliže vystoupí další milión, odstraníme nohu. Budeme řezat a řezat a řezat, budeme trhat maso a vysávat krev, dokud nezůstanou jen pouhé důležité orgány.“\n„Zešílels?“ zařval Aritcio.\n„Vše co žádám, pro dobro všech, je, aby zbylo dost pro Dědicovo přežití, aby dál v určitém ohledu fungoval. Konec konců, člověk nepotřebuje k vládě končetiny, ani všechny své smysly ne. Jedno oko stačí; jedno ucho; kousek jazyka, zubů a kůže.“\n„To nedopustím,“ zavrčel Aritcio.\nPoradce se k němu otočil a pravil, „Pak zemřete, mylorde. Roztrhají vás na kusy.“\n„Ty mě roztrháš na kusy.“\n„Ale tímto způsobem z vás něco zbude, mylorde. A zbytek můžeme nechat znovu narůst.“\nMluvčí do toho vpadl, „Klonování je zakázáno. To víte.“\n„Jen pokud osoba zemře,“ odvětil poradce. „Ale jestliže jej udržíme naživu a necháme ho podstoupit procedurou urychleného buněčného růstu, neporušíme zákony, zatímco lidé dostanou svou libru masa.“\n„Myslíte si, že to stačí?“ optal se Mluvčí.\n„Upřímně? Ne,“ odpověděl poradce.\n„Jsem stále tady, pokud vás to zajímá.“ ozval se Aritcio.\nPoradce se k němu otočil, „Mylorde, i když vás velice miluji a ctím, jsme na pokraji revoluce, která si během mžiku může narazit vaši hlavu na kopí. Chápete tu situaci? Rozumíte tomu, že pokud bude s výsledkem jakákoli nespokojenost, zemřete?“\nPoradce se opět otočil k Mluvčímu. „Pokud učiní jakékoli rozhodnutí, s nímž budou lidé velice nesouhlasit,“ řekl poradce, „pak mohou přijít hromadně a požadovat náhradu.“\n„A s ním i jeho hlavu,“ řekl Mluvčí.\n„A jeho život,“ dodal poradce. „Myslíte si, že se s tímto lidé spokojí? Nový vládce, jenž nahradí starého. Nový člověk. V každém smyslu slova.“\nMluvčí se zamyslel. Aritcio dál mlčel.\n„Ano,“ řekl posléze Mluvčí. „Ano, věřím, že se s tím spokojí.“\nHordy lidí venku opět pozvedly svůj hlas, tak hlasitě, že se i podlaha paláce otřásala. Ale nebyly to výkřiky nelibosti. Zněla v něm radost.\nAritcio ležel připoutaný na operačním stole. Ke stropu byly připevněny videokamery, jedna malá byla připevněna i na čele chirurga.\nPomocí elektrického skalpelu odřezával chirurg pomalu a metodicky kousky Atriciovy kůže. Dědicova krev byla okamžitě odsávána změtí plastických trubiček, jež ji sváděly do dialytického stroje, odkud byla opět pumpována do jeho těla.\nNebyla použita anestetika. Dědic měl v ústech zaražený gumový chránič, připevněný koženými pásky, a zakusoval se do něj takovou silou, že mu na čele vystupovaly žíly. Po každém říznutí se ozval chraplavý zvuk, který nejprve přihlížející považovali za poruchu ve zvukové části vysílání, ale byl to Dědicův ochraptělý hlas, kdy jeho výkřiky nevyšly dál než do hrdla.\nNěkdy doktoři používali lasery, neboť ihned vypalovaly rány, ale neboť lasery také ničily nervy, považovala je veřejnost za velice neuspokojující. Skalpely byly těmi nejvhodnějšími nástroji.\nVojenský poradce i náboženská poradkyně se někdy k procedurám přidali, netečně sledovali kuchání svého pána. Náboženská poradkyně od počátku procedur neučinila žádný komentář. I vojenský poradce řekl jen málo, vyjma krátké, tajné konverzace s hlavním doktorem a určitými vojenskými představiteli, kdy k plnému pochopení všech zúčastněných vysvětlil, že Dědic nesmí zemřít. A pokud by zemřel, tak jeho věznitelé a hlídači provedou jakékoli nutné kroky, aby se zajistilo, že bude žít znovu, bez ohledu na osobní morálku a náboženské zákony.\nSám Aritcio řekl jen málo. Po jeho těle byla taková poptávka, že stěží mohl vůbec vládnout.\nChirurg si očistil skalpel a pomalu promluvil do kamery. „Tak to bylo zbavení kůže u posledního prstu. Prohlédněte si šlachy. Těmi budeme pokračovat.“\n(O nápravě krutého muže se můžete dočíst v povídce Role, v níž hraji Ďábla.)


Demo akce Wanted: Weapons of Fate - iDNES.cz\n25. března 2009 9:38, aktualizováno 9:38\nNa bullet time už jsme zvyklí a nijak nás ve hře nepřekvapí. Jak by se vám ovšem líbilo střílet za roh, nebo za jakýkoliv úkryt, kde číhá protivník? Co takhle sestřelovat ve zpomaleném čase nepřátelské kulky, které si to míří na vás? To vše a mnohem více si můžete zkusit při hraní dema (850 MB) third person akce Wanted: Weapons of Fate podle filmu Wanted s Angelinou Jolie a Morganem Freemanem.\nStanete se zabijákem a přesto superhrdinou. Jak to jde dohromady, na tom ve hře a zvláště pak v demoverzi nakonec příliš nezáleží. Jde hlavně o akci, nutno uznat, že celkem povedenou. Demo stahujte z mirroru, lokální download se přípravuje.


Zámek má nové dveře za tři sta tisíc. Vidíte ten rozdíl? | E-MOSTECKO.CZ\nDnes vyšlo 0 článků Zprávy\tZámek má nové dveře za tři sta tisíc. Vidíte ten rozdíl?\n25. 11. 2013 17:38\tRedakce\tLitvínov - Restaurovaný portál a vrata má litvínovský zámek. Jde o další práce na záchraně památky, která se začne ve velkém dávat do pořádku příští rok. Nový vstup přišel na více než tři sta tisíc korun.\nZa finanční podpory Ústeckého kraje – Program na záchranu a obnovu kulturních památek Ústeckého kraje pro rok 2013 prošly restaurátorskými pracemi v litvínovském zámku portál a vrata do Mostecké ulice. Portál restauroval Radomil Šolc, vrata Marek Přikryl. Celkové náklady 317 tisíc korun pomohl kraj uhradit neinvestiční dotací 150 tisíc korun. V průběhu prací se muselo, oproti původnímu záměru, nechat dodělat ukotvení závěsů vrat.\n„Vrata byla odvezena do ateliéru restaurátora letos 13. srpna. V rámci zásahu došlo k demontáži vrat, očištění od novodobých nátěrů, doplnění chybějících dřevěných prvků, konzervaci, olejovým nátěrům v několika vrstvách a k opětovné montáži a osazení na místo ve čtvrtek 21. listopadu," informuje o průběhu prací Jana Břečková z odboru investic a regionálního rozvoje Městského úřadu Litvínov.\nKlasicistní dubová vrata jsou skoro celá původní včetně kování, doplněny byly pouze drobnosti - poškozené lišty a klika, která je z jiných historických vrat.\n„Restaurátorskými pracemi prošel také portál. Radomil Šolc očistil kámen, doplnil chybějící části, zatmelil prasklé a celý portál zakonzervoval," dodává Jana Břečková.\nPo ročním intenzivním jednání starosty Litvínova Milana Šťovčíka s Ministerstvem financí o dotaci a rekonstrukci litvínovského zámku, město získalo 32 milionů korun. Rekonstrukce bude probíhat do konce roku 2014.\nV Roosveltově ulici bylo pořádně živo. Sjížděly se tam tři hasičské jednotky\nLitvínov - Spálené potraviny v jednom z bytů v Roosveltově ulici v Litvínově vyděsily tamní obyvatele. K ohlášenému požáru bytu ve čtvrtém patře panelového domu totiž vyjely tři hasičské jednotky. Přivolaní profesionální hasiči z Litvínova začali násilně otevírat dveře, když v tom jim otevřel majitel bytu, který usnul. KURIOZITA: Muži otekl prst, o pomoc při sundání prstýnku požádal litvínovské hasiče