Nejděsivější místa ČR 3 :: Paracz\n— Nejděsivější místa ČR 3 —\n" Maminko, vždyť nejsme sami, podívej, dole jsou chaloupky, tam žije spousta dobrých lidí," smál se Petřík. Maminka ho vždycky jemně pohladila po vlasech:" Nejsme sami, máme jeden druhého."\n" Pojď, Petříku, musíme osvobodit náš kraj od nespravedlnosti, kterou by tu mohli nepřátelé spáchat," rozhodla se Eliška. Vzala Petříka za ruku a přikázala kočím, aby zapřáhli koně. Na vůz společnými silami naložili všechny truhly plné pokladů.\n" Kam jedeme, maminko?," ptal se Petřík.\n" Neboj se Petříku. Víš, kde není bohatství, není ani závist."\nJakmile i Petříkova korunka zmizela ve studánce, Eliška se usmála:" Tady, Petříku, vždycky najdeš poklad."\n" Kam zmizeli naši milí hostě?" zeptala se maminka kuchařky.\n" Prohledali celý zámek a když neobjevili ani jeden lesklý peníz, odjeli tak rychle, jak jenom přijeli."\nAž půjdete někdy kolem, určitě se běžte na modrou studánku podívat. A když si lehnete na hebkou trávu, bude vám studánka vyprávět příběh Elišky a jejího synka Petříka\n" Madlenko, nemůžeme už naši lásku ukrývat," rozhodl se jednoho dne odvážně Vašek,"půjdu k tvému otci a požádám ho o tvou ruku."\n" Ty a Madlenka?," divil se mlynář a bouchl pěstí do stolu," na holku tu čeká jiné živobytí!"\n" Proč já nemám dost peněz, co bych za to dal, být bohatý a vzít si krásnou Madlenku za ženu!"\nTu šel kolem upravený pán a pustil se s Vaškem do řeči:" Vidím, že potřebuješ peníze? Mohu ti je nabídnout, ale jenom pod jednou podmínkou: Za sedm let zůstaneš navždy se mnou!"\nVašek radostí vyskočil:" Splním vše, co po mně budeš požadovat!"\nUběhl sedmý rok, když tu se před Vaškem objevil starý známý:" Tvůj čas vypršel. Půjdeš se mnou, jak jsi slíbil!" Teď už si Vašek všiml rohů na hlavě pána a pochopil, že před ním stojí samotný čert!\n" Čerte, myslím si, že bych ti mohl cestou do pekla utéct . Jistě nejsi tak rychlý jako já! Nechceš si mě raději ještě vyzkoušet?"\n" Dobře," souhlasil čert," ty poběžíš od kříže v Soběraze a já od Vrchlabí. Až uvidíš blesk, vyběhni! Když tu budeš první, nechám tě jít, ale jakmile prohraješ, půjdeš se mnou!"\nPověst 1. O Pelíškovi\n" To tedy ne!," rozzlobil se Pelíšek," moji zahrádku mi nikdo ničit nebude! Jen až já zjistím, kdo to udělal!!!" Jeho hněv se nesl údolím jako nekonečná ozvěna mezi skalami.\n" Pánové, teď vám povím něco, o čem nevíte! Zdejší rytíř Čéč nás zve na svoje panství! Prý má něco, co ještě nikdo nikdy neviděl!," prohlásil menší muž.\nDruhý, větší, vstal od stolu, a řekl:" Vždyť už to ví celý kraj! Rytíř Čéč získal někde velmi krásné květiny a chce se jimi pochlubit!"\nVšichni se rozesmáli:" Jinak by nás na hrad nezval!"\nTo Pelíškovi stačilo! "Ta nespravedlnost, o kterou nyní pan Čéč opírá svoji slávu, musí být přece spravedlivě potrestána!"\n" Už jede, už přijíždí," zaradoval se Pelíšek,"teď máte, světlušky, cestu volnou." Světlušky vylétly a rozžhly svá světýlka podél cesty. Pelíšek rychle utíkal k rybníku a nezapomínal pokládat malá světýlka na trávu. Poslední světlušky, ty, které nejvíce svítily, vzlétly nad rybník. Tak byla pro pana Čéče přichystána osvícená cesta až do rybníka.\nDo tiché a klidné noci zaznělo Pelíškovo ponaučení:" Nerabuj přírodu, nechceš-li mít škodu!"\nVylezl z rybníka, třásl se zimou. Na cestě zahlédl Pelíška a zavolal na něj:" Pojď, já ti všechny květiny vrátím."\n" Nechte si je, pane, ale starejte se o ně tak dobře, jako já," odvětil Pelíšek a odešel do své jeskyně.\nKdyž zavítáte do Prachovských skal, určitě si všimnete i Pelíškovy zahrádky! A možná že i vy sami znáte místa plná krásných květinek. A až se jim budete na výletech obdivovat, nezapomínejte na Pelíškovo ponaučení! zdroj\nPověst 2. - čertova kuchyně\nRozhodl se jednou čert, že půjde na svět a přivede odtud tolik hříšných duší, že budou v nebi až závidět. Přišel také do jičínského kraje - ve dne se před lidmi ukrýval, protože by ho byl každý poznal, teprve za soumraku putoval od vesnice k vesnici a pásl po lidských duších. Ale sotva doznělo klekání, lidé zašli do svých domovů a nikdo se venku neukázal. I usmyslil si čert, že vpadne do pokojných domů za noci a ze spánku lid odnese. Ale chtěl-li někde překročit práh, bylo mu jakoby vstoupil na nůž. Každý práh byl poznamenán svěcenou vodou, a tak zlý duch neměl nikde do stavení přístupu.\nProto rozhněván došel do hlubokých Prachovských skal. Vzal do ruky kámen, stiskl jej tak silně, až se mu v dlani vznítil. Založil oheň a hřál se teplem, jaké mu na světě tolik scházelo. Pak hledal, kde by si odpočinul. Kameny byly tvrdé i pro ďáblovo tělo, proto se ohlížel po silném stromu, v jehož větvích by se skryl a jeden mrzutý den přespal. Nedaleko odtud našel mohutnou jedli. Vylezl na ni a znaven dlouhou, marnou poutí usnul.\nŠel tudy člověk a sbíral jahody. Jakmile spatřil na stromě ďábla, pokřižoval se a zvolal: "Pánbůh s námi a zlé pryč!" Čert procitl, zařval, až se skály třásly, a v ohni a blescích zmizel.\nAle strom, na kterém seděl,, se zkřivil pod jeho tíží v podivný tvar. Kmen nad kořenem se prohnul v podobu podkovy, ale výše se opět pial rovně do značné výše. Dlouho stával na krajním skalisku tento mohutný, zvlášť křivý strom. Nikdo neměl odvahy jej skácet. Až jednou, za prudké bouře byl sražen bleskem. Spálené místo, kde si čert topil, bylo dlouho také vidět a lidé si vyprávěli, že prý si tu vařil.\nTěmto místům od nepaměti lid říká Čertova kuchyně.\nPověst 3 - Čertova ruka\nV hruboskalských tajemnostech má rozsáhlý skalní pískovcový ostrov zvaný Čertova ruka status VIP. Jelikož má podobné vlastnosti jako nedobytná skaliska, na nichž stály hrady Valdštejn nebo Skála, i na něm se nacházejí stopy po dávném hrádku. Ale vzhledem ke zvláštním nálezům, o nichž se zmiňuje informační tabule u modré značky, procházela Čertova ruka snad všemi historickými dobami pravěku jako vyjímečné kultovní místo. Křesťanství tuto vyjímečnost potvrdilo lidovou pověstí o sv.Prokopovi, nutícím orat čerta tak důkladně, až na skalní stěně zůstal otisk čertí dlaně. Traduje se, že čertovými se obvykle nazývala místa silně zavánějící pohanskými božstvy.\nOd zrození prvních turistických průvodců je v otázce, proč se Čertově ruce říká Čertova ruka, jasno. Uvádí to i sám V.Durych knize o Českém ráji z r.1886: "Jdeme dále a netrvá to ani deset minut a již prohlédají na nás z lesnatého úvalu, děsně krásné skupiny skal, z nichž jedna má název "Čertova ruka". Skála ta, která vyniká v divoké té rokli, na pravé straně, má na sobě podobu červené ruky, o šesti prstech a několik červených skvrn. Ve skutečnosti jest ona hříčka přírody velikou mušlí, která je i z daleka zřetelně k pozorování, lid ale pro bizarnosť oněch skal a pro neobyčejný úkaz v příčině onoho nadbytečného šestého prstu, obetkal ono skalní údolí znárodnělou pověstí a skále oné dal název "Čertova ruka". O tom, že se podoba ruky v členitých a zvětralých stěnách pro nezasvěcence nehledá snadno, ani slovo. Naopak se zdůrazňuje její zřetelná viditelnost.\nKdyž se budeme snažit najít něco průbojnějšího, co by název Čertova ruka pro rozlehlý skalní ostrov ospravedlnilo namísto nevýrazné rudé skvrny, nemusíme se rozhlížet příliš důkladně. Stačí vystoupit po Angrově stezce, a tedy po modré značce, na Janovu vyhlídku. Z Janovy vyhlídky je nádherný rozhled na krajinu ke Kozákovu, na oblast Maják, a hlavně na boční srázy Čertovy ruky. Na první pohled zaujme bizarní tvar rozložité věže nazvané Velká Bašta, a začneme počítat: první prst, druhý prst, třetí ... malíček se už udrobil. Velká Bašta se před očima proměňuje v podobu gigantické tlapy jakési podzemní bytosti, tlapy vyrůstající ze země v pohybu něco zachytit a stáhnout dolů pod zem, třeba neopatrně nízko letící vyhlídkové letadlo.\nMožná, že tohle je ta "čertova" ruka, od které bylo kdysi potřeba odvrátit pozornost zarputilých pohanů. Nebylo by přece nic zvláštního, kdyby obyvatelstvo v dávných dobách cítilo k podzemní bytosti, zkoumající, jestli na povrchu Země neprší, uctivý respekt a posvátnou náklonnost. Palec gigantické ruky tvoří reliéf ženské postavy v dlouhé říze, držící na levé ruce bílého sokola. Sokol se spíše než jako dravec tváří jako vyplašená slepice, ale u nás romantiků taková nepatrnost nehraje roli.\nNáhorní plošina Čertovy ruky je pro veřejnost nepřístupná. Ale netřeba želet, nahoře není nic, co by se nedalo prohlédnout zoomem digitálního fotoaparátu. Zajímavější je to, co se nachází kolem skalního masívu dole. Dnes vedou kolem Čertovy ruky trasy turistických značek - žlutá od Podháje na Valdštejn kolem "Krokodýla", a modrá, která se točí kolem sedmihorských pramenů a pod Čertovu ruku přichází průchodem pod vyhlídkou u Lvíčka.\nKdyž si odmyslíme současné cesty obtáčející masív, a hlavně proraženou skalní stěnu u "Krokodýla", zůstane jako jediný možný přístup (například pro druidy, kteří snad s bohatou kultovní minulostí Čertovy ruky souvisejí rovněž), od Pelešan podle pramene, který začíná u další známé hruboskalské pamětihodnosti - u balvanu zvaného Bažináč.\nPodoba Bažináče se opakuje i v podobě dalších balvanů, volně roztroušených kolem Čertovy ruky. Závěr zní - pokud se vydáme od pramene potůčku, vyvěrajícího pod Bažináčem, odmyslíme si asfaltovou cestu a necháme se volně vést balvany, osamoceně ležícími v lese pod stěnou jak poražené stély, zavedou nás jeden po druhém přímo pod gigantickou ruku. Původní pohanské cestovní značení nebo náhoda?\nNádherně magicky vypadá spojení srpku Měsíce s tajemnou kamennou rukou...\nV každém případě si můžeme být jisti, že když postojíme pod až neskutečným přírodním divadlem, který Čertova ruka nabízí, nic než pocit posvátnosti nás nemůže napadnout. A když ještě přijdeme v čase, kdy dravci učí létat mláďata ze skály na skálu, budeme si ten pocit dlouho pamatovat!\nJméno hradu Kosti vrtá nejednomu zvídavému turistovi hlavou. Není divu, že si lidé začali vymýšlet nejrůznější fantasmagorie, jak jej mohla pevnost získat. Nejznámější (avšak jak vám všichni historikové i sám kastelán hradu potvrdí - naprosto nesmyslný) příběh vypráví o době, kdy Jen Žižka z Trocnova obléhal hrad.\nDny a týdny plynuly jako voda, až na Kosti zbyla jediná vepřová hlava a soudek vína. Už už se pán hradu chystal vystrojit si předsmrtnou hostinu, když se v kuchynipřichomítl k dílu vychytralý zbrojnoš. Pošeptal něco kuchtíkovi a ten se se smíchem vydal za pánem. Ještě toho večera se na Kosti konala velká slavnost. Posádka si dávala záležet, aby byl cinkot nenaplněných pohárů a řinčení prázdných talířů slyšet široko daleko. Žižkovo vojsko, jenž už bylo dlouhým obléháním znaveno, kroutilo nad veselicí hlavou. "Ten náš vůdce má ale pochybnou strategii," říkali si a vzpoura byla na spadnutí.\nPoslední kapkou byl pro Žižkovy vojáky zdařilý kousek hradního zbrojnoše. Když kostecká posádka začala nad prázdnými mísami omdlévat hladem, přehodil voják přes hradby onu poslední vepřovou hlavu a soudek vína. "Dejte si s námi," zavolal na husity. "Máme dost na celé měsíce!" Roztrpčené vojsko stanulo proti svému vůdci a jemu nezbylo, než hned ráno odtáhnout s nepořízenou.\nKdyž se slunko vyneslo nad obzor, mohli vyhladovělí strážci hradu pozorovat Žižkovy vojáky, skládající stany a vydávající se na ústupu. Povídá se, že velký husita nedokázal opustit hrad v pokoře. Aby ulevil svému hněvu, pravil: "Hrad je tvrdý jak kost, a ta patří jen psu!" Tenkrát prý hrad dostal své jméno a jeho majiteli byla na památku posledního vepřového vsazena do erbu kančí hlava.\nDůkazů, že tento příběh nemá s historií nic moc společného, je několik. Zaprvé: husita Jan Žižka z Trocnova nikdy Kost nedobýval, protože ji přehlédl. Když táhl údolím, spatřil majestátné Trosky a vydal se hned tam. Ale ani ty se mu dobýt nepodařilo. Zadruhé: Kost má své jméno odnepaměti. Její první majitel Beneš z Vartemberka si nechával říkat Benesius di Costi. Přídomek jeho jména znamená něco jako "pevný, tvrdý, kamenný" nebo "klenutý". Ve 14. století se většina panských hrádků a tvrzí stavěla ze dřeva. Kost byla výjimkou a ve jméně jí to zůstalo. A nakonec; i kdyby to všechno náhodou byla pravda, proč by propána obyvatelé Kosti pojmenovávali hrad podle slov nepřítele?! Mimochodem, Zajícové z Hazmburka, kterým Kost patřila v době, kdy Žižka táhnul Českým rájem, sice ve znaku měli kančí hlavy, avšak ty přejali od Buziců. S domnělým vepřovým pro husity to nemá nic společného.\nA tak rybáře uvítali v Kuněticích, kde jeho rodině mezitím nastaly lepší časy, a rybář se hned pustil do práce. Čertíka pečlivě slepil a sám satan ho pochváli za dobře odvedenou práci. Nezapomněl mu ovšem připomenout, že jakmile se soška rozlepí vlhkem, propadne rybářova duše navždy peklu. Rybář slíbil, že takovou věc nikdy nedopustí, a byl nevýslovně šťasten, když satan řekl: "Budeš-li potřebovat nové peníze, polib jen tuto mou sošku a ihned tu budeš mít váček s dukáty" Rybář si myslel, že nastaly bezstarostné časy. Jeho rodina už nebude trpět bídou, budou mít tolik peněz, kolik budou chtít. Zanedlouho však poznal, jak hluboce se mýlil.Čertíka sice ukryl do bedny, ale jen ulehl do postele byl čertík vedle něho. A od tě cvhíle tak tomu bylo vždy. Kam se hnul rybář, tam měl v patách neposedného čertíka. Rybář dokonce musel zanechat rybaření, protože hrozilo, že čertík, který ho doprovázel i k vodě, navlhne a rybář tak ztratí svou duši. Rybářova žena postupně odhalila mužovo tajemství a dušovala se, že by raději zemřela, než by přijala dary od samotného vyslance pekla. Časem si ale zvykla na blahobyt a požadovala po svém muži nové a nové peníze. Rybář postupně ztrácel své staré přátele. Již nerybařil, ven nevycházel a sousedům nešlo do hlavy, jak si bez práce přišel k takovému blahobytu. Domnívali se tedy, že se přidal k nějaké lupičské bandě a jmění si opatřuje nečestným způsobem. Zanedlouho se o rybáři Bartošovi dozvěděli i na Kunětické Hoře. Když se zde pánům z Pernštejna jednoho dne ztratil zlatý pohár, padlo podezření na rybáře. To on se přece přidal k loupežníkům, to jemu přece bez práce narůstá majetek!\nPřicházeli k němu horníci a přednášeli svoje žaloby a prosby. Dobře prý by jim bylo pod vládou moudrého, laskavého císaře - otce poddaných - kdyby loupeživé hordy nepřepadaly bezbranných horníků, kdyby tu v kraji stál pevný hrad, který by střežil ovoce jejich přičinění. A pak - kde je zlato, tam se i ďábel stěhuje a o duši lidskou usiluje. Těžký boj s mocí ďáblů, kteří se krajem prohánějí a maří tu dílo kovkopů. Zadumal se císař nad žalobami zlatokopů, vsedl na kůň a pustil se do hloubi temných hvozdů. Sám a sám jede, stále dále a dále od své družiny, táborem rozložené na pokraji lesa.\nChtěl býti sám, chtěl uvážiti, kde by tu bylo nejlépe zbudovati pevný, mocný hrad k ochraně zlatých hor. Balvany skutálené s temen skal, kmeny smrků vichřicí vyvrácených leží mu v cestě, jako by jich byl sám ďábel v tato místa naválel, aby vládci země zabránil vstup v tajemné lůno hor. Hůře a hůře prodírá se císař kupředu, s koně sesedá, k stromu jej váže. Přelézá přes balvany a drásavými křovinami dere se dále tím směrem, kde nad lesem k obloze stoupá sloup nažloutlého, čpavého dýmu.\nVyšel císař z lesa - a jaké překvapení! Uprostřed dolinky, obstoupené lesy, dřevěná chatrč stojí, na paloučku vedle ní popásá se kráva, za chatrčí na pokraji lesa vysoký milíř dýmá. Nad dolinou směrem k jihu zdvíhá se horský hřbet, na němž šumí javorový les, a nad něj ještě výše ční skalnaté témě. Tam se zrak císařův pozastavil a na tvářích mu zahrál spokojený úsměv.\nSotva však udělal několik kroků, zarazil se, jako by ho cosi polekalo. Odhodil lopatu, popadl poleno s hranice dříví, počal jím divoce mávati, jakoby ho kohosi bil. "Šílenec" - myslí si císař. Obrátil kroky své k chaloupce, zavolal na uhlíře : " Hej, co to tropíš, člověče pošetilý ?" "Och, zlou já mám práci, vzácný cizinče!" odpovídal uhlíř, stíraje pot s horkého čela. "S čertem se biji na život a na smrt. Zasedl si na mne, nebohého starce, usmyslil si, že mne vystrnadí z doliny. Nemocemi mne stíhá, blesky posílá na moji chatu, milíře mi rozhazuje i jinak je ničí. Nyní jsem ho však uchopil za jeho ohnivý ohon a na místě se s ním vypořádám!" vzkřikl stařec hněvivě a začal znovu bušiti polenem do neviditelného nepřítele. Vtom rozlehla se hromová rána, oblohu zastřely mraky, den proměnil se v noc. Prudký vítr zavál dolinou, až se stromy rozkývaly jako stébla trav, a v zápětí zaduněla země od pádu jejich těžkých těl.\nCísař vběhl do chatrče, aby v ní přečkal bouři. Venku dále burácí hrom, vichřice vyje jak zbloudilý, hladový pes. Kdosi venku sténá....Naříká to starý uhlíř či snad satan, jehož uhlíř bije? Císař v rozechvění pohlíží ven do tmy a řádění živlů naslouchá.\nPojednou se mu zdá, že vítr slehá a bouře že slábne. V okénku místo klikatých blesků, sjíždějících k zemi jak ohnivé šípy, objevuje se zase bílé světlo denní. Je po bouři, nastává opět klidný den, jaký předtím byl. Jen vyvrácené stromy a zurážené větve svědčí, jak kruté byly právě zašlé chvíle. "Kde je stařec?" ohlíží se císař starostlivě, vycházeje z chatrče na svěží horský vzduch. Hle, tu na zápraží leží s obličejem zčernalým a ožehlým bleskem, nehybný, bezvládný, mrtev. V pohnutí postál císař nad jeho mrtvolou\n"Tam nechť stojí nový, pevný hrad! Ať střeží klidu kraje proti moci nečistých a chrání zlatých hor! A na památku toho, že jsem sám šťastně vyvázl na tomto místě z osidel ďábla, ať nese moje jméno!" Splnila se vůle králova. Stavitel Vít Hedvábný začal tu roku 1356 stavěti pevný hrad a v pěti letech dokončil veliké to dílo. Leč čert jakoby nadále bojoval s hradními pány o svůj bývalý úděl. Na tucty rytířů se tu vystřídalo, Kašperk ( Karlsburg ---Karlsberg ---Kašperk) pustl a stával se děsivým přízrakem, o němž obyvatelstvo horských vsí a samot bájilo, že jest zaklet a sídlem čertovské chasy, pročež lépe na celou míli se mu vyhnouti...\nBylo - nebylo, kdysi z levé hradní věže bylo vídat bledou, krásnou paní, která držela v ruce zlatý klíč a tímto klíčem kynula kolemjdoucím.\nAž mnohem později byl kočovným cikánům k táboření určen prostor za městem, dodnes nesoucí jméno "Na Cikánce"...\nStaronová synagoga je nejstarší památkou pražského Židovského Města a nejstarší dochovanou synagogou v Evropě. Již po více než 700 let slouží jako hlavní synagoga pražské židovské obce. Byla zbudována v poslední třetině 13. století kameníky královské huti, pracujícími na stavbě nedalekého kláštera sv. Anežky, a je svědectvím významného postavení tehdejší Židovské obce v Praze. Původně se nazývala Nová nebo Velká, teprve se vznikem dalších synagog koncem 16. století se pro ni začalo užívat názvu Staronová (Altneuschul). Jinak vysvětluje její název jedna z pražských židovských pověstí: základní kameny pro stavbu synagogy prý přinesli andělé ze zbořeného jeruzalémského Chrámu pod podmínkou - hebrejsky al-tenaj - že budou navráceny zpět, až dojde k jeho obnovení.\nVnitřní prostor Staronové synagogy je zaklenut šesti poli pětidílné žebrové klenby na dvou osmibokých pilířích. Dvanáct úzkých hrotitých oken odpovídá počtu dvanácti kmenů Izraele. Kamenné konzoly a hlavice jsou oživeny reliéfní výzdobou různých rostlinných motivů, mezi nimiž převládá listoví vinné révy. Umělecky nejcennější je výzdoba tympanonu svatostánku a svorníků kleneb. Právě těsný vztah výzdoby Staronové synagogy k dalším raně gotickým stavbám v Čechách datuje její vznik do doby kolem roku 1270.\nStřed hlavního sálu zaujímá vyvýšené pódium s pultem pro předčítání Tóry (bima, almemor), které je od okolního prostoru odděleno pozdně gotickou mříží. Svitky Tóry jsou uchovávány ve svatostánku (aron ha-kodeš) na východní stěně synagogy, obrácené směrem k Jeruzalému. Svatostánek je zakryt vyšívanou oponou (parochet) a drapérií (kaporet), které jsou zdobeny symboly připomínajícími jeruzalémský Chrám. Před svatostánkem visí věčné světlo (ner tamid) a po jeho pravé straně stojí kamenný pult (amud) pro kantora, který odtud vede bohoslužby. Ve Staronové synagoze je dodnes uchováno původní rozmístění sedadel po obvodu sálu, které bylo dříve obvyklé i v ostatních synagogách.\nV obvodových stěnách jsou patrná nedávno odkrytá ostění výklenků, které kdysi sloužily k ukládání modlitebních potřeb a knih. K osvětlení hlavního sálu slouží četné bronzové lustry ze 16. až 18. století a mosazné odrazovky na stěnách. Vnitřní výzdobu Staronové synagogy doplňuje vysoká korouhev, symbol významného postavení pražské židovské obce. Její užívání je doloženo od konce 15. století, do dnešní podoby byla obnovena za císaře Karla VI. roku 1716. Ve středu praporce najdeme šesticípou Davidovu hvězdu se židovským kloboukem uprostřed, která tvoří znak pražské židovské obce již od 15. století. Po obvodu praporu je vepsán text židovského vyznání víry Šema Jisrael.\nProtože Staronová synagoga byla vždy hlavní synagogou pražské židovské obce, působily zde jako rabíni její nejvýznamnější osobnosti. V 16. století to byl např. rabín Eliezer Aškenazi, Mordechaj ben Abraham Jaffe, Jehuda Leva ben Becalel - velký rabi Löw nebo jeho nejvýznamnější žák Jom Tov Lipmann Heller, známý svým vynikajícím komentářem k Mišně. Později zde působil také vrchní pražský rabín Ezechiel Landau, významná autorita tradiční rabínské vzdělanosti, a vrchní rabín Šlomo Jehuda Rapoport, čelný představitel židovského osvícenství (haskala).\nKe Staronové synagoze se váže i řada pověstí. Jedna z nich praví, že zde Maharal uložil na půdě Golema, poté co ho deaktivoval vyjmutím tajné kabalistické formule z jeho úst. Maharal měl údajně golema uspat až po začátku Šabatu, kdy byl nucen přerušit bohoslužbu (po odzpívání žalmů 92 a 93, kterými se vítá Šabat) a porušil tak zákaz práce. Po návratu do synagogy začal proto oba žalmy zpívat znovu, jako by se nic nestalo. Tento liturgický zvyk se ve Staronové synagoze udržel dodnes.\nStejně tak se objevuje motiv stvoření člověka bohem z hlíny (smíchané z krví jiného zabitého boha) v mezopotámských mýtech. Jistou podobnost by bylo možné vidět i ve východních rituálech "oživování" soch Buddhů. Než je socha umístěna na své místo, je do jejích útrob vložen svitek s mantrou.\nPodle pověsti, kterou zpracovali bratři Grimmové, se po oživení golema na jeho čele objevilo slovo "emet", neboli pravda (písmena alef, mem a tav hebrejské abecedy). Pro znehybnění golema pak stačilo smazat první písmeno z tohoto slova, čímž vzniklo slovo "met", jehož význam je "mrtvý". Takto byl dle legendy umrtven chelmský golem, kterého vyrobil rabín Elijahuem. Golem velikosti malé sošky, která nabývala po pánově příkazu přirozených rozměrů, svého pána přerostl a rabi tak nebyl schopen dosáhnout mu na čelo a golema znehybnit. Poručil tedy, aby mu golem zavázal botu. Obr se ochotně sklonil a rabi smazal písmeno. Náhle umrtvené tělo padlo k zemi a svou vahou rozdrtilo i rabína.\nSkutečným sídelním hradem moravských markrabat se Špilberk stal až od poloviny 14. století za vlády Jana Jindřicha (1350-1375) a jeho syna Jošta (1375-1411). Toto pouhých šest desítiletí trvající období autonomní vlády "moravských" Lucemburků, bratra a synovce Karla IV., tvoří bezesporu nejvýznamnější a nejskvělejší, i když málo známou kapitolu v dějinách brněnského hradu. Ale už po Joštově smrti, za posledního Lucemburka, uherského, římského a později i českého krále Zikmunda a za jeho zetě Albrechta Rakouského, kterému Zikmund v roce 1423 přenechává s vládou nad Moravou i hrad Špilberk, ztrácí tento hrad už natrvalo svou rezidenční funkci a do popředí se dostává jeho význam vojenský. Ten se plně projevil nejen za válek husitských, ale především za bojů mezi českým králem Jiřím z Poděbrad a uherským králem Matyášem Korvínem. Na Špilberku sídlil ve funkci zemského hejtmana Jiřího syn Viktorin z Poděbrad, uváděný v pramenech i jako "hejtman na Špilmberce". V roce 1469 se však Matyáši Korvínovi, podporovanému městem Brnem, podařilo po několikaměsíčním obléhání přinutit vyčerpanou českou posádku na Špilberku k odchodu za čestných podmínek a získat tak tento důležitý strategický bod a následovně i vládu na Moravě.\nOd konce 15. století nejen značně klesal dřívější význam Špilberku, ale nastával také jeho všestranný úpadek a postupné chátrání. Přední královský hrad na Moravě byl opětovně zastavován a dočasní držitelé o jeho údržbu příliš nedbali. Moravští stavové si však význam hradu pro celou zemi i její hlavní město dobře uvědomovali, když v roce 1543 konstatovali, že "ztracením tohoto zámku království českému i zemi moravské mnoho zlého by se stalo, a především město Brno by přišlo ke zkáze". V roce 1560 proto - aby zabránili jeho zamýšlenému prodeji do cizích rukou - raději sami Špilberk ("stolici markrabskou") i s celým panstvím sami koupili a vzápětí vlastní hrad prodali městu Brnu. Ve vlastnictví města zůstal Špilberk pouhých šedesát let - po bělohorské porážce stavovského povstání v roce 1620 byl císařem Ferdinandem II. městu zkonfiskován a vrátil se tak zpět do zeměpanského majetku.\nBěhem třicetileté války však hrad opět chátral a ani poměrně nepatrná vojenská posádka kolem 40 mužů nesvědčila o tom, že by Špilberk mohl ještě sehrát významnější vojenskou roli. Vše se však změnilo s částečnou vojenskou okupací Moravy švédským vojskem a s dvojím bezprostředním ohrožením moravské metropole v letech 1643-1645. Opevnění hradu i města se rychle opravovalo a zdokonalovalo. Když pak v roce 1645 Brno se Špilberkem pod velením plukovníka Raduita de Souches odolalo tříměsíčnímu dobývání mnohonásobnou švédskou přesilou, prokázal se znovu strategický význam tohoto hradu. Ten pak byl postupně - do poloviny 18. století - přebudován na nejmohutnější a také nejvýznamnější barokní pevnost na Moravě, tvořící jako citadela s neméně opevněným městem jednu pevnostní soustavu, která se v roce 1742 stala nepřekonatelnou překážkou i pro pruského krále Fridricha II. Vojenští velitelé Špilberku zastávali tehdy také funkci velících generálů na Moravě.\nSoučástí špilberské pevnosti bylo také pevnostní vězení. Už krátce po porážce stavovského povstání v roce 1620 byli na Špilberku několik let vězněni přední moravští účastníci této protihabsburské "rebelie". Od poslední čtvrtiny 17. do počátku osmdesátých let 18. století zde bylo vězněno kromě desítek "obyčejných" trestanců, odsouzených k pevnostním pracem, také několik vysoce postavených vojenských osobností, např. přední rakouští vojevůdci generálové Bonneval a Wallis, či proslulý plukovník pandurů Franz Trenck, který na Špilberku i zemřel roku 1749.\nV roce 1783 rozhodl císař Josef II. o přeměně zrušeného pevnostního vězení na Špilberku na civilní věznici, určenou pro nejtěžší zločince. K vězeňským účelům byla především určena a upravena nedostatečně využívaná součást zdejšího pevnostního systému - kasematy. V jejich hromadných celách bylo možné umístit více než 200 trestanců používaných k těžkým pracem na pevnosti i mimo ni. Od poloviny devadesátých let 18. století se však v nadzemních prostorách špilberské pevnosti začínají objevovat i vězni, které lze označit za politické. Kromě několika významnějších francouzských revolucionářů, zajatých za koaličních válek s Francií - nejznámější z nich byl bývalý poštmistr Jean B. Drouet - to byla především patnáctičlenná skupina tzv. uherských jakobínů v čele se spisovatelem Ferencem Kazinczym. O více než čtvrt století později (od r. 1822) se nově vybudované cely pro "státní vězně" v severním křídle nyní už bývalé pevnosti zaplnily italskými vlastenci, usilujícími o sjednocení, svobodu a nezávislost své země. Básník Silvio Pellico, který zde nedobrovolně prožil plných osm let, pak svou knihou "Mé žaláře" proslavil špilberský žalář po celé Evropě.\nTo už Špilberk přestal být významnou vojenskou pevností a z císařského rozhodnutí zůstal pouze velkou civilní věznicí. O tuto změnu se přičinila především francouzská armáda císaře Napoleona, která při svém odchodu z okupovaného Brna na podzim roku 1809 zničila některé důležité části špilberského opevnění. Poslední velkou "národní" skupinu politických vězňů na Špilberku představovalo téměř 200 polských revolucionářů, zejména účastníků tzv. krakovského povstání z roku 1846. V roce 1855 císař František Josef I. špilberskou věznici zrušil a po odchodu posledních vězňů o tři roky později se její prostory přeměnily na vojenská kasárna, kterými pak zůstaly dalších sto let.\nS proměnami funkcí Špilberku souvisel také jeho stavební vývoj - i zde nalézáme několik výrazných etap. Z původního gotického hradu 13. - 15. století se kromě základní dispozice zachovalo poměrně málo, a to v podstatě pouze v jeho východním křídle. Nejlépe, v téměř autentické podobě, se dochovaly alespoň zčásti některé prostory v jeho přízemí, včetně průjezdu se sedilemi. Dvě z těchto prostor jsou opatřeny původními žebrovými klenbami, pozoruhodný je i patrový portálek, vedoucí kdysi z pavlače do prostory tzv. královské kaple. Dnešní výrazně "gotickou" podobu celého východního křídla však určila až poněkud problematická a diskutabilní rekonstrukce, prováděná po rozsáhlých stavebně historických průzkumech podle projektu Zdeňka Chudárka v letech 1995 - 2000. Podstatným zvýšením celého křídla včetně mohutné střešní konstrukce se také značně změnila dosavadní silueta brněnské dominanty. V přízemí západního křídla odkryl archeologický průzkum část základů mohutné válcové věže, které si návštěvník může prohlédnout v rámci expozice o stavebním vývoji hradu.\nBarokní pevnostní přestavbu, na níž se m.j. postupně podíleli přední vojenští inženýři N. Peroni, L. Rochet a P. Rochepin i brněnský stavitel M. Grimm, dnes připomíná především z větší části dochovaný vnitřní fortifikační systém - hradby s bastiony a kurtinami, zděné příkopy s vestavěnými kasematy z r. 1742 (k vězeňským účelům upravené 1784, úpravy na protiletadlový kryt německé armády 1945, památková rekonstrukce 1992), dále přízemní kasárenské a další objekty (byt velitele pevnosti, kaplanka), přistavěné na parkánu po celém obvodu k vnější zdi středověkého hradu kolem poloviny 18. století. Součástí pevnostního systému byly i studna v západní části nádvoří, prohloubená v letech 1714 -1717 z původních 40 metrů na 114 metrů, a přilehlá cisterna.\nVětšina dnešních budov - jižní, západní a severní křídlo i střední trakt, rozdělující dřívější velké nádvoří na dvě části - vznikla až rozsáhlou přestavbou pevnosti na věznici ve třicátých letech 19. století. Tato radikální rekonstrukce bohužel odstranila - s výjimkou východního křídla - prakticky vše, co z původního středověkého hradu i jeho pozdějších úprav zbylo. Špilberk tak dostal v podstatě současnou podobu, kterou příliš nezměnily ani poměrně velké úpravy prováděné německou armádou. Ty kromě menších dostaveb a doplňků hrad pouze určitým způsobem architektonicky sjednotily a výrazněji se projevily spíše v interiérech (např. schodiště) a historizujících detailech. Teprve poslední rekonstrukce, zejména východního křídla z let 1995 - 2000, znamenala podstatnější zásah do podoby, dobře známé z celé řady rytin, obrazů i starších fotografií.\nŘeka Kamenice zde vytvořila hluboké kaňonovité údolí lemované strmými skalami tvořícími příznivé podmínky pro mnoho druhů flory a fauny - zejména netopýra vrápence malého, plcha velkého a plšíka lískového. V roce 1860 českokamenický podnikatel F. Preidl postavil v Rabštejnském údolí první přádelnu bavlny - 1864 druhou a 1867 dostavěl třetí továrnu. Zdejší technologie zpracovávání bavlny byla v té době na vysoké úrovni a rabštejnské přádelny přijížděli obdivovat odborníci až z Vídně.Rabštejnská produkce bavlny se vyvážela mimo jiné až do Indie, Argentiny a Egypta. Za své zásluhy o rozvoj průmyslu byl F. Preidl povýšen roku 1887 císařem Franzem Josefem do šlechtického stavu. Největšího rozmachu dosáhly textilky kolem r. 1910 - v tom čase zde vyrábělo přízi 68 710 vřeten a bylo zde zaměstnáno cca 1000 zaměstnanců. Po první světové válce výroba začala pozvolna upadat a na konci 30. let min. století zanikla.\nO hradu jako takovém se toho mnoho neví. Založen byl zřejmě počátkem 15. století Berky z Dubé (odtud pochází i jeho název). První písemná zmínka pochází z roku 1437. Poté měnil majitele, až se v 16. století opět navrátil do vlastnictví zakladatelů a to Alešovi Berkovi z Dubé a Lipé. Ten ovšem hrad nevyužíval a nechal jej zpustnout. Pro své pobyty ve zdejším kraji si nechal v letech 1558 - 67 postavit mnohem pohodlnější sídlo a to renesanční zámek, který nazval jak jinak než Nový Bernštejn.\nNa hradě prý straší duchové zavražděných mnichů. Takže si dejte při prohlídce pozor, třeba na nějakého narazíte\nNa počátku zde bylo keltské prvotní osídlení vyvýšeniny nad řekou Vltavou. Ve 13. století tu rod Buziců postavil ochrannou tvrz, později přeměněnou v gotický hrad. Rod Lokšanů ho přestavěl na zámek v renesančním slohu a podle tradice byl do základů zazděn odsouzený lapka, aby tvrz odolávala útokům nepřátel. Dobyta skutečně nikdy nebyla, ale lupičova duše na zámku straší dodnes.Lokšanové byli po bitvě na Bílé hoře donuceni panství opustit a odejít do ciziny. Údajně se na zámku zjevuje senzitivní Kateřina z Lokšan, která ani po smrti nenalezla pokoje a těžce nese své odloučení od milovaného panství. Je známo, že někteří duchové jsou projevem fixace člověka k určitému předmětu či místu a i po smrti se k němu stále vrací.\nTaké je možné, že duch, který se na zámku zjevuje je jen tzv. "odpadním produktem" vzniklým při používání černé magie, kterou byli proslulí jedni z majitelů zámku Kolovratové a Pálffyové.\nV roce 1993 procházely paní Naďa a paní Michala Borem. Opět v noci. Jakmile vstoupily do lesa, zmocnil se jich nepříjemný pocit, jako kdyby je někdo sledoval. Pak uslyšely kroky, Velmi vystrašené se na chvíli zastavily, aby zjistily. Kdo je jim v patách. Nejdříve nikoho neviděly. Až po chvilce spatřily z lesa vycházet vysokou černou postavu v dlouhém plášti. Bytost plula asi 40 cm nad zemí. V polovině cesty se zastavila, několik minut stála na místě a pak zmizela...\nDalší událost se stala roku 1994. Tentokrát to bylo za krásného, slunného letního odpoledne. Paní Marie a paní Romana si vyšly se svými dětmi a psem do Boru na borůvky. Den jako stvořený k procházce. Najednou uslyšely kroky a slabé pískání. Lesem se linula starodávně znějící, skličující melodie. Pes začal výt a zmateně pobíhal od jednoho k druhému a nakonec utekl do polí. V zápětí se v oplocence objevil vysoký muž v černém. Ženy na něj jenom civěly a stály jako přikované. Během několika vteřin se černá postava přemístila ze vzdálenosti, zhruba třiceti metrů mezi obě ženy a malou Michalku. Stál mezi nimi....široký černý klobouk stažený do čela, dlouhý černý kabát až ke kotníkům. Když se objevil, provázely ho zvláštní klimatické podmínky. V okruhu asi sta metrů se znatelně ochladilo, začal foukat prudký vítr a zešeřilo se - ačkoliv nebylo na obloze ani mráčku. Bylo 14 hodin odpoledne. Muž stál mezi nimi, jako by jim chtěl dát najevo, kdo je pánem tohoto lesa. Pak najednou zmizel všem z očí, jako by se propadl do země. Jediný, kdo jej nespatřil, byl Rosťa, syn paní Marie. V okamžiku zjevení, totiž honil vystrašeného pejska po poli. Ale do dnes si vzpomíná na smutnou melodii, kroky a podivnou změnu počasí.\nem v noci absolvovat cestu, dostavují se nepříjemné pocity z pronásledování a zjevuje se jim černá vysoká postava...\nPodobné jevy mohou být způsobeny střetem našeho světa s jinou časoprostorovou dimenzí. Pokud jsme ochotni připustit, že jsou mezi námi lidé, kteří mají schopnost paranormální jevy vnímat, objasnily by se tím některé úkazy a prožitky spojené s nejistotou při vstupu do Boru. Jisté je, že v tomto lese je pánem někdo jiný než člověk a své teritorium si bedlivě hlídá. Pravděpodobně má s lidmi špatné zkušenosti a podle toho jedná. Přestože nahání černá bytost v těchto končinách lidem strach, nemyslím si, že chce někomu ublížit.Pokud budeme jednat s citem a láskou, která člověku přísluší, budeme respektovat přírodní zákony i zákony jiného světa, můžeme být bez obav.\nV lese těsně před Pohádkou kdysi stávala malá opuštěná chatrč. Začátkem 19. století ji prý obývá podivná samotářská žena. V přilehlých vesnicích se o ní tvrdí, že je čarodějnice. Lidé jí přisuzují veškeré zlo, co se kde v okolí stane, a povídají si mezi sebou, že v noci jsou kolem jejího příbytku vidět a slyšet podivné věci. V květnu 1828 vypukne ve Strážově ničivý požár. Oheň stráví mnoho domů a místní jsou za jedno - neštěstí má na svědomí čarodějnice! Vydají se tedy k chatrči u dnešní Pohádky, vyženou prý čarodějnici na louku, tady ji ukamenují a její domek zboří. Žena umírá objímajíc mohutný strom, který u Pohádky údajně stojí dodnes. Je to jen legenda? Dnes už tento příběh ve zdejším kraji neznají, existuje však starý článek, který jej potvrzuje. Je údajné prokletí místa způsobeno tímto strašným činem, který se zde mohl stát?\nPohádka je nejmladší ze tří domů, které v lese, daleko od všeho a od všech, postavila německá rodina Pangerlových. Tehdy se místu říká po německu Christlhof. První stavení zde vyrostlo už v 16. století, Pohádka je ale až z 19. století a je posledním domem, který zde stojí dodnes. Po 2. světové válce, v době, kdy se z pohraničí bez slitování odsouvají nenávidění Němci, jsou ze svého domova vyhnáni i Pangerlovi. Christlhof tak, stejně jako mnoho jiných statků, osiří. V rámci následného počešťování německých názvů dostává samota pro svou překrásnou polohu poetické jméno Pohádka. Začíná se tu prý však dít něco zvláštního. To v minulosti potvrzuje i šumavský kronikář, pamětník a spisovatel Vilém Kudrlička (1923-2007). Podle jeho vyprávění se po válce v domě střídají obyvatelé, ale nikdo z nich tu dlouho nevydrží. Údajně tady kdysi také žil pár, pro nějž Pohádka skončila tragicky - muž se oběsil a žena zbláznila. Nikdo netuší proč. Další obyvatelka Pohádky prý ve stavení nemohla spát a nakonec ji z něj vyhnaly zlé předtuchy a vidiny. Co se tady děje? Pronásleduje snad smutná minulost tohoto místa každého, kdo se odváží vrátit sem život? Je Pohádka tak nasáklá nešťastnými vzpomínkami, že tady skutečně zůstává něco zlého?\nV roce 1991 se do dlouho opuštěného stavení stěhuje Ivan Roubal (*1951), muž bez slitování, jenž je v roce 2000 odsouzen k doživotnímu pobytu ve valdické věznici za 5 chladnokrevných vražd spáchaných v Praze letech 1992-1994. V Pohádce chce chovat jeleny. To mu však nevyjde a tak polorozbořenou usedlost obývá jen s několika prasaty, drůbeží a párem koní. "To byl takový člověk, který se vám nikdy nepodíval do očí, když jste s ním mluvili," vypráví o Roubalovi starousedlík Vladimír Beneš z nedalekého Strážova a popisuje jej jako vyhýbavou osobu. S Roubalem se několikrát setkal tváří v tvář, a to přímo u Pohádky, kam jako myslivec často zavítá. Lidé v Čachrově, kam Roubal chodíval nakupovat, jej ale údajně často měli za v podstatě milého člověka. Že je skvělým manipulátorem pochopili, až když vyšla najevo zvěrstva, která na pohled neškodný vousáč páchal.\nKromě pěti prokázaných vražd měl Roubal údajně zabít ještě další dva lidi - svého známého Františka Hepnera (*1929-asi 1992) a jeho přítelkyni. A to přímo v Pohádce. Pár je krátce před svým zmizením několikrát viděn v Roubalově společnosti. Muž i žena se pak ale záhadně ztratí a Roubal začíná rozprodávat jejich majetek a užívat jejich automobil. Těla pohřešovaných se dodnes nepodařilo najít. Roubal se údajně jednou svěří svému synovi, že oba zabil a mrtvá těla předhodil ke zpracování vyhládlým prasatům, která choval na Pohádce. Podařilo se mu tak dokonale zahladit stopy po svém činu?\nKdyž policie začne Roubala v roce 1994 trestně stíhat, muž ve spěchu opustí Pohádku a zvířata nechává zavřená v chlévě. Dlouhé týdny se ke stavení nikdo nepřiblíží - snad už to je místním zvykem vycházejícím z temné historie Pohádky, snad pro její odlehlost. Když se zde o mnoho a mnoho týdnů později objeví první příchozí, z opuštěné samoty se line kyselý puch rozkládajících se těl uhynulých zvířat. Ještě donedávna se prý v Pohádce daly najít prasečí kosti, my jsme na ně však již nenarazili. Jak se zdá, smrt se prokletého statku nechce pustit.\nLetos Pohádku někdo zapálil. Hospodářská část domu ohořela, oheň se ale podařilo uhasit dřív, než způsobil větší škody. Důvod požáru zůstává neznámý. Mohl být způsoben někým, kdo měl tu odvahu sem přijít přenocovat a chtěl se ohřát nad plamínkem? Říká se však, že dům možná zapálil někdo úmyslně, aby sprovodil ze světa jeho kletbu. Vždyť i Roubal o něm z vězení prohlásil: "Není nikdo, koho by Pohádka neděsila." Podivné zážitky vypráví i řada odvážlivců, kteří se sem vydali v noci. Údajně je ve světnicích po půlnoci slyšet klapot dřeváků a podivný nářek. Komu patří? Snad ukamenované čarodějnici? Ať už je to jakkoliv, Pohádka stále zasmušile stojí na svém místě, aby přinutila každého kolemjdoucího k tichému zamyšlení nad ponurými osudy lidí, kteří zde žili a stvořili tak její mrazivý příběh.\nHrad Sovinec (zřícenina) z konce 13. století - rozšiřovaný pozdně goticky a renesančně; přestavby raně barokní (opevnění z let 1632-43). Roku 1945 vyhořel. V těsném sousedství stojí empírový kostel ze 40. let 19. století. Nachází se ve stejnojmenné obci v malebné krajině Nízkého Jeseníku asi 14 km jižně od Rýmařova ve směru na Uničov.\nPo návratu Jiřího Viléma ze zajetí a provedených přestavbách byla posádka doplněna na asi 600 dobře vycvičených a vyzbrojených vojáků. V létě roku 1642, kdy Švédové pod vedením maršála Lennarta Torstensona vtrhli na Moravu a postupně dobyli a zpustošili Olomouc, Uničov, Bruntál a Mírov. Po třítýdenním obléhání Sovince podepsal 6. října 1643 řádový místodržitel Augustin Oswald z Liechtensteina kapitulaci. Dobytím byl osud Sovince do konce války zpečetěn, protože po odchodu jej Švédové zanechali ve zuboženém stavu. Řád hrad Sovinec po třicetileté válce opravil a obnovil zničené opevnění, když však v 80. letech 17. století bylo definitivně zažehnáno "turecké nebezpečí", Sovinec úlohu pevnosti dohrál.\nJihlavské podzemí začalo vznikat již v souvislosti s budováním města, nejprve jako sklepy, které se později rozšiřovaly a prohlubovaly. Dlouho se historici domnívali, že katakomby vznikly díky těžbě stříbra, což bylo geologickými výzkumy vyvráceno, poté se spekulovalo o vojenském využití, ovšem ani to se neprokázalo. Nejpravděpodobněji se zdá, že podzemí bylo budováno z ekonomických důvodů: ve 14. století došlo k hospodářském rozvoji, který zapříčinil potřebu nových skladovacích či výrobních prostor, a vzhledem k nedostatku místa na povrchu se pozornost měšťanů upřela do hlubin. Mezi 14.-16. stoletím havíři vyrazili tři patra v rulovém a žulovém podkladu; těžba tehdejšími nástroji byla velmi zdlouhavá a namáhavá.\nV roce 1936 bylo podzemí poprvé zpřístupněno veřejnosti, za druhé světové války je nacisté z bezpečnostních důvodů uzavřeli, v letech 1949-1969 mohli opět turisté katakomby shlédnout, ovšem kvůli stavebním úpravám je město znovu uzavřelo. Chodby poté zpřístupnilo až v roce 1990 občanské sdružení Georgii Agricola, které se o ně stará dodnes. Veřejnost mohla navštívit dva okruhy. Okruh Alfa, vedoucí upravenou částí podzemí, byl pro nezájem návštěvníků uzavřen. Druhý, tzv. Starý okruh vede pod horní částí Masarykova náměstí a tvoří jej převážně původní chodby. Velkým tahákem pro turisty se stalo objevení tzv. svítící chodby. Dlouho se spekulovalo o původu záření, expertízy poté dospěly k tomu, že pravděpodobně chodbu německá armáda natřela luminiscenční barvou Lichtgelb, která obsahuje svítivý wurtzit. V této štole se nachází výklenek, u nějž citliví jedinci údajně cítí nadpřirozené síly. O tyto paranormální jevy se zajímal reportér Stanislav Motl, který v katakombách několikrát přenocoval a nafilmoval zde něco, co má zachycovat stín osoby.\nPod hradem, nedaleko myslivny, leží ďáblův kámen. Dostal název podle čerta, který tudy nesl do pekla jednoho lakomého a zlého sedláka. Ten byl prý tak těžký, že se čert unavil a rozhodl se zde odpočinout. Když se z místa zvedl, zůstala po něm na kamenipamátka v podobě otisku kopyta a řetězu. Od té doby se tomuto místu neřekne jinak než "U ďáblova kamene".\nNejkrásnější z křivoklátských pověstí vypráví, že když Blanka z Valois, první manželka markraběte Karla, pozdějšího císaře Karla IV., porodila na hradě Křivoklátě 13. května roku 1335 dceru Markétu, nechal markrabě snést z okolních lesů pod okna Blančiných komnat hejna slavíků a ti svým zpěvem těšili markraběnku v jejím šestinedělí. Později, už jako císař, rozkázal Karel IV. svým křivoklátským poddaným, aby se o stejné rozptýlení postarali každé královně, která by na Křivoklátě přivedla na svět své dítě. Této pocty se prý po Blance z Valois dostalo už jen jediné ženě - krásné Filipíně Welserové, tajné manželce arciknížete Ferdinanda Tyrolského, která v roce 1560 porodila na Křivoklátě syna Karla a o tři roky později dvojčata Filipa a Marii.\nPři jedné z nemnoha svých návštěv Křivoklátu zabloudil král Vladislav na lovu. Dívku, která mu ukázala správnou cestu, pozval na Křivoklát, aby jí tam za její pomoc odevzdal bohatou odměnu. Dívka, která žila se svým otcem v městě Rakovníku, ale na Křivoklát nedošla. Cestou zmizela. Zoufalý otec se vydal své jediné dítě hledat, bez úspěchu prošel křížem krážem celé království, až jednoho dne dorazil do uherského Budína, kde právě v tu dobu pobýval se svým dvorem král Vladislav. S králem se tu setkal a vyprávěl mu svůj smutný příběh. Protože dojatý král nemohl pro zoufalého otce víc udělat, odevzdal mu alespoň peníze, které tenkrát slíbil jeho dceři. Když se otec po nějakém čase vrátil do Rakovníka, aniž z peněz od krále utratil jediný peníz, čekala ho doma - jeho ztracená dcera. Vyprávěla mu, jak ji cestou na Křivoklát omráčili lupiči a když se po několika dnech probrala z bezvědomí a vrátila se domů, byl už její otec ta tam. Z vděčnosti za šťastné shledání koupil otec za peníze od krále Vladislava zvon Žebrák, který dodnes visí ve zvonici u kostela sv. Bartoloměje na rakovnickém náměstí\nJak přišla křivoklátská věž Huderka ke svému zvláštnímu jménu? Někde se píše, že se této věži původně říkalo Úderka (snad proto, že stojí na nároží), jinde zas, že Chuderka (snad proto, jak se krčí za Velkou a Prochoditou věží) nebo Hulerka (podle křivoklátského hejtmana Hulera). Pojmenování Huderka prý pochází z doby, kdy hrad Křivoklát sloužil hlavně jako mučírna - Huderka se věži začalo říkat podle kapely, která na věži hrála (hudla), aby přehlušila křik mučených.\nPři náštěvě hradu je možné zvolit několik přístupových cest. Podle informací místních lze doporučit i pro zdatné zajímavou cestu ku hradu nebo zpět údolím Oslavy. Za první skalou - v podstatě na úrovni posledního hradního příkopu, stojí tam informační cedule, vede příkrá pěšina dolů do údolí Oslavy. Tam lze sejít k nejstaršímu srubu na Ivančicku (Oslava je taková moravská trampská Sázava) a okolo něj jít zpět k bývalému rekreačnímu středisku. Jen pro zdatné a pokud neprší.\nV kostele sv. Bartoloměje (info zde a zde) je rodová hrobka Pernštejnů. Pohřben je zde však jen Vojtěch z Pernštejna. Říká se, že když ho pohřbívali do honosného hrobu, zaklela jeho manželka hrob před vykradači. Kdo se pokusí hrob otevřít a znesvětit bude navždy proklet. To však neodradilo jednoho zvědavce a jednou v noci hrob otevřel. To co uviděl ho vyděsilo natolik, že zemřel strachy. Od té doby bloudí kolem kostela jeho duch a opatrně nakukuje za rohy a do temných zákoutí.\nobsah je majetkem stránek www.paracz.webnode.cz a jeho kopírování je trestné\nDle Masarykova slovníku naučného je na straně 546 uvedeno pod heslem Sezemský Karel následující: "(*1860 v Mariacellu v Štýrsku), český spisovatel a nakladatel v Nové Pace , jeden z hlavních vůdců a organisátorů českých spiritistů, od 1891 redaktor Spiritistické knihovny, 1900 redaktor Posla záhrobního v Praze, od roku 1901 v Hrabačově u Jilemnice, od 1904 v Nové Pace. Sp.: Hlavní základy frenologie (1922), Nebezpečí v spiritismu (1930)."\nJeho působení jako nakladatele edice "Spirit" a časopisu "Posel záhrobní" v Nové Pace. Narodil se 27.10.1860 ve 4 hodiny ráno ve Štýrsku v poutním městečku Maria Zell v čp.53 a zemřel 30.11.1936 v 19 hodin v Nové Pace. Jeho rodiče byli Češi. Otec pracoval jako krejčí ve Vídni. Matka se po otcově smrti odstěhovala do jejího rodiště do Veselí nad Lužnicí. Před tím se ještě vyučil rukavičkářem a pouzdrařem, žádné jiné vzdělání neměl. Se spiritismem se seznámil po různých životních peripetiích v Praze. Tady přijal místo v jednom velkoobchodě v Karlíně a později pracoval ve zlatnickém a hodinářském obchodě. Při této práci přišel do styku s různými lidmi. V roce 1885 navštívil Karel Sezemský jednu chudou rodinu, jejíchž otec, povoláním zámečník byl z továrny propuštěn, neboť těžce onemocněl tuberkulózou. Tento muž Karla Sezemského seznámil s učením spiritistickým. Po počátečním odmítnutí v kroužku spiritistů "Na Poříčí" začal Karel Sezemský vlastní pokusy na základě zapůjčené literatury. Začíná zasílat různé příspěvky do Janečkovy "Hvězdy záhrobní" a Píchova "Života". V roce 1897 zahajuje svou literární činnost, převzal přerušená díla redakce "Hvězdy záhrobní" a počal vydávat "Spiritistickou knihovnu" pod změněným názvem edice "Spirit" a v roce 1900 počal redikovat časopis Posel záhrobní, který bez přerušení vycházel až do roku 1939. V Praze se také seznamuje se slečnou Marií Ledvinkovou (10. 10. 1866 v Praze), se kterou byl oddán u Sv.Františka v Praze 16. 11. 1890. Zde vyženil dceru Jindřišku Helenu Ledvinkovou (narozenou 27. 5. 1888 v Praze 2 ,+ ?) V roce 1901 se odstěhoval do Hrabačova u Jilemnice kam převedl edici "Spirit" i časopis "Posel záhrobní". Začal organizovat spiritisty z podkrkonošských vesnic a samot. Prožíval častou persekuci hnutí, četníci mnohokrát navštívili jeho redakci. Navázal kontakty též se slezskými spiritisty z Radvanic. Roku 1904 zvolil za své bydliště Novou Paku a tím i redakce edice "Spirit" a "Posla záhrobního" přesídlila do Nové Paky na Vinohrady do domu č.p.495 v ulici Čelakovského. Na samotě za Štikovem pak koupil 9. 3. 1907 pozemek mezi lesy spolu s Josefem Čivrným. Zde postavili dům, kde se dodnes říká "Na duchárně", ve kterém napsal převážnou většinu svých prací. Na tomto místě se snažil také založit společnost spiritistické hospodářství (komunu po vzoru ruských duchaborců - L. N. Tolstoj). Chtěl zde připravovat lidi ke společnému životu po způsobu prvých křesťanů a vytvořit zde též magnetické lázně. Tato myšlenka se však ukázala jako předčasná. Proto místo opustil a samotu za Štikovem prodal. Kromě různých publikací vydával pravidelně každý měsíc časopis "Posel záhrobní". Navázal kontakty se spiritistickými kroužky v Rakousku, Německu, Jugoslávii a ve Francii. V redakci pracovali jenom rodinní příslušníci: pan Karel Sezemský, jeho manželka Marie Sezemská, sestra manželky Jindra a adoptivní dcera Vlasta Sezemská. Všichni byli věřící, ale k žádné církvi se nehlásili. Knihy a časopisy byly tištěny v tiskárně pana Fabiána (č.p.491), pana Riedla (č.p.591) a u pana Glosse v Semilech. Karel Sezemský byl svým založením apolitický, za Rakouska - Uherska byl dokonce zavřen za odepření vojenské služby. Byl pochopitelně abstinentem, vegetariánem a nekuřákem. V Nové Pace neměl mnoho přátel, občas si pohovořil s inspektorem Fr. Jirutkou a dalšími. První veřejnou přednášku na téma Spiritismus uskutečnil v Nové Pace v roce 1903 v hotelu Mach na podnět a pozvání sochaře Antonína Suchardy mladšího a školního inspektora Fr. Jirutky. 3.dubna 1904 se konala první schůze stoupenců spiritismu v Nové Pace pod vedením Karla Sezemského. Následovala potom řada seancí i veřejných přednášek Karla Sezemského v Nové Pace, okolí, ale i na dalších místech.\nV roce 1904 vydává Okresní hejtmanství v Nové Pace zákaz pořádání jakýchkoliv spiritistických schůzí. Tomuto zákazu předcházel zákaz Hejtmanství okresu jilemnického vydaného v roce 1902. Zákaz zní následovně: "V základě paragraf 7.Císařského nařízení ze dne 20.dubna 1854, číslo 96, zakazují konání veškerých spiritistických schůzí a schůzek, jak ve veřejných místnostech, tak i v soukromých bytech z ohledu veřejného blaha, pro bezpečnost mylného učení spiritistického vůbec a jmenovitě pro jeho účinky zdraví lidskému nebezpečné. Proti všem účastníkům schůzí a schůzek, konaných přes tento zákaz, zakročeno bude trestně podle paragrafu 11. svrchu uvedeného císařského nařízení peněžitou pokutou do 200 Kč, popřípadě vězením do 14 dnů." To uvádí ve všeobecnou známost okresní hejtman. Tehdy byla kromě jiných potrestána paní Čeřovská, rolnice z Bělé u Pecky za uspořádání spiritistické seance. Přes pronásledování byl o spiritismus stále větší zájem a při již zmíněné výstavě v roce 1910 byl Karel Sezemský oceněn za instalaci spiritistické síně čestným diplomem. 22.června 1918 bylo z iniciativy Karla Sezemského uspořádáno divadelní představení "Na prahu věčnosti" od Fr. Vodrážky, které bylo hráno divadelní družinou Boženy Klečkové. Představení bylo vyprodáno a pro veliký úspěch opakováno a hráno i v Praze a jiných místech v Čechách. Karel Sezemský během první republiky rozvíjel aktivitu publicistickou a přednáškovou u nás i v cizině. Často zajížděl do Radvanic ve Slezsku, kde byl při spolku "Bratrství" vybudován první spiritistický dům, kde pracovali dva externí redaktoři "Posla záhrobního" J.Kuchař a J.Rosner, kteří začali vydávat časopis "Spiritistická revue". (vycházela od roku 1919 až do roku 1938, pak s přerušením v době 2.světové války pod názvem "Psychická revue" až do roku 1948).\nV roce 1934 během září navštívil Francii, aby konečně mohl poznat nejen francouzský venkov (Couvrelles, Villers, St.Paul) a Paříž. Setkal se s krajany, kteří odebírali jeho časopisy a knihy. Především se mu splnil dávný sen navštívit hvězdárnu, dům a hrob astrologa Flamariona a spiritistický dům spisovatele Allana Kardeca, vlastním jménem Hippolyt Rivail, profesor astronomie a fyziky v Paříži, z jehož nejznámějších prací, které spiritisté považují za základní kameny patří "Kniha duchů", "Kniha medií", "Co je spiritismus" atd. Po návratu z Francie naznačil, že lidstvu hrozí nebezpečí a tušil svůj odchod z tohoto světa. Práci v jeho nakladatelství přebrali další členové rodiny. V pondělí 30.listopadu 1936 v 19 hodin Karel Sezemský zemřel ve věku 76 let. Ve čtvrtek 3.prosince po 15 hodině se se zesnulým rozloučila rodina a lidé ze širokého okolí, rakev byla převezena s tělesnými ostatky do krematoria v Nymburce. V pátek v 10 hodin dopoledne se konala v obřední síni krematoria v Nymburce tichá smuteční slavnost. Obřadu se zúčastnili kromě rodinných příslušníků také spiritisté z různých míst. Nad rakví promluvil redaktor J. Rosner. Po jeho smrti vedla nakladatelství jeho žena, ale ne příliš dlouho. Nastalo období okupace, které spiritismu nepřálo, v roce 1939 činnost nakladatelství a edice končí a v roce 1941 byl gestapem zabaven veškerý písemný materiál. Krátce nato 19. 8. 1942 zemřela paní Sezemská. Při této příležitosti byla urna s popelem Karla Sezemského uložena do společného hrobu na městském hřbitově v Nové Pace. Hrob nebyl na přání Karla Sezemského označen a to až do roku 1998, kdy zemřela jeho adoptivní dcera Vlasta Sezemská, na jejíž přání byl hrob obnoven a označen nápisem "Rodina Sezemská". Jeho život vezdejší byl pouze přechodem do jiných životů dle zákona karmy. Po válce již vlastně nedošlo pro krátkou dobu k obnovení činnosti nakladatelství "Spirit" a spiritismus byl pronásledován, i když se spiritisté scházeli a vydávali samizdaty. Význam Karla Sezemského spočíval především v činnosti autorské a vydavatelské. V jeho vydavatelství vyšlo přes 200 spisů vždy nákladem 1200 - 1500 kusů a přibližně jednou měsíčně časopis "Posel záhrobní", který měl asi 1500 předplatitelů.\nJeho spisy lze rozdělit do dvou tematických okruhů. Do prvního patří spisy opravdu spiritistické jako např. "Jak zřizovati spiritistické kroužky", "Novodobý spiritismus". Druhý okruh se snaží čtenáře informovat o jiných, příbuzných duchovních naukách a dále o jevech, které se spiritismem souvisí "Léčení magnetismem", "Hypnotismus a sugesce". O těchto jevech pouze teoreticky nepsal, ale také některé z nich praktikoval. Hlavní jeho význam se však nalézá v činnosti organizační. Karel Sezemský vystoupil již na prvním sjezdu spiritistů v Praze roku 1895 a od této doby se účastní všech schůzí a sjezdů. Jeho přičiněním bylo založeno v roce 1912 Bratrské sdružení českoslovanských spiritistů. Navrhl též jejich znak. Dvakrát se snažil o založení spiritistické komuny (viz Duchárna Štikov). Šlo o zakladatele a šiřitele českého spiritismu nejen u nás, ale i v Rakousku, Německu, Jugoslávii, Francii a i v Americe.\nNa okraji města Chomutova leží světová zvláštnost - Kamencové jezero. Jeho voda má bohatý obsah kamence, takže je jezero prakticky bez živočichů - je totiž rozloženo na bývalých dolech na těžbu kamence a síry.\nS jezerem je i spojena pověst o původu jeho vzniku. V roce 1588 se vracel chomutovský řezník Lazar Grohman z Jirkova do Chomutova a cestou jej nečekaně překvapila silná bouřka doprovázená vichřicí. Náhle se jeden z blesků zaryl do země a zničehonic stál vedle Grohmana chomutovský prorok - Suchý Merten. Ukázal na místo, kde uhodil blesk a řekl: "Na této bídné louce je ukryt poklad, který po mnoho roků bude sloužit rodinám a přinášet jim požitek." Grohman se hned pustil do kopání a za chvíli narazil na kamennou a sirnou hlínu. Těžba obou surovin přinášela lidem hodně užitku do doby, než důl převzali noví majitelé. Ti byli lakomí a dělníkům nedopřávali lepší výdělek. Jednou se nečekaně v jedné z chodeb objevil silný proud vody. Majitelé dolu nedbali dělníků a tak voda prudce vyrazila a zaplavila chodby. Horníci jen taktak utekli, aby si zachránili holý život. Voda se pak začala rozlévat po povrchu a tak postupně vznikalo nové jezero, které dostalo název Kamencové.\nJeště jedna historie je spojena s Kamencovým jezerem. Jak známo, kamenec používají muži při holení, jestliže se říznou, aby jim zastavili tekoucí krev. Této skutečnosti kdysi využívaly i ženy před svatební nocí, a aby oklamaly svého nastávajícího, šly se do jezera vykoupat. Koupání před svatební nocí se však nedoporučuje mužům, protože kamencová voda dokáže nepříjemně stáhnout "vše"


Adams se v Poznani prolétal k vítězství - Generace 20\n9. 8. 2011 Robert Friš Sport\nAdams se v Poznani prolétal k vítězství\nAmeričan Nate Adams si díky famózním trikům došel v dalším dílu světové série Red Bull X-Fighters, konající se v polské Poznani, pro své letos již třetí vítězství ve freestyle motocrossovém seriálu. Ve finálové bitvě nedal svému rivalovi v boji o titul Dany Torresovi šanci a s 365 body tak před posledním závodem v Australském Sydney vévodí celkové tabulce.\nFreestyle motocross chce notnou dávku odvahy Zdroj: commons.wikimedia.org\nPřed 35 000 diváky na městském stadionu v Poznani se předvedli ti nejlepší světoví jezdci a jako tradičně mohli všichni fanoušci freestyle motocrossu shlédnout excelentní show. „Loni jsem se byl v O2 aréně podívat na Gladiator Games a byla to fantastická podívaná. Když sem zjistil, že tento rok budou X-Fighters v Polsku, hned jsem si řekl, že prostě musím jet. Ten výlet stál rozhodně za to, atmosféra byla neuvěřitelná,“ vypráví fanoušek freestyle motocrossu Tomáš.\nV Polsku chyběli kvůli zranění Matt Rebeaud ze Švýcarska a také Australané Robbie Maddison, Blake Williams a Josh Sheenan. Když navíc při backflipu v kvalifikaci spadl Nor Andre Villa a přivodil si tak zlomeninu stehenní kosti, svedli v celku očekávaný souboj o první místo Nate Adams a Španěl Dany Torres. Ve finálové jízdě Američan porazil svého rivala ve čtyřech z pěti kategorií a odváží si do rozhodujícího klání v Sydney, kde se Red Bull X-Fighters představí vůbec poprvé, čtyřiceti bodový náskok před španělským jezdcem.\nFotbalový stadion Lechu Poznaň upravovalo celkem 440 kamionů s hlínou a polští pořadatelé připravili pro jezdce i fanoušky ty nejvyšší skoky, jaké byly v letošní světové sérii k vidění. Létalo se až 15 metů vysoko a 36 metrů daleko. V Polsku se sešlo celkem dvanáct jezdců a mezi nimi i Češi Libor Podmol a Petr Pilát, kteří obsadili deváté, respektive šesté místo.


Nejistá budoucnost jaderné energetiky | ENERGY-HUB\nNejistá budoucnost jaderné energetiky\nObnovitelné zdroje zlevňují, jaderné naopak zdražují. Štěpení atomu přesto láká stále více států.\nABSTRACT: According to The world nuclear industry status report 2019, global investment to the nuclear PPs was 33 bil. USD in 2018. In comparison with investment to the photovoltaic PPs (139 bil. USD) or wind PPs (134 bil. USD) the amount is small. Nevertheless, many countries still believe in nuclear. E.g. in China, 10 new reactors are under construction.\nKoncem září vyšla více než tří set stránková publikace s názvem „The world nuclear Industry status report 2019“. Spolupracovala na ní řada autorů z akademického prostředí a několik nezávislých konzultantů. Report podává velice detailní informace o stavu jaderného průmyslu na celém světě a dochází k některým překvapivým závěrům.\nOZE válcují jádro\nCelou jednu kapitolu autoři věnují srovnání obnovitelných zdrojů energie (OZE) a jaderných elektráren (JE). Docházejí k závěru, že globální atmosféra boje proti klimatickým změnám zvýhodňuje spíše OZE, což ostatně dokládají i čísly.\nGlobální investice do nových JE za rok 2018 dosahují zhruba 33 miliard dolarů za projektovaných 6,2 GW instalovaného výkonu. Do výpočtu mimochodem spadá i extrémně drahá elektrárna Hinkley Point C ve Velké Británii.\nAčkoli se částka může zdát vysoká, ve srovnání s financemi vynaloženými na budování OZE se ukazuje jako nicotná. Do solární energie státy investovaly 139 miliard dolarů, do větrné pouze o pět miliard méně. Výpočet samozřejmě nezahrnuje instalace malých fotovoltaických zdrojů v domácnostech.\nStáty se kupodivu rozhodly jadernou energii upozadit, i když při výrobě elektřiny neprodukuje emise CO2 a nepřispívá tedy ke globálnímu oteplování. Autoři studie však nabízejí vysvětlení. Za globálním nárůstem instalovaného výkonu OZE stojí rapidní pokles ceny využívaných technologií, který má v následujících letech pokračovat. Následkem toho se počet solárních a větrných elektráren za poslední desetiletí znásobil, zatímco těch atomových výrazně neubylo ani nepřibylo.\nKromě vysoké ceny za MWh za to mohou časté komplikace při budování JE. Až na pár výjimek v Číně a Rusku se v posledních letech žádnou nepodařilo dokončit včas a v limitech původně stanoveného finančního rozpočtu.\nObrázek č. 1: Globální instalovaný výkon jednotlivých zdrojů ve vybraných letech (GW)\nZdroj: WNISR, IAEA-PRIS, BP Statistical Review\nDrahé a pomalé omezení CO2\nV následující kapitole autoři navazují zamyšlením, jakou roli jádro sehraje v boji proti klimatické změně, která se stává stále závažnějším tématem vnitrostátní i mezistátní politiky. Hlavním argumentem zastánců atomové energie bývá již zmíněný fakt, že štěpení neprodukuje emise CO2.\nTo by však dle vědců nemělo zůstat jediným měřítkem, na jehož základě se přínos k boji proti globálnímu oteplování hodnotí. Nutné je vzít v potaz také finanční náklady a časové nároky na ušetřenou tunu CO2. Pokud totiž lidstvo využije dražší a pomalejší technologii, znamená to ve výsledku další zbytečné emise.\nStudie v tomto ohledu jádru příliš nelichotí. Uvádí analýzu společnosti Bloomberg New Energy Finance, z níž vyplývá, že cena za MWh se ve Spojených státech u nově postavených JE pohybuje v rozmezí od 195 do 344 dolarů. U větrné energie je to 27 až 32, u sluneční 30 až 35. Jaderný zdroj tedy za jeden dolar ušetří méně zplodin. S tím, jak cena JE stoupá, se situace pravděpodobně dále zhorší.\nŘešením by se mohl stát nový, ekonomicky smysluplnější typ reaktoru. Žádný takový se však dle dostupných informací v dohledné době nechystá. Například malé modulární reaktory, do nichž mnoho odborníků vkládalo naděje, stále vyjdou dráž než ty konvenční a hlavně, na trhu není zatím žádný referenční projekt takovýchto reaktorů (viz článek v PRO-ENERGY magazínu č. 2/2019, pozn. red.).\nStudie z finančního hlediska příliš nefandí ani prodlužování životnosti stávajících elektráren. Uvádí analýzu Mezinárodní energetické agentury, která v tomto případě stanovuje cenu 40 až 55 dolarů za MWh. Prodloužení životnosti při klesající ceně OZE tedy údajně nemá smysl. Jako příklad vědci zmiňují situaci ve Spojených státech, kde několik JE ukončilo provoz dříve, než musely, protože nedokázaly konkurovat levnému plynu a sluneční či větrné energii. Bohužel se nezabývají situací v dalších státech, což jejich závěrům poněkud ubírá na věrohodnosti.\nVědci zmiňují i jiné než finanční důvody pro upuštění od štěpení atomu, například nedostatečnou flexibilitu JE. Ty údajně nemají šanci včas uzpůsobit výkon nestálé produkci OZE, což dokáží například paroplynové zdroje. Jako další nevýhodu uvádějí relativní nespolehlivost jaderek. Nečekané výpadky v nedávné době ohrozily například Belgii (o tom více v PRO-ENERGY č. 1/2019, pozn. red.) či Francii. Konec konců i v tuzemské JE Dukovany museli letos o několik týdnů nečekaně prodloužit plánovanou odstávku druhého bloku kvůli poruše parogenerátoru, v JE Temelín zase v listopadu přerušili na několik dní provoz na prvním bloku kvůli chvějící se turbíně.\nMotivace ke stavbě? Bezpečnost a nezávislost\nThe world nuclear industry status report 2019 si však v mnohém protiřečí. Sice odsuzuje jádro jako všestranně nevýhodný zdroj energie, avšak vzápětí vypočítává dlouhý seznam států, v nichž probíhá, či brzy začne stavba nových JE. Při čtení se nelze ubránit otázce, zda všechny tyto země nové bloky chtějí kvůli nějaké iracionální lásce ke štěpení atomu, nebo proto, že jim to dává smysl z hlediska finanční návratnosti, energetické bezpečnosti či jiného rozumného důvodu. Podívejme se tedy na vybrané země detailněji.\nČína disponuje třetí nejvýkonnější jadernou flotilou světa za Spojenými státy a Francií. Na rozdíl od nich však v zemi roste mnoho nových reaktorů. Průměrný věk tamních bloků dosahuje pouhých 7,2 let. Ve Spojených státech to je bezmála čtyřicet let a ve Francii jen o čtyři roky méně.\nV Číně se nachází více reaktorů ve fázi výstavby než kdekoli jinde. Celkem je jich deset o instalovaném výkonu 8,8 GW. Země jako jedna z mála (s výjimkou Ruska možná jako jediná) dokáže většinu projektů dokončit včas, zpoždění nabírají pouze tři z deseti bloků. Budování flotily postupuje skutečně zběsilým tempem. Například mezi květnem a říjnem 2018 země zprovoznila sedm rektorů, jen za letošní červen začaly fungovat další dva.\nVětšinu jaderných elektráren Čína buduje s pomocí Ruska. Spolupráce v sektoru se stala silným pojítkem mezi oběma státy. Země však již vynalezla vlastní design s názvem Hualong-1. Zatím žádný z nich nefunguje, několik se však staví. Jeden se dokonce bude stavět v Pákistánu, který jej plánuje využít.\nRusko je se 36 funkčními reaktory a dalšími pěti ve výstavbě bezpochyby jadernou velmocí. Tamní státní společnost Rosatom navíc (na rozdíl například od americké Westinghouse) stále prosperuje a pravděpodobně je jedinou firmou, která dokáže projekty dokončit ve stanoveném termínu. Není divu, že si Čína vybrala pro spolupráci v jaderném sektoru právě ji.\nZačátkem listopadu 2018 navíc Rusko dokázalo spustit první plovoucí reaktor na světě. Nese jej loď s názvem Akademik Lomonosov a jeho úkolem bude zásobovat elektřinou odlehlé oblasti země. Jedná se o jeden z největších úspěchů na poli malých reaktorů.\nS rozvojem jádra nadále počítá i Japonsko. To je překvapivé zvláště v souvislosti s ničivou havárií v reaktoru Fukušima I z roku 2011, která se spolu s Černobylem řadí mezi vůbec největší incidenty svého druhu. Podpora pro restart jaderek se loni v zemi zvedla meziročně o osm procent na 27 procent. Proces podporují i politici. Bez obnovení produkce JE si totiž Japonsko nedokáže zajistit energetickou nezávislost.\nZe 42 provozuschopných reaktorů již funguje devět a v následujících letech úřady plánují spustit dalších šest. Japonci v současnosti dokonce staví dva zcela nové bloky (Shimane-3 a Ohma). I když země loni z atomu získala pouze 6,2 procent elektřiny a pravděpodobně se již nikdy nepřiblíží k rekordu 36 procent z roku 1998, zjevně štěpit v dohledné době nepřestane.\nSAE se také rozhodly spojit budoucnost s jádrem. Země sice zatím nemá jediný dokončený reaktor, čtyři však buduje ve spolupráci s jihokorejskou společností KEPCO. Všechny se stanou součástí JE Barakah. Bohužel, projekt se nedaří dokončit včas a v rámci původního finančního rozpočtu. Ten se navýšil z 20 miliard dolarů na 28,2 miliard. Barakah se potýká i s technickými nedostatky. Nestabilní beton již několikrát popraskal, na staveništi se navíc udály nehody, jejichž následkem zemřelo několik lidí.\nZemě má nicméně k překonání problémů a dokončení stavby dobrý důvod. Potřebuje snížit závislost na dovozu zemního plynu, z něhož vyrábí většinu elektřiny. Toho chce dosáhnout právě investicemi do jádra a OZE. Pro Emiráty tedy stavba atomového zdroje není otázkou peněz, ale státní bezpečnosti.\nJednu elektrárnu Turci staví, u dvou dalších projektů mají hotový finanční plán. Budoucí JE Akkuyu buduje Rosatom, jemuž dle smlouvy připadne 51procentní vlastnický podíl. Zdroj bude disponovat čtyřmi bloky, momentálně se však staví jediný. Jeho dokončení Rosatom plánuje na rok 2025, avšak původně měla elektrárna začít dodávat do sítě již v roce 2020.\nDalší čtyři reaktory má pro Turky postavit japonská AREVA v JE Sinop. Projekt se ovšem potýká s finančními problémy a není jisté, zda vznikne. Poslední plánovaná JE İğneada to má takřka spočítané. Americká firma Westinghouse, která měla stavbu bloků zajistit, nedávno prodělala finanční kolaps. Turecko přesto spoléhá na jádro při svých plánech na pokrytí stoupající spotřeby a snížení závislosti na ropě a plynu.\nPolsko sice žádný reaktor zatím nestaví, ale nic jiného mu nezbyde. Dosud valnou většinu elektřiny získávalo z uhlí, jehož využívání Evropská unie opouští. Pokud tedy tamní vláda nechystá masivní investice do OZE, čemuž nic nenasvědčuje, musí postavit JE. Ačkoli má země v jaderné energetice obrovský potenciál, zatím nedokázala ani vyřešit financování, ani vybrat firmu, která projekt uskuteční. To se však může v několika letech změnit.\nObrázek č. 2: Globální produkce elektřiny jednotlivých zdrojů ve vybraných letech (TWh)\nSložitá stavba, složitější odstavení\nV souvislosti s budoucností jaderné energetiky je třeba si uvědomit, že nás čeká bezprecedentní množství odstavování reaktorů. Mnoho elektráren se pomalu blíží ke konci životnosti, nebo se jejich provoz přestává vyplácet. V současnosti čeká na vyřazení z provozu přes 160 bloků, přitom dosud se na celém světě podařilo tento proces dokončit jen u 19. Státy by se tedy měly zamyslet, zda není načase vypracovat nějakou komplexnější strategii, aby proces proběhl hladce.\nJádru pravděpodobně neodzvoní tak rychle, jak by si autoři studie přáli, nad jejich závěry se však má cenu zamyslet. Zvláště v Česku, kde dvě třetiny národa považují štěpení atomu za nejlepší zdroj energie, ale již desítky let se nedaří najít místo pro úložiště jaderného odpadu, protože jej poblíž svého domu nikdo nechce. To naznačuje, že Češi o jádru nepřemýšlejí příliš racionálně a neuvědomují si některé důsledky štěpení atomu, nebo náklady spojené s jeho využíváním. A to rozhodně není rozumný přístup.


Raná fáze výcviku štěněte | Retriever Sport CZ\nRaná fáze výcviku štěněte\nKdyž jsem poprvé asi před rokem a půl viděl na vlastní oči pracovní labradory z field trialových linií, způsob jejich práce a jejich povaha mi doslova učarovaly. Taková míra poslušnosti a ovladatelnosti a vzájemného souznění s vůdcem bylo něco, co jsem si nedokázal do té doby ani zdaleka představit. Strašně moc mě zajímalo, jakým způsobem se něčeho takového dá s pejskem dosáhnout. A tak jsem začal hledat a číst různé články a sledovat všemožná videa, kde jsem zjistil, že všechno se odvíjí od jedné jediné věci - a tou je vybudování co nejpevnějšího pouta se svým pejskem - a to už od prvního dne, kdy si ho přivezeme domů.\nKdyž jsem si takového pejska pak sám pořizoval, dostal jsem od chovatelky (samozřejmě kromě úžasného štěňátka) sadu přesných instrukcí, takový malý tréninkový itinerář, a mnoho cenných "rad do života" k tomu. Poté, protože jsem nechtěl vůbec nic zanedbat, následovala spousta a spousta vyměněných mailů a sáhodlouhé debaty o každém sebemenším detailu výchovy a výcviku. A když jsem později viděl, jak to všechno na mého pejska krásně fungovalo, tak jsem si říkal, jak by to bylo skvělé, kdyby podobnou "kuchařku" dostal společně se svým štěňátkem každý nový majitel.\nA o to větší mám radost, když vám dnes mohu takový malý "návod" představit. Samozřejmě se nejedná o mou vlastní práci, na to nemám a ještě dlouho nebudu mít dostatek zkušeností. Ale sleduji pravidelně různá zahraniční fóra, na která přispívají i dlouholetí zkušení trenéři a autoři knih o výcviku, a na jednom z nich se nedávno objevilo právě téma výchovy štěněte a v něm dlouhý příspěvek, který popisoval, jak na to. Jaké bylo mé překvapení, když jsem se jím prokousával a postupně zjišťoval, že to je přece přesně to, co jsem já sám se svým pejskem dělal. Takže jsem neváhal a tento zajímavý příspěvek přeložil, protože věřím, že právě takový "návod" u nás chybí a může spoustě lidí, kteří se chystají pořídit si své první štěňátko (a možná nejen jim), významně pomoci a ušetřit je spousty pozdějších nepříjemností. A nyní už samotný článek (omluvte prosím některá kostrbatá vyjádření, jakožto překladatel amatér jsem se snažil do významu jednotlivých vět jen minimálně zasahovat):\nNejranější fáze "výcviku" štěněte\n"Na tomto světě není nic jistého kromě smrti a daní." - Benjamin Franklin\nProblém, který má mnoho lidí s přivoláním, je ten, že se jim nepovede vštípit přivolání jako základní reflex u mladého štěněte. A něco s tím začínají dělat teprve ve chvíli, kdy se z toho stane problém. Mám zkušenost, že v případě lidí, kteří mají psa s nedocvičeným přivoláním, je velice neobvyklé, že se jim podaří tento problém kompletně odstranit. S pomocí a radami zkušených trenérů to mohou obvykle trochu zlepšit, ale stále skončí se psem, který příležitostně "zmizí", když je pokušení příliš silné.\nMajitel vezme štěně ven, pustí ho z vodítka a nechá ho běhat kolem bez jakéhokoliv dalšího ovlivňování. Malé štěně se vzácně zaběhne daleko, a majitel tak nabude neopodstatněnou sebedůvěru. Štěně je na závěr procházky přivoláno zpět a připnuto na vodítko. Časem se naučí, že návrat zpátky k vůdci znamená připnutí na vodítko a konec legrace a tímto je od návratů odrazováno. Až se jednou stane, že bude pozornost štěněte něčím zaujata (pták, člověk nebo jiný pes). Jeho rostoucí sebedůvěra způsobí, že se tam bez váhání rozběhne a bude odměněn honičkou, radostnou pozorností cizího člověka, ke kterému utekl nebo hrou s jiným psem. Důsledky toho, že malé štěně neuposlechne přivolání, jsou často nedostatečně motivující, aby vyvolaly jakoukoliv větší snahu ze strany vůdce o nápravu. Ale pouze do té doby, než se mladý "výrostek" stává větším, rychlejším a sebevědomějším a jeho akce začínají obtěžovat kolemjdoucí nebo dokonce způsobují potenciální nebezpečí.\nVelká většina majitelů domácích mazlíčků (a také mnoho majitelů loveckých psů) si pořizuje psa s názorem, že nechtějí field trial šampióna nebo šampióna v poslušnosti, a pak to používají jako důvod pro to, že nevěnují dostatek snahy a pozornosti rannému tréninku štěněte. To je docela pochopitelný a častý přístup, ovšem pokud chcete mít přivolání, na které se skutečně můžete spolehnout, tak to vyžaduje značně velký vklad rovněž ze strany majitele. Naneštěstí právě tito majitelé končí u obviňování psa, když věci nejdou tak, jak si představovali (nebo dokonce obviňování chovu:"Zatracení nažhavení, nabuzení trialáci!!" - heh? ).\nJak já "trénuji" přivolání:\nHned od počátku k sobě přivolávám štěně velice pravidelně. Toto období začíná ve chvíli, kdy si ho přivezu domů, nebo jakmile začne pobíhat kolem, pokud je z mého chovu. V tomto období bych přivolání nikdy nedával žádnou pevnou formu. Nechci po štěněti, aby předsedalo, ani žádné podobné nesmysly. Chci, aby se vrátilo jen proto, že miluje fyzický kontakt se mnou. Snížím se na úroveň štěněte (můžete si klidně kleknout nebo i lehnout), jsem rád, když se dostane co nejblíže ke mně. Většina štěňat absolutně miluje fyzický kontakt. V tomto období nepoužívám žádný přesný povel pro přivolání - používám jen jméno štěněte a k tomu třeba spoustu radostného povzbuzování. Celá řeč mého těla by měla na štěně působit přirozeně a vybízet ho ke hře a v žádném případě nevyvolávat pocit ohrožení. Někteří lidé dokonce v tomto mladém věku štěně učí přivolání na píšťalku, nicméně já dávám přednost počkat na mnohem pozdější dobu. Nejdůležitější věc je, že ve štěněčí mysli návrat k vůdci znamená obrovskou zábavu a příjemný fyzický kontakt - nic víc není potřeba. V převážné většině případů nechám poté štěně opět odběhnout pryč a dál prozkoumávat okolí. Je velice důležité zajistit, aby štěněti vůbec nepřišlo na mysl, že přivolání znamená konec jeho "svobody".\nMnoho lidí obhajuje používání pamlsků v tomto ranném období tréninku. Pamlsky fungují, ale je zde nebezpečí, že vůdce nerozvine onu správnou řeč těla a nenaučí se používat správný tón hlasu dostatečně pevně a konzistentně při budování vzájemného vztahu. Já sám jsem zatím nikdy nepoužil pamlsky, když jsem učil přivolání loveckého psa, ale používám je, když učím vůdce, jak spravit problém v pozdějším období. U obou z těchto cest je důležité, že si trenér uvědomuje, že pejsek potřebuje opravdový motiv pro přivolání (ať už je to pamlsek, či "jen" největší zábava na světě), hlavně v ranném období tréninku a budování vzájemného pevného pouta.\nDříve nebo později během hravých přivolání přichází různá rušení, jako neobvyklé pachy, poletující mouchy/ptáci, případně pohozené odpadky. V tomto bodě přichází na řadu práce s tónem hlasu. Použiji právě dostatečný důraz v hlase, abych získal pozornost štěněte, couvám pryč a přivolávám štěně k sobě za nadšeného povzbuzování. Se starším, odvážnějším štěnětem a při silném rušení se může stát, že se budu muset pohnout směrem ke štěněti mírně zastrašujícím způsobem a použít drsnější, vrčící tón hlasu, nicméně právě tak silný k tomu, abych přerušil nežádoucí činnost a upoutal pozornost psa na mě. Rovnováha a vyrovnanost je klíčem k úspěchu. Tréninkem se správné použití tónu hlasu stává pro vůdce druhou přirozeností a je velice užitečným nástrojem v jeho repertoáru. Kdykoliv jde tedy štěně směrem ke mně, je můj hlas příjemný a řeč těla "vítající, přívětivá a hravá".\nNejvětším problémem u psů je odbíhání za cizími lidmi či ostatními psy. Já nikdy nenechávám své psy odběhnout, aby se přivítali s lidmi či ostatními psy. Snažím se tomu vždy zabránit tím, že mám dříve, než k tomu může dojít, štěně pod kontrolou. Pokud bych dovolil svému štěněti hrát si s ostatními psy, které náhodou potkáme, vždycky bych se snažil a ujistil bych se, že mám štěně pod kontrolou, a teprve pak bych dal specifický povel pro "volno", po kterém by mohlo odběhnout a hrát si. Jakmile jednou mladý pes zjistí, že může svévolně odběhnout za jinými psy či lidmi, je velice složité tento problém napravit a udržet ho pod kontrolou.\nTrénink ve skupině jiných psů je velice cenný, a při mých tréninkových lekcích (zvláště pro "domácí mazlíčky") má trénink přivolání od, okolo a přes skupinu jiných psů a vůdců své důležité místo.\nKdyž štěně stárne, začnu zařazovat do tréninkových lekcí více různých elementů. Začnu také dávat pevnou formu přivolání a zařadím přivolání ve stylu "cvičákové poslušnosti". V tomto období zjišťuji, že když štěně pustím z vodítka, obchází v blízkosti okolo mě a doufá, že budeme trénovat a že snad přijde i nějaký aport. Povzbuzuji štěně k prozkoumávání svého okolí, aby si zvyklo na nejrůznější prostředí a rušivé vlivy. Ve skutečnosti nikdy nepřestávám s procvičováním. Začnu zařazovat hvizd pro přivolání, ale pouze ve chvíli, kdy je štěně již na cestě ke mně. Během lekce nebo dvou, zahvízdání na píšťalku společně s přívětivou řečí těla je obvykle dostačující k přivolání psa.\nV době, kdy psa poprvé vezmu na hon, musí být jeho tréning plně ukončen hluboce zakořeněn a naprosto "neprůstřelný". Toto je ovšem případ nemnoha psů, ti ostatní se vzácně vzpamatují z předčasné účasti na honu bez toho, aniž by prošli zdlouhavým "nápravným" tréningem pod vedením zkušených trenérů. Profesionální trenéři loveckých psů věnují velkou část svého času právě těmto "zkaženým" psům.\nTakto tedy začínám se štěnětem já. Je to trochu dlouhé - a to jsem se ještě nezačal ani věnovat nápravnému výcviku starších psů!!! Nicméně věřím, že pokud se budete tímto způsobem věnovat štěněti od samotného začátku, všechno ostatní do sebe už jednoduše dobře zapadne.


Tip na letní dovolenou s dětmi | AktualityCZ\nVybrat vhodné místo, kam byste se mohli vydat na dovolenou s dětmi, není zrovna nic snadného. Děti jsou poměrně náročné, vyžadují mít každodenní program, protože v době, kdy se nudí, nejsou zrovna dobrými společníky. V případě, že se s dětmi na dovolenou chystáte, určitě hledáte tipy a rady, kam se s dětmi vydat. Chcete si přece jen na dovolené odpočinout, nechcete si ji kazit dětským pláčem nebo vymýšlením. Proto pro vás máme tip. Co si vyjet na Slovensko?\nMnozí rodiče by chtěli vyjet k moři, jenže s dětmi je cestování trochu náročnější. Letadlo nepřichází v úvahu hlavně v době, kdy jsou děti malé, dlouhé cestování autem není pro děti taky nic atraktivního. Ideální by tedy bylo najít místo, kam se nejede desítky hodin, ale kde zažijete skvělou letní dovolenou. A takovým místem je Tatralandia!\n1 Kde Aquapark Tatralandii najdete?\n2 Tatralandia jako největší celoroční vodní areál ve střední Evropě\nKde Aquapark Tatralandii najdete?\nAquapark Tatralandia na Slovensku je velmi atraktivní nejen pro rodiny s dětmi, ale také pro partu přátel nebo pro zamilované páry, kteří si chtějí užít jak trochu legrace, tak si chtějí odpočinout. Najdete ji v nádherné scenérii hor u severního břehu přehrady Liptovské Mary. Nabízí se odtud pohled nejen na Nízké Tatry, ale také na Vysoké Tatry.\nAquapark Tatralandia leží dva kilometry od Liptovského Mikuláše, kam se jezdí i kvůli kontaktní zoologické zahradě, což může být zpestření dovolenkových dnů.\nTatralandia jako největší celoroční vodní areál ve střední Evropě\nPod pojmem “Tatralandia” se neskrývá jen vodní aquapark, je to zároveň největší celoroční vodní areál v celé střední Evropě! Je plný bazénů, tobogánů, najdeme v něm i saunový svět, který ocení převážně unavení rodiče. Hned vedle aquaparku Tatralandie najdete navíc prázdninovou dědinku Holiday Village Tatralandia, kde je možné získat jedinečné ubytování. S ubytováním ostatně pomůže i cestovní kancelář DCK Rekrea Ostrava, pokud byste si s ním nevěděli rady.


Kojenecké bavlněné legíny Nicol Mia hnědé - Kojenecké bavlněné legíny Nicol Mia hnědé levně\nUnikátní Kojenecké bavlněné legíny Nicol Mia hnědé - Kojenecké bavlněné legíny Nicol Mia hnědé, jenž vyrábí značka Nicol, nyní získáte za skvělou cenu. Podívejte se na více informací.\nPraktické dětské bavlněné legíny Nicol Mia, na bocích zdobené lemem se vzorem leopardí srsti. Legíny jsou velmi praktickým kouskem oblečení pro malé děti. V pase mají širší gumičku a jsou zúžené na nohavičkách. Jsou precizně a kvalitně ušité a jsou vyrobené z velmi příjemného materiálu, ve kterém se bude vaše miminko cítit velmi pohodlně. Materiál: 95% bavlna, 5% elastan.\nNesmíme zapomínat na oblečení, hračky a nejrůznější potřeby pro nejmenší nebo trošku větší děti. A také pro maminky. Neobejdou se bez toho. A právě Kojenecké bavlněné legíny Nicol Mia hnědé - Kojenecké bavlněné legíny Nicol Mia hnědé patří k těm důležitým. Výrobcem je oblíbená značka Nicol, která zhotovuje výhodné a kvalitní věci. Můžete se o tom přesvědčit.\nKojenecké bavlněné legíny Nicol Mia hnědé - Kojenecké bavlněné legíny Nicol Mia hnědé stojí pouze 219 Kč, což je příjemná cena. Zatím je tento kousek skladem a doma ho můžete mít za pár chvilek. Koupíte ho v tomto e-shopu.\nProdukt: Kojenecké bavlněné legíny Nicol Mia hnědé - Kojenecké bavlněné legíny Nicol Mia hnědé\nKojenecké bavlněné legíny Nicol Mia hnědé - Kojenecké bavlněné legíny Nicol Mia hnědé je uschován v následujících kategoriích:\nKojenecké tepláčky s kapsičkami Nicol Prince Lion melírované šedé - Kojenecké tepláčky s kapsičkami Nicol Prince Lion melírované šedé