Tři legendy o krucifixu/El Cristo de la Luz – Wikizdroje\nTři legendy o krucifixu/El Cristo de la Luz\nInultus El Cristo de la Luz Samko pták\nV jedné z nejstarších synagóg v Toledě, v té, která se později křesťanským kostelem stala a ještě dnes se Santa Maria la Blanca nazývá, shromažďovali se jednou na jaře, hluboce ve středověku, židé slavící své velikonoce. Ve všech pěti lodích svatyně, u každého z mohutných osmihranných sloupů, zdobených byzantýnskými hlavicemi, stál ohromný sedmiramenný kandelábr mosazný, nesoucí množství planoucích voskovic. Žluté jejich světlo plápolalo slavnostně a lehký dym nesl se vzhůru ke krásným obloukům a vlysům, provedeným slohem judským, pojícím arabskou grácii se symbolickou vážností starozákonní. Dveře synagógy byly otevřené, nebylo třeba obávati se vyrušení z pobožnosti, neboť kolem posvátné budovy kvetla velká zahrada plná myrtových stromů a cedrů, obehnaná vysokou zdí, loučící chrám i jeho sad od městského okolí. Večerní vzduch byl prosicen zlatem západu a vůní fialek, šelest stromů pojil se s tichým šumem modliteb, nesoucích se z chrámu, a jasný na kameny pleskot vody, čerpané z dvou hlubokých studní, u nichž věřící své obřadné očišťování konali, mísil stříbrné své zvuky v táhlé mručení lidských hlasů, splynulé s ševelem stromů.\nPodepřen o velký cedr, v jehož tmavozelené koruně, celé slunečními paprsky proniklé, ptáci švitořili a se honili, stál Abisaín, muž mladá snědý, krásný. Byl jeden z nejbohatších, z nejváženějších v celé obci toledských židů a slynul učeností a nadšením pro víru, zvyky a naděje svého starodávného lidu. Abisaín hleděl nyní vzhůru do stromu, ale neviděl ani ptáky, ani sluncem zlacené větve, blouznivě zanícené jeho oči hledaly vysoko nad stromy, nad oblaky, daleko v hloubi blankytu jakousi vidinu ideálního Sióna, proroky hlášeného Jeruzaléma v démantné záři splněných božích slibů: brány města byly otevřené, v ulicích pršely květy, znělo hosana, neboť ejhle, král siónský, miseh, pomazaný Páně, slavil svůj vjezd! Lid izraelský byl vykoupen, koruna zářila na jeho skráni, sedal na trůn připravený mu od věků, slíbený mu již, když ještě ani nebyl národem, když kočoval ještě co velká rodina volně pouští, v době prvního svítání lidstva! Lid izraelský seděl na trůnu ve svatém Sióně a držel žezlo v rukou a národové světa přicházeli se mu klaněti!\nAbisaínovi vlhl štěstím zrak. Tu zatáhl jej někdo za rukáf hedvábného kaftanu. Byl to starý už muž.\n„Buď zdráv, Meribále,“ řekl Abisaín, jako by se probouzel.\n„Jak dlouho zde už stojíš bez pohybu!“ řekl Meribál. „Modlitby jsou u konce, hleď, všechno se tlačí ze synagógy. Pojď. Nejsi-li hostem jinde, zavítej v můj dům.“\nAbisaín složil ruce křížem na prsa, usmál se a dotekl se pak dlaní čela, kloně se mírně k starci.\n„Není střecha v Toledu,“ řekl, „pod kterou bych tak rád vešel jako pod tvou.“\nOba muži zavěsili se důvěrně do sebe a vyšli ze zahrady, která, nyní otevřena, vůní svou do šerých, úzkých, hrbolatých ulic dýchala. Temné postavy židů v dlouhých kaftanech a bílé zjevy jejich žen a dcer, zahalené ve světlé závoje, rojily se ze synagógy jako velké hejno ptáků, temných a jasných, a rozprchly se po městě.\nAbisaín a Meribál nešli příliš daleko. Brali se směrem k hradbám, za nimiž byl šumot Taja slyšet, zahnuli v úzkou, i ve dne téměř tmavou ulici, tvořenou vysokými, zasmušilými domy, málem bez oken. U jednoho z nich se zastavili před dubovými vraty, pravidelně pobitými hřeby s velkými cizelovanými hlavami krásné, ryze arabské práce. Meribál zarachotil klepátkem a těžká vrata se ihned otevřela. Vešli. Meribál byl jeden z nejbohatších kupců v městě a obýval pravý palác. Vedl svého hosta nyní do sálu, jehož štukové stěny byly mistrnou prací arabských umělců, byly obdivuhodné vkusem jemně provedených vzorů, oslňující zlatem, stříbrem a barvami, které je pokrývaly. Strop z cedrového dříví z Libánu byl jako temná krajka, tak bohaté bylo jeho drobnou finesou provedené vyřezávání. Úzkými vysokými okny bylo viděti na zatemnělou už mezi vysokými břehy řeku, na zelenou, svěží, kvetoucí toledskou vegu, nad níž žluté nebe zhasínalo, prokmitané sem tam už stříbrnou jiskrou jevících se pomalu hvězd.\nSíň byla osvětlena velkou visací lampou mosaznou, jejíchž třináct plamenů šířilo záři sladkou jako měsíce a libou vůni jako balzámu. Pod ní stál těžký dubový stůl, prostě, ale bohatě pokrytý. Abisaín nebyl jediným hostem, síň hlaholila hovorem mnoha pozvaných. Zasedlo se ihned k večeři. Meribál lámal chléb nekvyšený, naléval vína a pronášel modlitbu. Když pak po jídle hostům žehnal, když povznesli stříbrné poháry a Meribál chvějícím se hlasem řekl: „Dnes jsme zde, vyhnanci na půdě cizí, napřesrok snad budeme v Jeruzalémě“ a když při těch slovech nastalo hluboké ticho a oči všech se jakousi nábožnou snivostí zastřely, tu pojednou rozhrnula se jako čarem těžká zelená opona na konci sálu, vyšívaná stříbrnými rozkrojenými jablky granátovými plnými jader, a proud bílého světla lil se v poměrné šero hodovní prostory. Všichni obrátili se překvapeně tam, a pohled, který se jim zjevil, okouzlil je naprosto: dvacet bíle oděných pannen sedělo v polokruhu pod visícími lampami ze stříbra, safírového a rubínového skla, tvořícími jednotlivé skupiny na delších a kratších řetězích, podobajícími se takto zářícím konstelacím. Dívky, vesměs krásné, byly v stejných rouších, černé jejich vlasy, volně splývající, napuštěné vůněmi, byly myrthami a fialkami propletené. Seděly na nízkých stolicích a každá třímala pozlacenou harfu. Uprostřed nich seděla dcera Meribálova, Rispa. Spanilá jako bílá růže, měla oči temné, lunné záře, vlasy její však byly jako rozpuštěné zlato. Uprostřed těch temnokštících děv zdála se jako polita sluncem. Zasáhla nyní v struny a ostatní dívky činily dle jejího příkladu. Zvuky nástrojů lily se síní jako bublání velkého potoka, jako šum hlubokého pramene, jako šelest větru táhnoucího olivovým hájem a z pozadí jednotvárné, táhlé, mlhavé té hudby vytryskl zpěv Rispin jako z šelestu polních klasů píseň skřivánčí. Opěvala slávu a lesk Sióna budoucnosti, toho středu šťastnějšího lidstva, kde panovati budou blaho a spravedlnost, kde slz nebude ani křivd! Opěvovala toho, jejž slíbil Bůh a jenž vycházeti bude jako hvězda na nebi, on, prorok a král, pastýř národů! On přijde v slávě své, pomazaný Páně, ratolest na stromě Davidově, větší než David, větší než Šalomón, on, povýšený Bohem jako prápor nad pokolením lidským! Postaví se na výš siónskou, a v onen den otevře Jahve ruku svou, by sebral ostatky lidu svého vyvoleného, a přijdou z Assuru a z Misraima, z Patru a ze země Kuš, z Elamu a Senaaru, z Hammutu a z ostrovů mnohých moří, by svědky byli slávy siónské!\nTak zpívala Rispa a srdce všech jí naslouchajících zachvívala se v hloubi prskou. Dozvuky harf a sladkého jejího hlasu chvěly se zmírajíce síní a mnohý tlumený vzlyk ozýval se tichem, prozrazující dojmutí, nadšení, radostnou naději, jež Rispa slovy svými a svým uměním byla vzbudila. Abisaín byl nejhloub dotknut ze všech, neboť vlastní jeho nedávná vidina stála znova před ním, ozářena srdce jímajícím čarem.\nDívky však vstaly teď, odkládaly nástroje, sňaly věnce s hlav a vešly do síně. Rychle slítaly malé kytice z fialek a myrt, které jim dříve byly skráně zdobily, a rozdávaly je hostům. Meribál vzal svou dceru za ruku a políbil jí na čelo. Temný požár sklopených očí jejích sílal dlouhé paprsky nocí řas, stínících mramorně bílou, ryze krásnou její tvář. Mystický obsah jejího zpěvu zanechal v snivém jejím úsměvu stopy nevyzpytatelného kouzla. Ruce její, držící kytici fialek, chvěly se.\n„Můj otče,“ zašeptala, „komu dám ty květiny?“\n„Komu bys chtěla?“ odpověděl Meribál.\nRozmýšlela se chvíli. Sklopené oči pozvedly se napolo a potkaly se se zraky Abisaínovými, z nichž se linula zář nadšení a obdivu. Pozvedal ruku dívce vstříc, jak by říci chtěl: Mně náleží ta kytice!\n„Komu bych ty fialky podat chtěla?“ opakovala v zamyšlení po otci dívka. „Nuž tomu, jenž nejlépe umí své bratry milovat!“\nA pozvedla kytici proti Abisaínovi, jenž rychle po ní sáhl, ale Meribál byl ještě rychlejší, stoupl mezi dívku a mladého muže a pravil, hledě ostře na něho:\n„Ne, Rispo, ne tomu, jenž umí bratry nejlépe milovati, kytici svou dáš, ale tomu, jenž umí nejsmrtelněji vrahy svého lidu nenávidět!“\nZ očí Abisaínových sršely blesky a dívka zbledla.\n„Pak jsou ty květy přece moje!“ zvolal mladý muž, „neb požáru mého záští proti tomu, jehož jmeno zde vysloviti nechci a jejž nazývají ‚spasitelem‘, nevyrovná se nenávist nikoho z vás! Klet buď ten lži prorok, jehož vzpomínka se i v té slavnostní chvíli v paměť mou rouhavě dere!“\n„Dokážeš pravdu svých slov o velikosti svého záští?“ tázal se Meribál. „Slibuji ti, že pak budou ty květy tvé, i ta ruka, která je třímá.“\nAbisaín ohlížel se na mžik opatrně a pak řekl: „Zde mluviti nelze o mých záměrech.“\nKrásná jeho ústa zkřivila se ohyzdně a celá tvář byla v neprospěch jeho změněna.\n„Otče,“ šeptala dívka, „odveď mě.“\nOba muži pohlédli na ni a viděli, že zbledlá zápasila s mdlobou. Abisaín vykřikl bolestně. Všechno hrnulo se teď s otázkami kolem Rispy.\n„Jsem pouze umdlena,“ pravila přemáhajíc se dívka a nutila se k úsměvu. „Prosím, odveď mne,“ opakovala pak otci.\nHosté se rychle rozcházeli a Meribál a Abisaín vedli Rispu dlouhou chodbou do její komnaty. Opírala se o oba a měla podpory té velice třeba, byla velmi slabá. U dveří komnaty zastavil se Abisaín a Meribál mu kývl na rozloučenou. „Kdy tě uvidím?“ tázal se.\n„Za hodinu, v síni hodovní,“ zašeptal Abisaín a pak loučil se s úsměvem plným lásky s Rispou.\n„Povím ti věci podivné,“ zašeptal pak ještě na odchodu Meribálovi. Když tento s dcerou svou v šeru komnaty zmizel, vyběhl Abisaín konečně na ulici. -\nAbisaín chtěl domů, ale zdálo se mu, že by v uzavřeném pokoji se zalknul, srdce jeho tlouklo mu tak mocně, až se dech mu krátil. Bloudil tedy raději městem, mísil se do davu na velkém náměstí Zocodover, kde pod arkádami, táhnoucími se tehdy ještě kol a kol, celé obyvatelstvo toledské se procházeti a svěžího večerního vzduchu požívati zdálo. Ale veselé tváře těch nenáviděných křesťanů, úsměvy jejich a bezstarostný hovor jej rozčilovaly, a když se nyní ozýval i hlahol zvonů a všecko na náměstí hlavy obnažilo, by se zdrávas pomodlilo, uprchl jak štván do tmy nejbližších úzkých ulic.\nV tichu ještě pookřál a vidina zlatovlasé Rispy vrátila se v jeho duši a naplňovala ji jako vůní balzámu z Jericha. Oči jeho bloudily po průčelích domů a paláců, nad jejichž vraty mohutné znaky, z kamene vytesány, hrdě rody obyvatelů hlásaly, bloudily k oknům, jejichž železné kované mříže bohatě lupeny a květy své rozkládaly, bloudily po skulptovaných vlysech a římsách až vzhůru k fantastickým odkapům, jejich chrliče se šklebily v podobě polo zvířat, polo démonů. Abisaín ani nevěděl, co vidí, ani neviděl, kde chodí, až se pojednou v městské bráně ocitl. Prošel jí a spěchal, kam ho šum řeky lákal. Zastavil se na pradávném mostě de Alcántara. Večerní vzduch ovíval mu tvář, hvězdy svítily teď už plným leskem na Toledo, žulový ten pomník slávy, trůnící ve chmurném majestátu na příkrých skalách, ježící se věžmi k temněmodrému nebi, obemknut pásem svých vysokých ocimbuřených valů, u jejichž paty se valil Tajo a zhluboka zpíval. Kvetoucí na druhém břehu vega omamovala vůní zahrad a polí jako kaditelnice dýmající slavnostně před oltářem. Vzrušen tím vážným a velkým pohledem vzpomněl si Abisaín opět ideálního Siónu, jak o něm před synagógou snil, jak o něm a jeho králi Rispa zpívala. Úsměv blaha zazářil na jeho tváři a nohy jeho, jak by u v paměť chtěly přivádět, že se pod střechu vrátit měl, kde ona dlí, kráčely samy, aniž by o tom Abisaín věděl, zpět do města. Stoupal, kolíbán sny o glórii Siónu a o lilianí luznosti dcery Meribálovy, svahem vzhůru, prošel Valmardonskou bránou, bral se úzkou uličkou na malé náměstí a tam se pojednou zarazil. Zpěv ženských hlasů vnikal mu v sluch, sladký a tichý a nešený, dav lidí zaplavil náměstí, unesl jej několik kroků s sebou a zatlačil jej ke zdi domu, kde Abisaín sebou hnouti nemohl. Zíral před sebe a zatřásl se nevolí. Stál proti poustevně Kříže, před samým jejím kostelem Krista Světlého. A nyní zjevily se též ty zpívající ženštiny, v bílých rouších, pod bílými závoji, každá s hořící voskovicí v ruce. Byl to průvod jeptišek. Stříbrný zvuk zvonu kostelíčka mísil se nyní v jasnou, tichou, svatou jejich píseň. Žalm jejich nesl se balzamickým vzduchem večera, proniknutým vůní stromů šumících za poustevnou právě tak, jak byly šuměly před synagógou při modlitbách dětí izraelských, a podobně jako Rispa byla pěla o Siónu a králi jeho, tak hlásaly nyní jeptišky božskou velikost a slávu voleného krále: „Vykvetla ratolest na stromu Izai, syn z rodu Davidova narozen! A bůh jej povýšil jako prápor z purpuru a všechny světa národy se klaní mu! Hosana! Pějte slávu králi Siónskému, Kristu Ježíši, vykupiteli, synu božímu!“\nAbisaín zaskřípal zuby, ten zpěv zdál se mu posměchem na všechny ideály, na jeho naděje, na vše, co nejdražšího uvnitř svého srdce choval, posměch na jeho pobožnost, na jeho modlitbu, na jeho sny! A nemohl učiniti krok, aby utekl těm trýznícím ho dojmům, neboť lid stál před ním, stál vpravo, vlevo, všude, a nehybně jako ta stěna, o kterou se podpíral. Abisaín přál si býti hluchým, aby neslyšel, slepým, aby neviděl, ale zraky jeho, jakoby navzdor, otvíraly se dokořán a upíraly se samovolně, bez jeho přičinění dovnitř osvětleného kostela, jehož dveře otevřeny do tmy ulice zely. Obě malé lodě chrámu byly zaplaveny září lamp, visících z klenby, jejíž prosté kamenné oblouky se křižovaly, spočívajíce na čtyřech sloupech arabsko-byzantského slohu. Mezi světly visel štít, na němž plál zlatý nápis: „Mne nosil král Alfonso VI. a pověsil mne v této poustevně, když dobil Toleda na nevěřících a když zde pod tímto sklepením se sloužila první v městě svatá mše.“\nAbisaín odtrhl zraky svoje nyní násilně od toho nápisu a hledy jeho svezly se na bílou theorii těch hořící svíce třímajících jeptišek, které se pomalu blížili zázračnému, slavnému kříži, nesoucímu sochu Spasitelovu známou pod názvem Krista Světlého, dle něhož se tomu kostelu jmena dostalo. A nyní počaly řeholnice znova zpívati: vylévaly bledé ty panny se zraky planoucími mystyckým žárem hymny svoje jako balzám vonící u nohou sochy Kristovy, ten balzám však, ta vůně zázračná zdály se Abisaínovi, že ukradeny jsou ze svatých sadů poezie hebrejské, ty mrzce zprofanovány vyvrženy byly v místě nesvatém! Průvod stanul před hrubě tesaným tím křížem, s něhož Kristus shlížel, socha dosti neuměle provedená, ale s obličejem plným dobroty, na němž se utrpení a soustrast jevily. Jeptišky klekaly v prach, pak povstala jedna po druhé a s pozdravem králi siónskému líbaly soše hřebem proniknutou nohu. Abisaín cítil sos jako mdlobu, způsobenou potlačeným zuřivým vztekem svým, zdálo se mu, že se zalkne, nevykřikne-li strašnou nějakou kletbu nad těmi démono klaniteli a nad samou zsinalou to modlou. Hledal v paměti své zaříkání čaromocné, vnuknuté mu tajnou, skrytou vědou, jíž se oddával, zaříkání, kterým by i ty jeptišky, i ty ostatní modláře v kostele a na ulici v mrtvý kámen obrátil. Konečně podařilo se mu zavříti oči a krev proudící mu v hlavu jej ohlušovala. Tak stál chvíli jako bez vědomí, když oči zas otevřel a opět ten Kristovu nohu líbající lid uviděl, projela mu náhle podivná myšlenka mozkem, úsměv jeho trpký a plný záští změnil se ve vítězoslavný úškleb a z očí svítila mu zlá a divoká radost. Zahleděl se do tváře Spasitelovy, jejíž oči se mu zdály, že se obracují k němu a na něho se upírají, pozvedl pěsť nepozorovaně a zašeptal: „Na shledanou, lživykupiteli, nashledanou! Ano, my se shledáme!“\nBylo to možné? Šeptaná ta slova zsála se, že našla ozvěny v kostele a přicházela Abisaínovi zase co šept nazpět v sluch. „Ano, my se shledáme!“ znělo mu to v uších zvukem tichým a tajuplným a rty té sochy, toho dřevěného Krista zdály se, že se zachvěly! Abisaín sebou trhl, pak ale pokrčil rameny, věděl, že to byl pouhý klam rozčilených jeho čiv.\nPodařilo se mu nyní podél zdi domu volnou cestu davem nalézti a plížil se v stínu, sám temnější než stín, náměstím a zahnul do první ulice, která se mu naskytla. Pak spěchal pustnoucím už městem, hrbolatou cestou, bez dalších překážek do domu Meribálova.\nKdyž vešel Abisaín do síně hodovní, panoval tam nelad, židle byly převrženy, zbytky kvasu, poloprázdné poháry a mísy byly posud na stole, jediná svíčka hořela na jednom z kandelábrů a tma byla ve všech koutech.\nUnavený Abisaín vrhl sebou na sedadlo nedaleko poloodhrnuté zelené záclony, za níž se byly dívky s harfami objevily.\nV tom okamžiku vešel též Meribál.\n„Jak vede se tvé dceři?“ tázal se spěšně Abisaín.\n„Myslím, že spí,“ odvětil Meribál, „nebylo to nic než chvilkové unavení následkem postu a pak rozčilení mezi zpěvem. Mluvme však o záležitosti, jež tě sem přivedla zpět.“\n„Ta záležitost týče se však též jí,“ řekl mladý muž. „Žádám ji za ženu. Víš to již dosti dlouho, že na Rispu si myslím. Je ti známo, že jsem snad tak bohat jako ty, a víš, že jsem tebe vždy co otce ctil. Zdálo se mi, že jsi nakloněn mým nadějím. Proč kladeš mi náhle podmínky?“\n„Protože nemám syna,“ odvětil Meribál, „a kdo má po mně plamenou mou nenávist proti nepřátelům našim zděditi, ne-li můj zeť? Rispa? Ženy nedovedou nenávidět - leda toho, jenž je milovati neumí.“\n„Ty víš, že umím nenávidět jako málokdo,“ řekl Abisaín, „a Rispa pozná, jak umím milovati.“\n„Myslím, že umíš nenávidět,“ řekl Meribál podávaje mu ruku, „a kladl-li jsem podmínky a žádal-li jsem důkaz tvého záští, jednalo se mi jen o to, bych nalil oleje do ohně, jednalo se o to, bodnouti tvé záští jako oře, aby se vzpružilo.“\n„Toho nebylo věru třeba,“ odvětil Abisaín, „avšak jednání tvé ponese ovoce. Bodl jsi mě, jak pravíš, a vehnal takto na cestu vedoucí k činu z pouhých mlhavých úmyslů. Budeš spokojen. Poslyš. Bloudil jsem naslepo ulicemi. Kroky moje zavedly mě k takzvané poustevně Kříže. Byl jsem davem přinucen státi se svědkem mrzké modloslužby těch prokletých. Líbají nohy dřevěnému lžispasiteli. V okamžiku, kdy jsem je proklínal, vnukl mi Bůh myšlenku pomsty. Staneš se svědkem, že sami toho svého Krista budou s kříže trhat, proklínajíce ho.“\n„Pochybuji,“ řekl Meribál chladně a nedůvěřivě. „Obraznost tvoje tě zavádí. Avšak vysvětli.“\nAbisaín oddychoval chvilku, pak jal se takto mluviti: „Víš, že oddal jsem se horlivě tajnému učení, že pěstuji magii, že obírám se alchymií. Hledám životní elixír a snažím se vyráběti zlato. Posud nedosáhl jsem ani jednoho ani druhého, avšak na cestě k velkým cílům nalezl jsem pouhou náhodou mnohou vzácnou věc. Elixír věčného mládí, života neznám posud, dobře však elixír smrti. Nalezl jsem sloučeninu, jed strašlivý. Jediná plná fólie stačila by na otrávení půl Toleda. Pouhé jeho vdýchání schvacuje jako blesk. Raduj se se mnou.“\n„Koho chceš otráviti a jak?“ tázal se Meribál a začal se mimoděk třásti.\n„Sto, tisíc, dva tisíce těch nevěřících psů,“ vzkřikl vášnivě Abisaín, „padne mým přičiněním zítra již v prach, zčernalí, s vytřeštěnýma očima, s křečovitým šklebem na tváři! Raduj se se mnou!“\nMeribál ho držel za obě ruce, oči mu hořely.\n„Mluv, jak, kde?“ šeptal.\n„Nevěděl jsem jak a kde,“ řekl Abisaín. „Když jsi mi řekl: dej důkaz svého záští, chtěl jsem ti přinésti ten jed. Ale pravím ti, že jsem bloudil městem, že jsem viděl modloslužbu toho lidu. Slyšel jsem jeho zpěv, posměch králi pravému králi siónskému, a zřel jsem tomu lživykupiteli v zsinalou tvář. Nuže, neřekl jsem ti, že Bůh sám mi vnukl myšlenku pomsty? Anděl jeho vedl mě před kostel Krista Světlého, jak jej nazývají. Líbají nohu té modly: napustím jí jedem tím. Smrt bude státi vedle kříže, bude je kosit, mor rozestře strašná křídla svá, a ti, kteří bratry a sestry své jako bleskem schváceny pod samým křížem padat uvidí, ti budou modlu s oltáře trhati a povalí ji proklínajíce v prach! A já, já budu stranou státi a budu se smát, smát, smát!“\nA dal se do tak strašlivého, šíleného, křečovitého smíchu, že se Meribálovi vlasy ježily. Zelená záclona, vyšitá stříbrem, zachvěla se silně, ale oba muži dívali se na sebe tak dychtivě, že to nepozorovali. Meribál objal Abisaína a pravil:\n„Jsi skázonosný jako Satán! Jsi pln vznešené nenávisti a klaním se před tebou! Tys synem mého srdce! Jdi a jednej! Netřeba ti říci, že veškeré bohatství moje bude tvé, vše, co mám, i s Rispou, perlou mého domu.“\nDoprovázel jej až před vrata na ulici, kde jej políbil, kde mu žehnal a kde se rozešli. -\nZatím vyšla Rispa ze svého úkrytu, držela se chvějící rukou za zelenou záclonu, třpytící se vyšívanými stříbrnými jablky granátovými. Byla bledá jako přízrak, krásná jako hvězda, posud oděna bílým slavnostním rouchem kmitajícím se perlami. Hleděla směrem ke dveřím, kterými otec její a Abisaín byli zmizeli, oči její se plnili slzami.\n„Bože, ty to nedospustíš?“ šeptaly její rty.\nSvěsila hlavu a zamyslela se, sepjala ruce a pravila tiše, hledíc do šera síně: „Kriste na tebe myslila jsem dnes, když pěla jsem slávu Sióna. Já věřím v tebe, umučený Bože! Říkají, ty že jsi smilování samo. Odpustíš mu? Kriste můj, já miluji toho muže, ale jde z něho hrůza… Miluji jej. Co žádáš, abych učinila pro vykoupení jeho?“\nMlčela, jako by očekávala odpověď. Bylo ticho. Pojednou spadla jediná voskovice hořící v mosazném velkém kandelábru, rozbila se na tři kusy o mramorovou dlažbu sálu a zhasla. Rispa sebou zachvěla a zakryla si tvář. Pak ji pozvedla, utřela slzu, která jí tekla po líci, a řekla bolestně: „Žádáš mé zničení?“ Stala se pak náhle klidnou a dodala: „Ne, ty nechceš zničení, ale oběť!“ Hledala cestu potmě ze síně. -\nKostel Krista Světlého býval po celou noc otevřen, neb mnohdy vstávali nešťastní, od jejichž lůžka prchal sen, a utíkali se k soše Spasitelově hledati útěchu a utišení zmítaných svých duší. Abisaín mohl tedy snadně strašný svůj záměr uskutečniti. Šel pozdě v noci, když celé už město spalo, do svatyně, vyčíhal okamžik, kdy ani v kostele, ani nablízku živé duše nebylo, a při slabém kmitu jedíné před oltářem hořící lampy připlížil se, zahalen v temný plášť, k obrazu božímu. Pravá noha Kristova kryla úplně druhou, takže pouze tu jednu jedem napustiti stačilo, an se levé, pod pravou skryté, ret žádný dotýkati nemohl.\nAbisaín vykonal rychle svou nesvatou práci a vyšel z kostela. Chodil pak do úsvitu po ulicích, byl příliš rozčilen, než aby ulehnouti mohl, a když slunce vycházelo, vrátil se do kostela, schoulil se v nejtemnějším koutě, klonil se, zakuklen, jako v hluboké modlitbě téměř až na zem, ale žhavé jeho zraky neodvrátili se od krucifixu, mezitím co v hloubi srdce rouhavé kletby pronášel, ani na okamžik. Kostel se plnil pomalu, postavy žen, zahalené v temné závoje, rysovaly se neurčitě v šeru, šumné kroky můžů zvonily o dlažbu, ale nikdo neblížil se ke krucifixu. Byloť zvykem teprve po mši tam modlitby konati, když kněz byl lidu žehnal. Abisaín byl netrpěliv, ale nedočkavost jeho zdála se teď ukojena, neb hle, ztepilý ženský zjev, jehož spanilost ani těsnější závoj a plášť než těch ostatních úplně zakuliti nemohly, vešel a mířil rovnou cestou ke kříži. Žena klonila se před křížem a Abisaínovi trhlo to mimoděk srdcem, zdála se mladá a krásná! Teď zdálo se, že dotkne se jedu na soše, - ale žena klesla na obličej a zůstala tak nehybně jak mrtva ležet. Abisaínovi se téměř ulehčilo. Zároveň ozval se zvon, svíčky na oltáři už plály a kněz s kalichem, zakrytým brokátovou rouškou, zjevil se. Začala mše.\nAbisaín přemohl svůj nenadálý soucit a skřípal zuby, jsa nucen zúčastniti se celého svatého křesťanům obřadu. Slyšel a viděl vše jen jako v horečném snu a oddychl si spokojeně, když kněz od oltáře odcházel. V tom okamžiku ale zaplál kostel velkou září, zahlaholil svatý zpěv a průvod jeptišek objevil se v kostele jako včera navečer. Zpívajíce chválu králu siónskému, blížily se panny s hořícími svícemi, se zářícími zraky zázračnému krucifixu, by jej líbaly. Abisaínem třásl vnitřní ďábelský smích. Již stály před křížem a abatyše pozvedla závoj svůj a rty její hledaly hřebem proniklou nohu Spasitelovu. Tu pozvedla se náhle ona temná ženská postava, která po celou mši jak mrtva na zemi na tváři ležela, stála okamžik, vysoká, ztepilá, plna tiché důstojnosti, mezi abatyší a krucifixem, kývla velitelsky jeptišce, by ustoupila, učinila krok, objala kmen kříže oběma rukama, schýlila hlavu a chtěla polibekna jedem napuštěnou nohu vtlačiti. Teď zazněl výkřik udivení všech v kostele jako jediným hrdlem a celé shromáždění zdálo se podivem jako zkamenělé, neb ejhle, když se rty oné ženy soše blížily a užuž se jí dotýkati chtěly, hnul dřevěný Kristus náhle nohou svou, hřeb z ní vypadl a noha šinula se po kříži vzhůru tak vysoko, že ji se země dosáhnouti už nebylo lze, a tak ohnuta v koleně, opřena šlapadlem o kříž zůstala bez pohybu v původní zdřevěnosti své. Ozvěna výkřiku zalehlo, bylo ticho, pak ale ozývalo se nadšené volání: „Zázrak! Zázrak! Zázrak.“\nTy nejblíže však u kříže stojící kříčeli nyní: „Ano, zázrak! Ale co znamená? Že ta, jež Kristu nohu líbat chtěla, té milosti jest nehodna! Je to velká hříšnice a chtěla se Bohu rouhati! Chopte se jí, chopte se jí!“ Ruce sahaly po ní, trhaly jí plášť a závoj, ona však se klidně a majestátně vzpřímila a stála v oslňující kráse své, v záři planoucích svíček. Byla to Rispa. Bílé její roucho kmitalo perlami, zlaté jehlice, zdobené safíry, hořely jí v plavých vlasech a temné její oči plály jako černé hvězdy.\n„Židovka! Židovka!“ křičel lid pln záští a hrůzy. „Přišla posmívati se Kristu! Kamenujte ji!“\nRispa nejevila strach a temné hvězdy jejích očí obracovaly se ke kříži. Úsměv sladký a snivý jevil se jí kolem rtů, které zdály se, že šeptaly: „Pane, slyšíš je?“ Abatyše vztáhla ruku po dívce a pravila: „Buď ticho v chrámě božím! Nesuďte! Ta dívka nemůže býti hříšnicí. Já chráním ji. Hle, ramena moje ji objímají, v mé náruči jest jako v azylu mého kláštera! Nikdo nesmí se jí dotknouti!“\nNastalo hrobové ticho, kol abatyše a židovky tvořil se volný prostor. Stály obě ženštiny plny cudného půvabu jako v zahradě vyrostlé lilie, plny luzného čaru, neb abatyše, ač starší Rispy, byla krásná a bílá jako ona.\nJeptiška pohlédla vážně na dívku a pravila: „Přišla jsi se rouhati?“\n„Ne,“ odpověděla dívka s velkým zrakem, hlasem čistým, jasným, pevným a tak přesvědčivým, že kdo ji slyšel, uvěřiti musil mimoděk.\n„Vysvětli své jednání,“ pravila abatyše.\nRispa vzdychla, mlčela chvíli a pak odpověděla:\n„Nesuďte lid můj tvrdě pro jednoho provinilce. Což není zločinců i mezi vámi? Vězte tedy, našel se člověk mezi syny Izraele, jenž záští zaslepen neporozumněl Bohu otců mých, Bohu, jenž jest přece Bohem vaším též! Ze záští natřel nohu této sochy strašným jedem. Polibek značil okamžitou smrt. Dozvěděla jsem se vše a příšla jsem vás zachránit. Má smrt měla vás varovat. Svým životem chtěla jsem vykoupiti hřích onoho člověka. Za jeho záští dávala jsem lásku svou. Bůh ale smiloval se nade mnou a nepřijal oběť mého života. Teď víte vše.“\n„A proč neudalas raději toho člověka, toho bídníka?“ ozval se hlas z temného kouta kostela. Promluvil však Abisaín sám. Byla to první slova, která pronésti dovedl. Hrůzou schvácen, když Rispu poznal, zůstal jako změně v sloup bez pohybu, bez myšlenky, bez dechu. Dívka poznala ihned jeho hlas, zachvěla se, zbledla a zakryla si tvář.\n„Ano, proč neudalas jej?“ ozvaly se hlasy.\nDívka obrátila uslzenou nyní tvář ke kříži a odpověděla: „Já prosila Krista, by mi dovolil zachrániti onoho muže. Nechtěla jsem a nechci posud vydati jej vaší pomstě.“\n„A proč jej šetřiti?“ křičeli vášnivě ze všech stran.\n„Ó, vy mě trýzníte,“ zalkala dívka, a tulíc se k abatyši, řekla jí: „Já milovala jej!“\n„Ubohá!“ odvětila abatyše a objala ji těsně.\n„A nemiluješ jej více?“ tázal se mroucím hlasem opět Abisaín, který více uhodl než slyšel, co dívka abatyši šeptala.\nDívka se vzpřímila.\n„Váhala jsem mezi ním a Kristem,“ řekla pak, „to jest mezi nenávistí a láskou. Volila jsem lásku. Utíkám se ke Kristu a jemu jen chci náležet. Tebe, sestro, moje,“ řekla, obrátíc se k abatyši, „tebe poslal Bůh, ty holubice míru! Veď mě v svatý svůj dům, neboť nemám jiného teď přístřeší. Lid můj a rodina má mě vyvrhnou. Ale Bůh mě přijme. Nechť dveře tvého domu se za mnou zavrou na věky!“\n„Buď chválen Bůh!“ řekla abatyše a vtiskla dívce polibek vítající na čelo.\nAbisaín klesl k zemi jako zničen. Ale znova ozývaly se hlasy ze středu lidu, hlasy pochybujících.\n„Kdoví mluví-li ta dívka pravdu,“ voláno, „a neodvrátil-li Kristus přece se od ní jen s ošklivostí.“\nVšecko hlědělo ku Kříži, a hle, nový div! Noha sochy byla na starém místě svém, přibita hřebem ku dřevu kříže. Abatyše pozvedla hlas: „Lidé malé víry!“ zvolala. „Proč pochybovati? Je vám třeba důkazů nových? Nuže, jsemť bez viny nejmenší, neb ráno zpovídala jsem se a přijala tělo Páně v kapli klášterní. Odvrátí-li se Kristus ode mne, v pokoře skloněné, bude to ošklivostí.?“\nRty její blížily sek polibku soše, a ejhle, zázrak se opakoval, a opakoval se potřetí, když starý kněz, jenž byl právě mši sloužil, se taktéž soše blížil, by ji celoval. Tu propukl celý lid v jásot až šílený. Zvěst o tom, co se stalo, rozlítla se bleskem po městě, všechny zvony vyzváněly jako v svátek největší, smyli stopy jedu svatými oleji a svěcenou vodou se sochy a nosili ji ve velké slávě celým Toledem. Květy pršely na ni ze všech oken, dívky a ženy házeli své šperky na cestu, kudy nesena byla, a celé město tonulo v radosti.\nŽidé však uzavírali se do svých domů, sypali si popel na hlavy, a Meribál až nesmyslně polekán sebral poklady své a uprchl ve velkém strachu z Toleda, proklínaje své dítě a hledaje útulek mezi mohamedány v Andalusii. Rispa však našla domov v tichém klášteře, kde čekala křest a roucho novicek. -\nOtupen, zničen, zlomen vlekl se v té vřavě Abisaín domů, klesl na své lůžko v horečce rovnající se šílenství a tak ležel téměř po celý měsíc.\nUzdravoval se pomalu, a když vstal, chodil jako bez duše. Svět zdál se mu tak prázdným! Nevěděl ani dobře, co se mu stalo, cítil jen, že mu srdce jako ránou stále krvácí, něco jej tam pálilo jako neuhasitelný žár. Byla to nenávist, záští, které nebyl pomstou ukonejšil. Za nějaký čas začal jasněji rozjímati.\nRispa byla tedy ztracena, byla v klášteře, pronevěřila se svému lidu, svému Bohu, odřekla se svého otce, odřekla se své lásky. Jak jej to bylo tenkráte v kostele zkrušilo, zničilo! Ale teď neměl pro ni více než úsměv pohrdání, byla pro něho mrtva. Tenkráte v kostele přál si smrt, dnes ale děkoval Bohu, že nebyl zemřel, neb byla-li láska jeho mrtva, byla nenávist jeho a žízeň po pomstě na tom, jenž vše jeho hoře způsobil, tím živější, tím více vzrušující, tím ostřeji bodající, tím silněji pohánící jej k nějakému činu plnému nejkrutější vášně. Příčinou všeho žalu, všeho utrpení byl Kristus. Och. boj mezi Abisaínem a lživým prorokem na kříži nebyl ještě u konce! Zjevil-li se obraz Ježíšův, tak nenáviděný, náruživé jeho duši, opakoval opět a opět dávnou hrozbu svou: „My se ještě shledáme!“\nJednoho dne vyšel Abisaín na dalekou, dalekou vycházku podél Taja, směrem k Talaveře de la Reina. Radoval se z toho, jak mu přibývalo sil. Když přišel do strmých, nahých roklí, spatřil sluj, tměla se mu vstříc, jako by jej do svého stínu k odpočinku zvala. Byla poněkud stranou od cesty a kolkolem skalnatá poušť. Od prahu jeskyně byla překvapující vyhlídka mezi dvěma úbočinami daleko do niv toledských, kde v mlze vzdálenosti se věže a kupole města zjevily. Abisaín vešel do sluje a usnul zakrátko. Když se probudil, bylo hluboké šero a cítil chlad. Sebral velkou náruč suchého roští a zvadlých travin a zapálil si oheň. Clonou vzplanulé vatry hleděl na smrákavé nebe a jevící se tam jednotlivé hvězdy. Nepamatoval se dobře, co se mu bylo právě zdálo, ale měl mlhavé o tom ponětí, že sen jeho byl plný velkých starozákonných vidin. Zahloubal se do myšlenek a horečka, která jím byla po celou dobu choroby jeho tak lomcovala, začínala se mu vraceti, začínala se ho pomalu opět zmocňovati. Myšlenky jeho nabývaly neurčitého sice, ale zvláštního vzletného rázu. Z mlhy zapomenutých, před chvílí teprve prosnilých snů nořila se mu gigantická postava proroka Eliáše. Viděl ohromný, nadlidský zjev ten v celé temné velikosti čnící nějaké hory a bylo mu v té jeskyni, jako by sám v sluji na Horebu dlel. Tak asi dívaly se tenkráte hvězdy na Eliáše též, jako nyní na něj, tak bušilo prorokovi asi srdce a kolovala v žilách nepokojně, vzrušeně krev, když mu vnitřní vnukl hlas, že Jahve v celé velebnosti své půjde kolem Horebu! A Eliáš vyšel z jeskyně, a hle, temná bouře, plna děsu a hukotu, valila se nebem! Hora třásla se, skály pukaly, hromy řvaly: ale Bůh nebyl v té bouři! Pak trhalo hrůzyplné zemětřesení základem světa, zdálo se, že vše se kácí nazpět v pusté nic: ale Boha nebylo v tom kataklyzmu! Pak pršel oheň z nebes, jako by zemi pohltiti chtěl, ale Bůh nebyl v tom požáru oblohy! Tu, slyš, ozývá se tichý, tichý van a Eliáš se zachvěl, hrůza větší než před bouří, než před ohněm, než před zemětřesením jej schvátila, zahalil tvář pláštěm svým, by nezhynul, neb, v šepotu tom nezemském, poznal, že se tajil, že se skrýval Jahve! Abisaín prožil všechnu tu hrůzu posvátnou nyní v několika okamžicích jako prorok sám a hleděl, chvěje se, pátravě, nevěděl po čem, do prázdna. Oheň zhasínal, clona dymu stála mezi ním a otvorem sluje a kouřem viděl, že hvězdy se topily v přívalu mračen. Slyšel hučení a fičení větru a svět měl vzevření nezemské. Abisaín cítil cos jako dech člověka na své tváři, vlasy se mu ježily a náhlý mráz šel jako ledová jiskra celým jeho tělem. Abisaín myslil, že zšílí, neb hle, zjev Kristův, jak je znal z kostela poustevny Kříže, přicházel šerem jako paprsek, byl bledý, slabě zářící jako zamlžená luna, ramena jeho byla rozpřáhlá, přicházel blíž a blíže, přesladký čar linul z jeho smutných očí a vnikal Abisaínovi až do srdce, rty jeho dotýkaly se téměř jeho rtů jako polibkem a hučením venku větru a duněním blížící se bouři šel ten tichý, tichý van, jak na Horebu, a hlas v něm tajeplný šeptal: „Pojď v náruč mou a zahalím tě pláštěm lásky své! Slitování moje je hlubší než tůň moře, než bezdno neobsáhlých nebes! Jsem tichý jako holubice, však van mého hlasu, hlas mé lásky překoná hukot větrů a vřavu bouří a víření vášní pekel!“\nRty Kristovy byly už na rtech hrůzou zkamenělého Abisaína. Sebral všechny síly své, ucouvl a vzkřikl jako smyslů zbaven: „Zpět, prokletý! Zpět, příšero pekel, o nichž se zmiňuješ!“\nVrhl sebou na zem, tloukl čelem o skálu. Vyskočil. Zjev byl zmizel. Oddychl si, ale vlasy jeho byly posud zježeny. Prchal ze sluje. Nebe bylo nyní černé jako jeho nenávist, blyskavice zjevovala občas zsinalý při jejím světle kraj a v dáli duněly hromy. Abisaín dal se do šíleného útěku. Prchal nivou podél hučící řeky a nezastavil se dříve než u samého mostu de Alcántara, kde bez dechu klesl. Nebe se otevřelo dokořán, fialový jas zaplavil na okamžik obzor a Abisaín viděl na okamžik v té strašidelné záři Toledo s trmícími věžemi a valy se na obloze rysovat jako gigantický přízrak.\nPovstal jako ve snu a šel, jako by nějakému neznámému pokynu poslechl. Brzy byl ve městě, chodil ulicemi, nevěděl kterými, byl jako omámen tím hučením větru, tím duněním bouře stále blíže a blíže přicházející. Byla už úplná noc, ulice byly prázdné, domy zavřené a nikde světla. Náhle ale šlehla mu záře do očí, když zahnul za roh malého náměstí. Abisaín vzkřikl a zaťal pěst: stál před kostelem Krista Světlého!\nLampa kmitala před zázračným krucifixem a Kristus bledý otvíral mu náruč svou tak vstříc jako v té hrozné vidině ve sluji. Oči jeho zdály se vlhké slzami, bezbarvé rty jeho zdály se, šeptaly: „Pojď na mé srdce a zahalím tě pláštěm lásky své!“\n„Nazaretský lháři,“ zvolal Abisaín, „myslíš, že zvítězíš svým pokryteckým úsměvem? Nejsem slaboduchý jako Rispa! Voláš mě k sobě? Nuže, jdu!“\nVrazil do kostela, byl tak zuřivý, že se ani neohledl, je-li sám, pádil rovnou cestou ke krucifixu, tasil dýku svou a ponořil ji až po jilec soše do boku. Tu zazněl s kříže bolestný výkřik, socha sebou zachvěla, spadla s rachotem těžce na oltář a kácela se s něho na dlažbu. Lampu strhla s sebou, ta se roztříštila a zhasla. Tmou nesl se těžký vzdech a pak bylo ticho jako v hrobě.\nAbisaín sedl na zem za sloup a halil se těsně do pláště. Nejdříve cítil leknutí, pak vítězoslávu a divokou radost. Skolil toho Nazarejce v prach! Zabil jej!\nZachvěl sebou. Což byl opravdu spáchal vraždu? Chtěl skácet modlu, a teď bylo mu, jak by zabil člověka, a všechny hrůzy spáchaného zločinu se zmocňovaly jeho duše. Tělo jeho se třáslo, zuby cvakaly, a nebylo to strachem. Bylo mu, jako by náhle v nitru jeho se otvíraly neznámé mu posud propasti, svět, Bůh, lidé, jeho nejvlastnější já, vše stálo náhle v jiném světle, s jinou tváří před žasnoucí jeho duší. Čím byl dříve celému světu? Ničím! A teď bylo mu, jako by byl zločin až k nebi strmícím podstavcem, na kterém stál, a každý, kdo včera ještě bez nejmenšího zájmu kolem něho šel, upíral teď vzrušen, udiven, dychtiv na něho zrak! Celý svět měnil se v jediný olbřímý prst, a ten prst ukazoval na něho! Nikdy neměl ani život, ani smrt, ani lidé, ani Bůh ten pro něho vážný význam jako v tom okamžiku, ten určitý obrys, tu zarážející pravdivost! Ten mžik, když nůž do boku Krista Světlého vrazil, byl vlastně celý jeho život! Co bylo předtím, nebylo než dětskou hrou, a co mohlo býti ještě po něm? Nic už, nic! Zločin! Hřích! Hřích? Co to jest? Kletba, nebo požehnání? Abisaínovi zdálo se, že to největším blahem, nejsilnějším kouzlem, že to více než modlitba. Nic nebylo jej nikdy tak bezprostředně před samou tvář Boha pošinulo jako tato vražda! Stál před Bohem nyní! Hřích trhl jej před boží tvář, jako oheň Eliáše trhl zaživa v samá nebesa. Bylo to divné, ale koho Bůh volá k sobě, tomu dá padnouti v těžký hřích, odlučuje jej tak od lidí ostatních, by na zvláštním, o sobě místě stál! ---\nTak rozjímal Abisaín a necítil, že ne hřích, ne zločin, ale velká kajícnost po tom hříchu, po tom zločinu padlého člověka před boží šine tvář. Ta kajícnost však posud se neozývala v něm. V nitru jeho burácela bouř.\nA i venku zuřila bouř. Déšť lil se jako potopa, blesky osvětlovaly město brzy modře, brzy fialově, brzy rudě, vítr skuhral, vyl, zuřil a lkal. Konečně ale utišil se vichr, přestával déšť, mraky se rozprchávaly a hvězdy začaly mezi nimi kmitati.\nAbisaín vstal, rozvaha a klidná mysl začaly se v něm ozývati, rozechvění jeho usínalo jako ta bouř venku a ten vítr. Abisaín učinil krok a zavadil nohou o strženého Krista. Nevěděl proč, ale pro celý svět nebyl by se na něho podíval. Couvl k sloupu zpět, ale za chvíli, naopak, zmocnila se ho zvědavost podívati se na tu umučenou tvář. Ale bylo úplně tma a nerozeznal ničeho. Vyšel před kostel. Všude prázdno, všude pusto, ticho. Vítr osušoval velké kameny dlažby.\n„Půjdu domů,“ řekl si Abisaín. Pak ale vrátil se do kostela. Hmatal po tmě a rozjímal: Nechá-li sochu zde ležet, bude opět pověšena na oltář s novou poctou, a nebude pak čin jeho marný? Jak mohl báti tak pošetilým a myslit si, že spáchal vraždu? Což dřevo lze zabíti? To lze pouze spáliti, chceme-li jej zničit, a to učiní. Pak bude po zázraku. Zasmál se. Hmatal opět po soše, až ji našel, pozvedl ji, vzal ji na záda, přikryl ji i sebe pláštěm svým a chvátal na ulici. Nikde nebyl stín živého tvora. Abisaín kráčel rychle, socha nebyla těžká. Bezpečně dosáhl náměstí Valdecaleros, otevřel si dům klíčem, který u sebe choval, pádil po schodech vzhůru a vešel konečně v svou komnatu. Tam teprve ucítil, jak velice byl unaven. Hodil sochu na zem, přikryl ji pláštěm, a nerozsvítiv ani světla, odhodil částečně svůj šat a vrhl se na lůžko. Víčka jeho zavřela se okamžitě a těžký spánek přikvačil a zbavil jej vědomí. Ležel jako kámen.\nNeprobudil se, až když mu paprsky slunce do komnaty nezakrytým oknem vnikaly a když jakési hučení jako vzdálených rozbouřených vod mu přicházelo v sluch. Nevzpamatoval se hned, co se s ním bylo dálo, měl jen pocit, že něco neobyčejného vězelo jaksi ve vzduchu, že něco nezvyklého v něm se ozývá. Zatím valila se vřava na ulici blíž a blíže, řvalo to pod samými okny jako příboj povodně a z temného hluku zněly výkřiky: „El Cristo de la Luz! El Cristo de la Luz!“ Tu vrátilo se bleskem vědomí do jeho duše, celý včerejšek stál náhle jasně a živě před ním, vyskočil z lože v jakémsi neurčitém leknutí.\n„Což uhodla ta luza?“ zašeptal.\nVtom ale byla chodba už zaplavena davem, dveře jeho, vypáčeny, letěly v komnatu, a na sta očí, plných záští, plných hrůzy, plných hrozeb, upíralo se na bledou jeho tvář.\n„Co mi chcete?“ tázal se těch, kteří nejpřednější jej za prsa popadali, jak by jej rozsápati dychtili.\n„Přiznej se k svému zločinu!“ řval dav a tisíc pěstí v pokoji, na chodbě, na schodišti, až dole na ulici vznášelo se vzhůru, jemu vstříc.\n„Nerozumím,“ zajíkal se Abisaín.\n„Tož vysvětlím ti,“ řekl alkalde toledský, který se nyní davem prodíral a jejž byli probudili, když se celé město při úsvitu bouřilo. „Přicházíme tě zatknouti a povlečem tě před soud. Proč? Ty dobře víš. Oltář v kostele Krista Světlého je zbrocen krví a svatá socha zmizela s kříže. Tys rouhavě ji nožem ranil a pak odnesl si ji! Nezapírej, vrahu samého Boha! Od oltáře vede stopa krve ulicemi až před tvůj dům, schodiště tvoje je znamenáno krví, práh tvůj je jí zbrocen a ruce tvoje též, jak tvoje roucho, jak zde tvůj plášť!“\nS těmi slovy pozvedl plášť ležící na zemi, a hle, ve velké louži krve ležel Kristus Světlý a ústa jeho rány v boku ronila krůpěje jako jasné rubíny!\nTu zahalil Abisaín svou tvář a věděl, že je ztracen. Jen s namáháním jej uchránil alkalde od zuřivosti lidu a odvedl jej do vězení. -\nSvatá socha nesena procesím celým městem při hlaholu všech zvonů, tisíce a tisíce světel ji ozařovalo, dym vůní halil ji stále v modrá oblaka a celé obyvatelstvo leželo na kolenou při pění hymnu, když krucifix slavnostně opět na staré místo postaven byl. Ten samý den vydali Abisaína neslýchaným mukám. Celé jeho tělo bylo jedna rána a jediná kost v něm nezůstala celá. Uprostřed svých bolestí povznesl Abisaín oči k nebi a z úst jeho vyšlo velké volání: „Eliáši! Eliáši!“\nTu zakmitlo se něco jako chomáč nejbělejších hvězd a před jeho zraky snesl se oblak plný duhové záře a z linoucího se světla vystoupil Kristus, zbrocený krvý, s úsměvem nevýslovně sladkým, neskonale dobrým, plným nejvyššího slitování, a kolem něho výřily milióny andělů prostorem bezmezným a kryly celý blankyt nebes průhlednými svými, slunotřpytnými, duhovými perutěmi.\n„Přišel jsi ve vítězoslávě posmívati se mým mukám?“ tázal se Abisaín.\n„Přišel jsem bolest tvou konejšit a záští tvoje hasiti,“ odpověděl božský zjev a chýlil se nad trpícím člověkem, a krev, která z boku jeho na mučedníka padala, změnila muka jeho v pocit přesladký. Cosjako neskonalé blaho zmocňovalo se duše i těla umírajícího Abisaína.\n„Ty krvácíš,“ řekl, „kdo poranil tě znova?“\n„Ten lid, jenž jásá nad tvým mučením a jmenem mým tě trýzní! Pokud bude na světě záští, nepřestanou rány moje krvácet. Každé slovo proklínající bližního je rána v moje srdce, každá nenávist nová na mně vražda! Tvá divá zloba a žhavý hněv tvůj působily trysknutí krve z mého boku tenkráte v kostele, ne rána tvého nože v obraz můj. Ach, co krve vyronil jsem od počátku věků! Neb láska moje krvácela dříve, než na kříž tělo moje přibili. Láska moje byla s Hospodinem Bohem tvým, dříve než byly časy, prve než byla země, prve než hory založeny byly, než moře oplývala vodami! Když klenul Bůh nebesa nad propasti, byla s ním, když ukládal řekám směr, byla s ním! Když vdechl duši Adamovi, byla s ním! A láska moje od věků do věků krvácí! Celý svět jest jí zatopen! Hleď kolem sebe, co té krve proudí!“\nA zraky Abisaínovi měly sílu zraků archandělů a cherubů, a viděl, že všechno světlo světů bylo vlastně krví Kristovou, jí že pájelo se slunce a všechny hvězdy jí že se živily a země pila ji, by kvetla, a vesmír bez konce v ní tonul!\n„A já tě nenáviděl, nenáviděl věčnou lásku!“ šeptal Abisaín a slzy nesmírné kajícnosti, žhoucí jako peklo, tekly mu po tváři. „Jak můžeš nade mnou se smilovati?“ zaúpěl. „Jak mohl bys mi odpouštět?“\n„Tvá nenávist byla cos jak skrytá láska,“ těšil jej Spasitel, „láska, které jsi nerozumněl a která tě zmatkem plnila. Ty vzpíral jsi se proti ní, neb zdála se ti hříchem. Tvá nenávist plynula z lásky k tomu, co se ti zdálo pravdou nejsvětší, a nenávist tvá byla proto sama svatá! Nenávist taková budí lásku a více miluje ji Bůh než tupou k velkým věcem lhostejnost! Abisaíne, ty jednou řekls: My se shledáme! A já ti odpověděl: My se shledáme! A ejhle, my se shledali, neb tys mě našel, mě, jenž vyšel tebe hledati. Ty poznals nyní, že všechna nenávist jest omylem! Pramen její prýští tak blízko pramene lásky! Pojď se mnou v ráj té lásky, duše ubohá a dlouho ve tmách bloudící!“\nA zjev, jako tenkráte v sluji, sunul se blíže jako hvězdný paprslek a rty jeho hledaly rty umučeného Abisaína. Cítil rajský jeho dech a zachvěl se blahem. „Já tě miluji,“ šeptal v touze nesmírné Abisaín, a Kristův polibek míru padl na jeho rty jak tichý květ. Blaho hlubší než modrá propast nebes schvátilo duši Abisaínovu, vířila vzhůru s proudem andělů, mezitímco rozsápané jeho tělo, krvavý cár, na zemi leželo a lid kolem pěstě pozvedal a pomstychtivě kletby pronášel.\nCitováno z „https://cs.wikisource.org/w/index.php?title=Tři_legendy_o_krucifixu/El_Cristo_de_la_Luz&oldid=178072“\nStránka byla naposledy editována 6. 12. 2018 v 00:20.


Působení Ducha svatého (19) | Reformace.cz\nPůsobení Ducha svatého (19)\n1. Duch svatý byl činný i před svým vylitím. Vidíme jeho působení při stvoření (Gn 1,2; Ž 33,6; Jb 33,4). Osvěcoval proroky, posvěcoval svaté staré smlouvy, těšil je nadějí (2 S 23,2; Iz 48,16; Ž 51,13; Lk 1,67; 1 Pt 1,10-11; 2 Pt 1,21), také i mezi pohany rozsíval leckteré zrnko pravdy (Gn 6,3; Sk 17,27-28). Ale jeho vlastní poslání začalo teprv jeho věkem, jeho dobou, která trvá od letnic a bude trvati, až lid Boží bude vzat odtud. V starozákonní ekonomii nechyběl Duch svatý (Neh 9,30), ale to všechno bylo stínem toho, co předpovídali proroci (Jl 2,28-32; Iz 44,3; Za 12,10). Duch svatý tu nebyl v svém poslání jako zprostředkovatel mezi člověkem a Kristem. O letnicích rozbil tu Duch svatý svůj stan, kdežto v SZ přicházel toliko na návštěvu jako holubice Noémova. První a druhá osoba v božství skrze třetí učinily tu svůj příbytek v církvi (J 14,16-20). Každá duchovní blízkost a každé účastenství svaté Trojice s lidmi je podmíněno osobou třetí, Duchem svatým. Otec i Syn jsou tu zastoupeni a k vědomému ujasnění přivedeni Duchem svatým. Duch svatý je tu v srdci věřících. Tím není řečeno, že by Ducha svatého nebylo v nebi. Ač pravíme, že o letnicích sestoupil, aby tu zůstal, není proto nebe bez něho. Sr. J 3,13.\n2. Vylit nemohl býti ani zaujati svůj veliký úřad, záležející v přivlastňování spasení a spojování s Bohem v Kristu Ježíši, dokud nebylo spasení dokonáno, a nebyly sjednány podmínky spojení s Bohem skrze druhou osobu v božství (J 7,39). A proto veškeré působení Ducha svatého po jeho vylití má vztah na Ježíše a jeho dílo (J 14,23.26; 16,13; 14,15). Když on dílo vykoupení dokonal a proto také z mrtvých vstal a na pravici Boží se posadil, mohl přijíti Duch svatý, aby dokonané dílo Kristovo zjevoval duši a sděloval srdci. Jako Bůh Syn dílo Otcovo pro člověka koná a dokonává, tak Bůh Duch svatý dílo Synovo srdci sděluje. Nejdřív krev a potom olej (Lv 14,25-29).\nDuch svatý je tedy náměstek Pána Ježíše v úřední jeho činnosti. Jeho úloha je sdělovat celého Krista - ukázat, čím je Kristus pro nás, a způsobit, aby tento Kristus byl v nás (Ř 8,9; Fp 1,21; Ga 2,20).\nTento věk Ducha svatého je tak vzácný, že nám plynou z něho také veliké závazky a nesmírná zodpovědnost, a poněvadž v něm dovršuje se všechno působení Boží k tomu, aby ztraceného člověka sobě vrátil, proto je tolik důrazu položeno na to, abychom nezarmucovali Ducha svatého, abychom neodpadali od jeho působení, nepohrdli jeho milostí, a nehřešili hříchem proti Duchu svatému, poněvadž už není žádného jiného věku spásy. Doba jeho činnosti je omezena na tento věk (J 14,16, eis ton aióna, sr. Mt 28,20, tú aiónos).\n3. Činnost jeho líčí Spasitel:\na) Bude svědectví vydávati o mně, J 15,26.\nb) Uvedeť vás ve všelikou pravdu, J 16,13.\nc) Bude obviňovati svět, J 16,8.\nd) Onť mne oslaví, J 16,14.\ne) Zastupovati bude prvního Utěšitele, Jan 14,16.\nI v symbolech Ducha svatého vidíme jeho činnost znázorněnu (olej, voda, vítr, oheň, pečeť, holubice.)\nSpasení je hotovo, studnice otevřena. Kdo nám to však přivlastní? Duch svatý. Zda-li však to přijmeme? A kdo nám schopnost k tomu dá? Duch svatý.\n‹ Duch svatý (18) o úroveň výš Působení Ducha svatého II. (20) ›


Ne, pane premiére, nedělal to každý\nV důsledku rozhodnutí státního zástupce Jaroslava Šarocha ožila debata o tom, jak to v naší zemi bývá s dotacemi. Jestli to „takhle dělá každý”, tedy i premiér. A proč by měl jít za své čachry s vlastnictvím Čapího hnízda v rámci holdingu, a obdrženou dotací pro malé a střední firmy, před soud.\nSrovnání dvou případů s výrazně odlišnými konci je nejlepším vyvrácením Babišovy argumentace. Ilustrace Ateo.cz\nByla jsem tehdy rok a půl komunální zastupitelkou na Praze 10 a jedním z mých nejoblíbenějších kolegů byl právník Milan Mraček. Vášnivý fanoušek Bohemky, spolehlivý člověk a taky idealista. Jinak se jeho správcování domu v ústeckých Předlicích nazvat nedalo.\nSkoro každý týden vyprávěl nějakou příhodu, jak tam spravoval dveře, jak řešil nové nájemníky nebo komu se povedlo se zvednout. Provozování sociálního bydlení pro něj bylo nové, a ačkoli mu bralo spoustu času, který mu nízké nájmy kolem 1500 Kč za byt nemohly zaplatit, viditelně ho těšilo, že tahle práce má smysl. K jeho profesi právníka věnujícího se realitám to byla bohulibá doplňková věc.\nJenže… Milan Mraček byl tak hrdý na své plány ohledně toho domu, že do dotačního projektu ministerstva na jeho opravu šel jako fyzická osoba. Sám na sebe.\nA v třetím roce užívání přišla na ministerstvo stížnost — že prý měl chybu v žádosti. V mnoha stranách byla jedna, kde se dokazovalo, že dům neleží v záplavové zóně. Milan ji tehdy podle svých slov extra vyřizoval na úřadě na chodbě, bylo to narychlo, a úředník mu dal razítko s nečitelným podpisem.\nNo… a ono se ukázalo, že ten dům v záplavové zóně je. Sice na její hranici, sice s platným potvrzením, ale bez čísla jednacího, a tedy bez důkazu, že si ho nějak neobstaral on sám. Neměl, jak získat soud na svou stranu.\nArgumentoval, že kdyby chtěl podvádět, nepodnikal by jako živnostník a neručil by vším. V rámci výslechů policie vyslechla i úřednici, která popsala, že v praxi se skutečně tato potvrzení na ústeckém magistrátu vydávala zakreslením šipky na mapu. Nikdo to ale nevzal v potaz.\nByla jsem svědkem toho, jak nevěřícně Milan sdělil, že byl odsouzen. Že musí vrátit celou čtyřmilionovou dotaci, a zároveň dál provozovat ten bytový dům za dotované nájmy. Kvůli teoretické možnosti, že ten dům někdy něco zaplaví; což se ani při velkých povodních v roce 2002 přitom nestalo. Nikdo ho neobviňoval, že by se o dům a nájemníky hezky nestaral — naopak vyšel podrobný článek popisující jeho oblibu.\nA ještě jednu dohru, kromě toho, že osmatřicetiletý právník musel vše, co měl, dát do splacení těch čtyř milionů, to mělo. Musel jako „odsouzený dotační podvodník“ odstoupit i ze své pozice komunálního zastupitele. Přitom to byla další věc, které se věnoval ve veřejném zájmu, a moc ho těšila.\nKdybych to celé tehdy nesledovala zblízka, neuvěřila bych. Právníka, obklopeného dalšími právníky, za nesmyslné neúmyslné porušení pravidel, která mimochodem ještě rok předtím neplatila, ta podmínka s protipovodňovým potvrzením byla ten rok nová, odsoudili jako sprostého zločince.\nA dnes? Premiér tvrdí, že v oblasti dotací takové „kreativní využití“ padesáti milionů nic neznamená. A že je směšné chtít, aby byl souzen, a případně i odsouzen.\nJe mi fakt smutno. Už kvůli Milanovi to s dalšími pirátskými kolegy ve Sněmovně vážně nenecháme být. Tyhle dva příběhy jsou nebe a dudy. A jestli někdo tvrdí, že „to dělal každý“, tak lže. Tahle země si zaslouží víc.\n3. září 2019 ve 14.17\nLukáš Jelínek Vymstí se Babišovi žonglování s pravdou a lží?\n#Dotace a granty#Andrej Babiš


EnviWeb - Želví invaze v Česku. Přírodovědci si zoufají\nŽelví invaze v Česku. Přírodovědci si zoufají\n14.09.2008 | 147× přečteno vytisknout článek\nNezdopovědní chovatelé želv nádherných zaplavili těmito zvířaty české rybníky. Želvy likvidují rostliny i chráněné živočichy.\nSetkat se se želvou nádhernou, která je původem ze Severní Ameriky, není v Česku žádný problém. Stovky želv se zabydlely v rybnících nebo přehradách. Jenže... nejde o původní druh. Proto na želví invazi doplácí v Česku chráněné rostliny a živočichové. Želvy je totiž vytlačují.\nŽelvy nádherné lze v těchto dnech vidět například v rybníku v Praze 4.\nPrávě to je důvodem, proč si přírodovědci zoufají a Evropská unie již před několika lety tyto oblíbené domácí mazlíčky zakázala dovážet.\nNezodpovědní chovatelé, díky nimž se želvy do českých vod dostaly, si totiž zřejmě neuvědomili, že exotická želva bez problémů přežije naši zimu a není pro ni problém se množit a tím postupně vytlačovat například chráněné želvy bahenní.\nZdroj: Televize NOVA - www.tn.cz


XXIII. ročník divadelního festivalu Divadlo v trávě patří k několika festivalům, které se v Bechyni pořádají již celou řádku let - divadelní přehlídka souborů hrajících pod širým nebem. Pro děti pohádky a dětské atrakce.\nAntonín Novotný, KDYŽ JDE PUSA NA ŠPACÍR.\nNezdice na Šumavě, Teátr VAŠTAR, PAN ŽABÁK aneb ZA DOBRODRUŽSTVÍM!\nPraha, Dívadlo Praha, TAJEMSTVÍ POSLEDNÍ PRALINKY.\nČeské Budějovice, Divadélko Máma a Táta, VODNICKÁ POHÁDKA.\nUmění mění, DCERY MATKY ZEMĚ.\nBrno, divadlo Líšeň, FIGURKOV (interaktivní pohybová hra).\nDrahotěšice, Divadlo Víti Marčíka, O HOLČIČCE, KTERÁ SE JEŠTĚ NENARODILA.\nBrno, divadlo Líšeň, PUTIN LYŽUJE.\nChocerady, Kocábka, Jiří Cinkeis: IKSypsilonZET (všechno jednou končí, včera nebo hned), r. Jindřich Zima.\nPotštejn, OČB Orlice, CHLAPI JSOU DIVNÝ aneb JAK TO VIDÍ ŽENY.\nV průběhu dne zahraje kapela MK3.\nBechyně, Divadlo v trávě 2015 - program, info. Web Kulturní středisko Bechyně. (viz Texty)\nBechyně, Divadlo v trávě 2015 - program, plakát - viz Přílohy.\nBechyně, Divadlo v trávě 2015 - program, info. Web Kulturní středisko Bechyně.\nBechyně, Divadlo v trávě 2015 - program, plakát


Sportovci letos dostanou o milion méně, než jim město slíbilo | Koalice pro otevřený Vsetín\nRekordní rozpočtový schodek Vsetína: za co se bude utrácet?\tÚnorový převrat 1948 na Vsetíně a 19 obětí komunistického režimu\n„Navýšení oproti loňsku představuje pouze 135 tisíc, ze 7 365 tisíc na 7 a půl milionu,“ komentuje zjištění uvedená na svém blogu Radek Hladký. Vedení města totiž pro letošek vychází z loňské částky již ponížené o dotaci profesionálním hokejistům, kdy 950 tisíc pro VHK bylo nově vyčleněno v samostatné kapitole rozpočtu.\nKdyby město vycházelo z celkových loňských čísel, navýšení o 15 % by znamenalo, že si letos sportovní a volnočasové kluby neprofesionálního charakteru přijdou na bezmála 8 a půl milionu, ve skutečnosti je to ale o celý milion méně,“ přiblížil Hladký. Zatím není jisté, jak bude vypadat případné druhé kolo žádostí, nicméně vsetínští sportovci si letos zatím o moc nepolepší.\nHladký dále z analýzy došlých žádostí zjistil, že téměř jedna třetina sportujících dětí nebydlí ve Vsetíně, který ze sportů nejvíce táhne nebo kdo si může dovolit zaplatit profesionální trenéry. Překvapení přineslo i to, který sport je „nejdražší“ pro městskou kasu.\nPodrobnější informace, výpočty i tabulky naleznete na blogu Radka Hladkého.


Star Trek přišel o dva tvůrce, zemřel bývalý režisér i autor znělky – Novinky.cz\nStar Trek přišel o dva tvůrce, zemřel bývalý režisér i autor znělky\nBěhem krátké doby zesnuli v USA dva muži spjatí s legendárním sci-fi seriálem Star Trek. V polovině května zemřel podle serveru Trek Today Alexander Courage, skladatel, který vytvořil úvodní znělku Star Treku. Ve čtvrtek oznámil deník Los Angeles Times, že zemřel také Joseph Pevney, režisér mnoha epizod tohoto seriálu.\npátek 30. května 2008, 9:26\nRežisér Joseph Pevney zesnul ve věku 96 let v kalifornském Palm Desert, uvedl deník Los Angeles Times ve čtvrtek s odvoláním na jeho ženu Margo. Narodil se v roce 1911 v New Yorku a kromě Star Treku se zapsal do televizních dějin seriály jako Bonanza či The Munsters. Seriál Star Trek točil v šedesátých letech.\nJeho kariéra trvala více než půl století, točil i filmy s Frankem Sinatrou, Deanem Martinem a Joan Crawfordovou. V roce 1985 se Joseph Pevney, který působil v televizi, filmu i v divadle, rozhodl jít do důchodu.\nAlexander Courage napsal hudbu pro desítky amerických filmů a kromě toho byl ceněným fotografem, jeho snímky se objevovaly v magazínech Life či Colliers. Největší slávu mu přinesla znělka ke Star Treku z šedesátých let, kterou prý vymyslel a nahrál během jednoho týdne.


Z hereckého podsvětí až na vrcholky hor – knihy podle skutečných událostí\nNacházíte se zde: Domů » Blog » Zajímavosti » Z hereckého podsvětí až na vrcholky hor – knihy podle skutečných událostí\nMáte rádi knihy, které nejsou tak úplně fikce? Knihy, ve kterých je kus pravdy? Pak je pro vás tento článek právě to, co hledáte. Všech 5 knih, o kterých si zde můžete přečíst, sledují životy skutečných lidí a právě jejich osudy učarovaly čtenářům po celém světě.\nMarie Doležalová – Kafe a cigárko aneb Historky z hereckého podsvětí\nTo si takhle založíte blog a začnete tam každý čtvrtek přidávat články. Píšete o svém životě, o svém řemesle, a ono se to – pro vás – překvapivě chytne a lidi vaše stránky čtou. A čtou je tak rádi, že dokonce dostanete možnost vaše články vydat v knižní podobě. A právě tak to bylo s blogem a stejnojmennou knihou Kafe a cigárko. Herečka a autorka Marie Doležalová se svým smyslem pro humor a nadhledem zapsala do srdcí spousty čtenářů.\nPokud vás zajímá zákulisí hereckého světa, pak je pro vás kniha Kafe a cigárko aneb Historky z hereckého podsvětí tím pravým ořechovým. Dočtete se nejen o milostných scénách, ale i o účinkování v reklamách, konkurzech, práci s rekvizitami, a dokonce vám vysvětlí i pár divadelních pojmů, se kterými jste se dříve nesetkali. Knihu doprovází krásné ilustrace Jana Hofmana, které skvěle korespondují s textem, a také se díky nim daleko lépe naladíte na tu správnou notu. Tak co? Už máte svůj výtisk ve své knihovně?\nMáte ten typ nálady, kdy si chcete přečíst milou publikaci plnou fejetonů o lásce, o životě, svézt se na horské dráze emocí, a podívat se na život očima někoho jiného? Tak je pro vás kniha P.S. z pera známé herečky Ani Geislerové tou správnou volbou. Autorka vás vezme na procházku svým životem. Vzpomíná na své dětství, na své prarodiče, zamýšlí se nad vztahy a city, a probírá svou kariéru. Navíc na vás z každé stránky dýchne láska k životu a ke světu, ve kterém žijeme.\nAtmosféru knihy podtrhují krásné barevné ilustrace od Lely Geislerové, autorčiny sestry. Jste připraveni nechat se unášet na vlnách lásky k životu, světu a lidem, které na vás dýchnou z každé stránky?\nNový překlad románu z roku 1957, který autorovi přinesl obrovskou popularitu i uznání kritiky a učinil z něj legendu. Kerouac zde nachází své osudové téma i vlastní hlas a metodu: horečně chrlený…\nSnad každého někdy přepadla touha vydat se na road trip po USA. Teď si představte, že jsou 50. léta minulého století a vy jste aspirující spisovatel. Celá kniha je portrétem beatnické generace a hlavní hrdina knihy Sal Paradise je předobrazem Jacka Kerouaca. Kerouac psal ve stylu spontánní prózy, což znamenalo, že zapisoval své bezprostřední myšlenky a pocity. Používal dlouhá souvětí a velké množství citoslovcí. Celkový dojem díla tak připomíná jazzové improvizace.\nPůvodní verzi příběhu Kerouac psal na svitek poslepovaných papírů, s výslednou délkou přes 36 metrů. A zatímco se v původní svitkové verzi setkáte se jmény Kerouaca, Neala Cassadiho a například i Allena Ginsberga, tak ve druhé verzi, která je v současné době na pultech knihkupectví, jsou tito muži přejmenováni jako Sal Paradise, Dean Moriarty a Carlo Marx. Na cestě vystihuje atmosféru beatnické generace. Je plná lásky k jazzu, literatuře, alkoholu a ženám, ale zároveň ji podkresluje i nezodpovědnost. Příběh byl rovněž adaptován do filmové podoby v hlavních rolích se Samem Rileym a Garrettem Hedlundem.\n3. vydání úspěšného světového bestselleru. Pozoruhodně upřímný autobiografický příběh ženy, která se po traumatických událostech rozhodne vyrazit na 1 770 kilometrů dlouhou pěší pouť.V šestadvaceti…\nŽivot je jako horská dráha. Jednou jedete nahoru a jednou dolů. Neustále jsme podrobováni zkouškám, které si pro nás chystá osud a občas se zdá, že jsme na dně, ze kterého už nemáme šanci se odrazit.\nKdyž Američance Cheryl Strayedové bylo 26 let, zemřela jí maminka a zkrachovalo manželství. Byla velmi nešťastná, a jelikož měla pocit, že už nemá co ztratit, učinila velmi šokující rozhodnutí. Vydala se na vysokohorskou trasu Pacific Crest Trail, která se táhne od Mohavské pouště přes Kalifornii a Oregon až do státu Washington. Během cesty za svým cílem zažila extrémní výkyvy počasí, potkala se s medvědy a dostala se takřka až na samé dno svých sil. Nikdy však neztratila své odhodlání.\nPodle knihy Divočina byl natočený i stejnojmenný film s Reese Witherspoon, která si zahrála hlavní postavu, Cheryl Strayedovou.\nEmma Slade – Volnost\nPřemýšleli jste už někdy na tím, jaký má život smysl? A co to vlastně znamená smysluplný život? Tomu, abychom se konečně odhodlali hledat smysl života, občas předcházejí i dost neobvyklé okolnosti.\nEmma Slade pracovala pro investiční banku. Během své pracovní cesty v Jakartě ale byla unesena a vzata jako rukojmí. Když jako zázrakem ve zdraví vyvázla, propadly se finanční trhy. Emma se tak najednou ocitla bez práce i bez peněz, a navíc u ní stále přetrvávalo trauma. Právě kvůli všemu, co si prožila, dramaticky změnila svůj pohled na svět a vydala se na duchovní cestu. Odcestovala do Bhútánu, objevila kouzlo buddhismu a začala se věnovat cvičení jógy. Její život se tak odstěhováním se z velkoměsta do Himalájí obrátil o 180 stupňů. Emmin inspirativní příběh Volnost, s podtitulem Cesta z banky k buddhismu do Bhútánu, která mi změnila život, by rozhodně neměl chybět ve vaší knihovně.\nVěříme, že vás tituly zaujaly. Každý příběh má v čele výjimečného hrdinu a určitě si něco odnesete z jejich životního postoje. Dobrovskou počtenou!\nAdamovo geek okénko: Není zombie jako dinosaur Knihy k zamyšlení


Odbory se dohodly se Škoda Auto na příplatcích | Týden.cz\nOdbory se dohodly se Škoda Auto na příplatcích\nV mladoboleslavské automobilce Škoda Auto skončila první část kolektivního vyjednávání s odbory, která se týkala pracovní doby a sociálních nákladů. Začátkem nového roku budou odboráři s automobilkou jednat o růstu mezd. Odborářům se v první části vyjednávání povedlo dosáhnout zvýšení prémie za pracovní výkon na deset tisíc korun, zároveň se od ledna zvýší příplatky za práci a ve vícesměnných systémech. Píše to čtvrteční vydání týdeníku Škodovácký odborář.\nPrémie za pracovní výkon se zaměstnancům vyplácí v prosinci spolu s listopadovou mzdou. "Zaměstnanci jsou vyčerpaní plněním šampionských požadavků, firma Škoda díky tomu tvoří 24 měsíců nepřetržité rekordy. Osazenstvo na tom musí mít podíl. Požádali jsme proto o navýšení prémie o 100 procent na osm tisíc korun a v posledních dnech jsme dali požadavek ještě o dva tisíce korun vyšší," řekl předseda podnikové rady Jaroslav Povšík.\nV prosinci bude zaměstnancům vyplacena také druhá polovina bonusu, který byl navýšen v minulém kolektivním vyjednávání. Zaměstnanci tak dostanou zhruba mezi 40 tisíci až 60 tisíci korunami, v závislosti na výši své standardní mzdy. Bonus chtějí odbory znovu navýšit v příštím roce.\nNavýší se také odměna za flexikonto, což je páteční noční směna v Mladé Boleslavi nad rámec klasického směnného systému. Odměna se zvýší o sto korun, zaměstnanci tak od ledna za páteční noční směnu dostanou příplatek 1300 korun.\nŠkoda Auto je jedním z největších zaměstnavatelů v Česku. Je součástí německého koncernu Volkswagen. Provozuje tři výrobní závody v Česku a zaměstnává v nich zhruba 30 tisíc. Vyrábí také v Číně, Rusku, na Slovensku, v Alžírsku a v Indii, většinou prostřednictvím koncernových partnerství, a dále na Ukrajině a v Kazachstánu ve spolupráci s místními partnery.\nMladá astronomka obdrží Prémii Jana Friče\nAstronomka Dorottya Szécsi dostane Prémii Jana Friče, kterou od roku 2009 uděluje Astronomický ústav Akademie věd ČR mladým vědcům za mimořádné výsledky. více\nProhra v prvním kole? Nevadí. Kolik si vydělají účastníci Wimbledonu?\nPůvodní zpráva Přestože Tomáš Berdych v pátečním semifinálovém klání nestačil na Rogera Federera, odvěze si z Londýna pěknou sumu. Ani Nick Kyrgios, který vzdal pro zranění... více


Kniha: Ve víru velkoměsta brož. - Ed McBain | Knihy.ABZ.cz\nKniha: Ve víru velkoměsta brož. - Ed McBain\nKnihkupectví > Próza - beletrie > Romány > Detektivní romány > Ve víru velkoměsta brož.\nKniha: Ve víru velkoměsta brož.\nKdyž floridský pěstitel pomerančů Michael Barnes zmešká v předvánočním newyorském shonu letadlo domů, netuší, jak šílený předvečer svátků prožije. Obvinění z krádeže a pak skutečná krádež všech jeho ... (celý popis)\nRozměr: 178 x 110 mm\nNázev originálu: Downtown\nSpolupracovali: přeložili Ľubica a Štěpán Jindrovi\nKdyž floridský pěstitel pomerančů Michael Barnes zmešká v předvánočním newyorském shonu letadlo domů, netuší, jak šílený předvečer svátků prožije. Obvinění z krádeže a pak skutečná krádež všech jeho dokladů i peněz a také pronajatého auta jen předznamenávají daleko závažnější vývoj. Nálezem jeho dokladů u mrtvého těla drogového překupníka začne jít o život i jemu. ([nemilosrdné zločiny v městské džungli])


Kniha Povídačky u kasičky - Andrea Löflerová | Dobré Knihy.cz\nPovídačky u kasičky 221 CZK Nové\nHra a je složená ze 42 kartiček na karabině, které jsou metodicky seřazeny dle posloupnosti se 40 názornými kreslenými obrázky, které doplňují dané téma a 300 otázek a úkolů rozdělenými do 5 oblastí, které všestranně děti rozvíjí. Hra je rozdělena na část povídání, dívání, počítání, hádání a vyprávění. U vybraných úkolů a otázek jsou v závěru kartiček i správná řešení nebo nápověda přímo na stránce s úkolem. Je to jednoduchá zábavná i naučná hra pro min. 1 dítě ve věku 6- 11 let a 1 dospělého. Díky praktické karabině, která kartičky spojuje, lze hru vzít pohodlně kamkoli s sebou a dát si ji např. na batoh, do auta a hrát ji s dětmi kdekoli doma, na výletě, v autě, restauraci či u vody.\nFinanční gramotnost pro 1. stupeň ZŠ - pracovní…


jas2.cz – 5. stránka\nPro někoho obyčejná spotřební věc, pro někoho něco neznámého. Motorové oleje jsou v očích široké veřejnosti často velmi opomíjené, ačkoliv by se měl každý řidič v této oblasti orientovat. Nejde o nějakou hlubší orientaci, ale naopak o základní znalosti, co který olej dokáže a k čemu je dobrý. Pokud něco málo o motorových olejích víte, pak znáte […]\nPokud byste si přáli udělat právě tohle, tak my pro vás máme naprosto skvělou příležitost. Rozhodněte se ještě hned dneska a nebudete zklamaní v ničem, to je jasné. Vyberte si naše produkty, které budou pro vás opravdu skvělou volbou, a udělejte tohle všechno hned teď. Nejlepší na tom je, že my přehlížíme zápisy v registrech a jsme […]


Ekonomický nepravidelník XXI. - Robert Mundell – Mises.cz\nMises.cz: 02. března 2018, Modrý pták, komentářů: 0\nStal se průkopníkem na poli makroekonomické teorie v oblasti účinnosti stabilizační rozpočtové a měnové politiky při různých kurzových režimech a měnového přístupu k platební bilanci.\nRobert Alexander Mundell (1932 - přeji mu mnoho dalších let života)\nJe teoretikem, který ve svém díle dokázal obsáhnout velmi širokou paletu témat a současně ovlivňoval hospodářskou politiku. Byl poradcem amerického ministerstva financí a kanadské vlády, Mezinárodního měnového fondu, Světové banky a Evropské komise. Stal se průkopníkem na poli makroekonomické teorie v oblasti účinnosti stabilizační rozpočtové a měnové politiky při různých kurzových režimech a měnového přístupu k platební bilanci. V roce 1961 formuloval „teorii optimálních měnových zón“ a v prosinci 1969 předložil v Bruselu první návrh na vytvoření společné evropské měny.\nRobert Mundell se narodil v Kanadě, konkrétně v Britské Kolumbii. Ke studiu ekonomie ho přivedla poněkud kuriózní událost. Položil otázku: co bylo příčinou výše kurzu amerického dolaru před 2. světovou válkou? Na svoji otázku dostal od tří učitelů tři rozdílné odpovědi (dopadlo to ještě dobře, klidně těch odpovědí mohlo být víc). Rozhodl se tedy, že celé záhadě přijde na kloub, takže po absolvování Univerzity Britské Kolumbie a Washingtonské univerzity vyrazil v roce 1956 schopný a zvídavý student na Londýnskou školu ekonomie.\nV Londýně se Robert Mundell začal zabývat problémem měnových kurzů velmi intenzivně. Je třeba připomenout, že byla doba brettonwoodských měnových dohod, které byly založeny na fixních (pevných) kurzech mezi jednotlivými měnami. Tyto dohody měly nahradit tzv. „překonaný“ zlatý standard (vazbu měn na zlato). Zlata bylo prý málo, takže bylo třeba najít nový systém, který by odpovídal moderním výzvám. Ratifikací brettonwoodských dohod byl odstartován celosvětový etapový závod pod názvem „kdo vytiskne více potvrzení na neexistující aktiva“. Etapa trvala 26 let. Po ukončení brettonwoodských dohod v roce 1971 si účastníci závodu plnými doušky užívali plodů svého úsilí v podobě učebnicové inflace a učebnicové nezaměstnaností. Závod pokračuje dodnes.\nRobert Mundell pracoval na disertační práci, kterou vedl velmi vlivný keynesiánec James Meade (nositel Nobelovy ceny za ekonomii z roku 1977), který byl velkým zastáncem flexibilních (plovoucích) kurzů. To byl v té době velmi neortodoxní názor, který kromě něho paradoxně zastávala už jen keynesiánská noční můra - Milton Friedman (nositel Nobelovy ceny za ekonomii z roku 1976). Doba byla totiž taková, že vlády „svobodného světa“ regulovaly a střežily pohyb kapitálu mezi sebou stejně důkladně, jako vlády „tábora míru a pokroku“ svoje spoluobčany před svobodným světem.\nStav, kdy má země omezený příliv kapitálu a zboží, se v ekonomické hantýrce nazývá „uzavřená ekonomika“. Jeho opakem je „otevřená ekonomika“, kdy má země neomezený příliv kapitálu a zboží. M. Friedman měl navíc prsty v tom, že Robert Mundell obrátil svoji pozornost k monetárnímu (měnovému) přístupu k platební bilanci (tokům peněz) tzn. peníze ven vers. peníze dovnitř.\nJak už to občas bývá, tak se protikladné strany spojí k jednorázové akci, ačkoli proto mají zcela odlišné důvody. To byl přesně případ, kdy se keynesiánec J. Meade a monetarista M. Friedman spojili k prosazování flexibilních kurzů. J. Meade je potřeboval, protože byl přesvědčen, že tak získá automaticky správnou výši kurzu (v ekonomické hantýrce tzv. „vnější rovnováhu“), která umožní státu regulaci inflace a zaměstnanosti (v ekonomické hantýrce tzv. „vnitřní rovnováhu“). Inflaci keynesiánci chápou jako cenový jev, nikoli jako peněžní jev. Takže se jim peníze občas „ztrácejí“ a občas se jim „objevují“, a to v závislosti na stavu obchodní bilance. Pokud se více zboží dováží, tak se peníze ztrácejí, pokud se více zboží vyváží, tak se peníze objevují. M. Friedman flexibilní kurzy prosazoval, protože v nich viděl prostředek, jak odbourat regulace v zahraničním obchodě a v mezinárodním pohybu kapitálu.\nRobert Mundell si položil zcela zásadní otázku: jsou-li flexibilní (plovoucí) kurzy tak báječná věc, proč tedy u všech všudy nemá moje rodná Britská Kolumbie vůči zbytku Kanady také flexibilní kurz? Otázka neobsahovala žádný skrytý separatistický záměr, ale pouze ryzí zájem vědce na objasnění důvodů, proč nějaké území používá společnou měnu a jaké jsou důvody používat vůči zbytku světa flexibilní kurz. Nota bene, když byly tehdy všechny světové ekonomiky uzavřené tzn. s omezeným pohybem kapitálu.\nV roce 1957 získal Robert Mundell na MIT doktorát za práci na téma „Mezinárodní kapitálové toky a měnové kurzy“. Přišel s naprosto revoluční myšlenkou - debatu o měnových kurzech zasadil do podmínek mezinárodně pohyblivého kapitálu. To byl v té době naprosto vizionářský čin, kterým nesporně předběhl dobu. Následně formuloval model, který je dnes znám jako Mundell-Flemingův (Marcus Fleming došel ke stejným závěrům v roce 1962). Tento model byl odrazovým můstkem pro rozřešení otázky o krátkodobé účinnosti nebo neúčinnosti stabilizační rozpočtové (fiskální) nebo měnové (monetární) politiky při různých režimech kurzů a formulování teorie optimálních měnových zón.\nV roce 1961 publikoval Robert Mundell článek „Teorie optimálních měnových zón“, který je dodnes jeho nejcitovanějším. Jeho teorii mohou různě interpretovat zastánci a odpůrci společných měn. Každopádně Robert Mundell dokázal, že elementární a nezbytnou podmínkou pro fungování optimální měnové zóny je (dramatická pauza) - mobilita výrobních faktorů. Takže každá geografická oblast, která má vysoce pohyblivé (mobilní) výrobní faktory uvnitř oblasti a vysoce nepohyblivé (imobilní) výrobní faktory směrem ven, je optimální měnovou zónou. Takže, pokud bychom vztáhli teorii optimálních měnových zón na dnešní Eurozónu, tak je nejdůležitější otázkou: jsou uvnitř Eurozóny pohyblivé výrobní faktory? Robert Mundell k tomu ve svém článku uvedl: „Otázka se zužuje na to, zda může být západní Evropa označována za jeden region a to je v podstatě výlučně empirický problém.“\nVe stejném roce, kdy publikoval článek „Teorie optimálních měnových zón“, začal pracovat jako výzkumník pro Mezinárodní měnový fond. Nyní se detailně soustředil na to, zda-li existuje (alespoň) teoretický způsob, jak „namíchat a netřepat“ správný poměr mezi fiskální (rozpočtovou) a monetární (měnovou) politikou. Ten měl spočívat v tom, že by se fiskální politika zabývala vnitřní rovnováhou tzn. inflací a zaměstnaností a monetární politika vnější rovnováhou tzn. kurzem a platební bilancí.\nTehdejší makroekonomie byla zcela v zajetí učení J. M. Keynese. Ten ve své „Obecné teorii“ tvrdil, že výše HDP a zaměstnanosti je určena celkovou poptávkou (výdaji na spotřebu a investice), čistým vývozem a vládními výdaji. Pro tyto veličiny a jejich funkce vytvořil v roce 1937 John Hicks (nositel Nobelovy ceny za ekonomii z roku 1972) s „posvěcením“ J. M. Keynese „grafický aparát“, který je dnes znám jako model IS-LM nebo také Hicks-Hansenův model (americký ekonom Alvin Hansen byl jeho propagátorem v zámoří). Robert Mundell tento model rozšířil o zahraniční obchod a v roce 1963 publikoval zásadní článek „Kapitálová mobilita a stabilizační politika v režimu fixních a flexibilních měnových kurzů“.\nRobert Mundell v článku doložil, že při mezinárodně pohyblivém kapitálu v režimu:\n2. flexibilních (plovoucích) kurzů je vládní stabilizační rozpočtová politika neúčinná a krátkodobá stabilizační měnová politika centrální banky účinná. Je třeba znovu zdůraznit, že model má platnost pouze pro krátké období.\nSamozřejmě za předpokladu, že je vůbec v silách státu, ať už je reprezentován vládou nebo centrální bankou, včas rozpoznat, rozhodnout a zrealizovat nějaká stabilizační opatření (v ekonomické hantýrce tzv. transmisní mechanismus) v měnové nebo rozpočtové politice. Jednoduše řečeno, rozpočtová stabilizační politika je noblesní název pro vládní rozhazování peněz daňových poplatníků tak, že jsou vydávány dluhopisy, aby byla stimulována poptávka, která povede např. k vyšší zaměstnanosti. Měnová stabilizační politika centrální banky je zase noblesní název pro manipulace s úrokovou mírou nebo rozhazování devizových rezerv na finančních trzích např. za účelem oslabení kurzu.\nV dlouhém období totiž vedou obě stabilizační politiky (fiskální a monetární) zcela neomylně ke stejným výsledkům - inflaci a nezaměstnanosti, jak teoreticky doložil M. Friedman a empiricky potvrdila praxe. Ale kdo by se tím trápil, když „v dlouhém období jsme všichni mrtví“, že.\nJestli měl kdokoli pocit, že to bylo až dosud hrozně abstraktní, tak předem varuji, že níže to bude ještě horší. Takže mám pochopení pro každého, kdo zanechá čtení a prchne. Nyní se pokusím vysvětlit monetární přístup k platební bilanci a teorii optimálních měnových zón.\nMonetární přístup k platební bilanci\nPlatební bilance je „účet“, který vyjadřuje v penězích hodnotu zboží a služeb, které jsou za určité období (např. za rok) ze země vyvezeny a do země dovezeny. Protože je to „bilance“, tak pokud se ve sledovaném období více doveze než vyveze, tak má platební bilance „schodek“ a pokud se více vyveze než doveze, tak má platební bilance „přebytek“.\nCo způsobuje schodek nebo přebytek? Řešení celé záhady naznačoval už britský klasik David Hume, na kterého Robert Mundell navázal. Monetární (měnový) přístup k platební bilanci chápe schodek nebo přebytek platební bilance a s tím související měnové kurzy výhradně jako peněžní jev. Příčinou vnější nerovnováhy (schodku nebo přebytku platební bilance a souvisejícího měnového kurzu ) jsou změny v objemu peněžní zásoby doma nebo v zahraničí.\nPředstavte si, že se v Kotlině zvýšil objem peněžní zásoby. Pan Lakomý na tuto sníženou vzácnost peněz reaguje snížením úrokové míry. Nižší úroková míra má za následek nižší výnos z kapitálu, který má u pana Lakomého uložen pan Hamižný. Nižší výnos pro pana Hamižného znamená, že si nemůže kupovat tolik haraburdí jako předtím. Pan Hamižný na tento politováníhodný fakt samozřejmě reaguje. Stěhuje svůj kapitál z Kotliny do zahraničí na místo, kde jsou peníze vzácnější, což je vyjádřeno vyšší úrokovou mírou, tudíž vyšším výnosem a možností nákupu většího množství harampádí. Prostě příčinou nerovnováhy jsou vyšší výnosy z kapitálu buď doma nebo v zahraničí, které jsou způsobeny poklesem nebo nárůstem objemu peněžní zásoby. No a flexibilní (plovoucí) kurz je tím „kanálem“, který rovnováhu obnovuje. Při poklesu peněžní zásoby kurz posiluje, při zvýšení peněžní zásoby oslabuje.\nSamozřejmě, že se mohou ozvat hlasy, že „je to trochu složitější“ nebo „vidíte to příliš jednoduše“, a budou poukazovat na blíže nespecifikované tajemnosti nebo např. na „obchodní bilanci“, která chápe vývoz jako jev „pozitivní“ a dovoz jev „negativní“. Jenže mudrlanti se nikdy nezbaví zásadní potíže: pan Řezník vyveze svoje klobásy panu Gurmánovi do Bavor. Vše je zaznamenáno v kolonce „vývoz“ a stav je tzv. pozitivní. Když pan Gurmán přijede za panem Řezníkem a koupí si klobásy v Kotlině, tak to není zaznamenáno nikde. A to je přesně ten okamžik, kdy mají keynesiánci potíž s tím, že jim z modelů peníze mizí. Ale jaký je v obou případech fakticky rozdíl? Žádný. A proto nemá ani smysl sledování obchodní bilance.\nZkrátka a dobře - celková platební bilance je v důsledku vždy vyrovnaná. Když vyděláte 16 korun, za které si koupíte 1 dolar, tak to znamená, že někdo jiný prodal 1 dolar. Poměr obou měn určuje plovoucí (flexibilní) kurz v závislosti na stavu platební bilance. A obojí je peněžní jev, který závisí na objemu peněžní zásoby a který obnovuje vnější rovnováhu.\nTeorie optimálních měnových zón\nRobert Mundell definuje optimální měnovou zónu jako geografickou oblast, která má vysoce pohyblivé (mobilní) výrobní faktory uvnitř oblasti a vysoce nepohyblivé (imobilní) výrobní faktory směrem ven. Klíčovou záležitostí pro používání společné měny je tedy mobilita výrobních faktorů uvnitř zóny.\nPokud jsou výrobní faktory mobilní, tak má optimální měnová zóna používat společnou měnu uvnitř a směrem ven používat flexibilní kurz. No a jediný skutečně mobilní výrobní faktor je pracovní síla. Je to v principu vlastně úplně banální - mobilita práce je uvnitř měnové zóny náhradou za plovoucí kurz.\nPříkladem optimální měnové zóny je Česká republika. Obyvatel Horní Dolní se sebere a jede pracovat bez omezení do Malé Velké, protože tam aktuálně nabízejí vyšší platy, než jsou v Horní Dolní. Vyšší nabídka pracovní síly v Malé Velké tlačí tamní mzdy dolů a nižší nabídka pracovní síly v Horní Dolní táhne tamní mzdy vzhůru. Takže celá problematika optimální měnové zóny je vlastně v tom, zda-li je geografická oblast natolik homogenní, že se v ní pracovní síla může pohybovat bez omezení a následkem toho jsou pružné mzdy a ceny. Když tohle vztáhneme na Eurozónu, tak je tedy otázka, zda-li je nebo není homogenní útvar, ve kterém jsou mobilní výrobní faktory a s tím související pružné mzdy a ceny.\nPolitické elity, které rozhodovaly o zavedení společné měny, byly zřejmě přesvědčeny, že Eurozóna homogenním prostorem je nebo se jím brzy stane. Protože žijeme ve světě flexibilních kurzů, při kterých je krátkodobě stabilizační měnová politika účinná, tak byla zřízena Evropská centrální banka, která určuje jednotnou úrokovou míru pro celou Eurozónu. Ono to ani jinak nejde, že. Po rozpadu politické unie s názvem Československo chtěla jedna nově vzniklá země jinou výši úrokové míry, než potřebovala druhá nově vzniklá země, což vedlo také k rozpadu měnové unie. Ačkoli to při rozpadu politické unie nikdo nepředpokládal.\nAby jednotliví účastníci Eurozóny neohrožovali stabilitu společné měny, tak byla definována tzv. Maastrichtská kritéria, která byla přetavena v tzv. Pakt stability: 3% deficit státního rozpočtu, celkový dluh do 60% HDP a 2% inflace. To jsou kritéria, která mají držet na uzdě „rozmarnou“ rozpočtovou politiku jednotlivých členských států. Pokud na tomto místě někdo očekává sofistikované výpočty, které vedly k definování uvedených kritérií, tak bude zklamán. Takhle se tzv. měnové autority dohodly. Když se Eurozóna spouštěla, tak z 12 členů 11 nesplňovalo Maastrichtská kritéria.\nV roce 1996 napsal Robert Mundell článek s názvem „Aktualizace agendy pro měnové unie“, kde po 35 letech od prvního článku uvádí argumenty pro vstup a proti vstupu do měnové zóny. Je nesmírně pragmatický a sděluje městu a světu, že celá debata o optimálních měnových zónách pro něho byla vždy diskusí z pohledu fixních nebo flexibilních kurzů. Současně uvádí 17 (slovy sedmnáct) argumentů pro a 17 (slovy sedmnáct) argumentů proti vstupu do měnové zóny. Tento seriál má v názvu slovo ekonomický, tudíž vybírám ekonomické argumenty.\nPro vstup: import nižší inflace, která je v měnové zóně, země chce mít výmluvu pro udržování přísné rozpočtové politiky před domácími nátlakovými skupinami, měnová zóna chrání před jednorázovými vnějšími šoky (např. cenami surovin), země nevěří racionalitě vlastního měnového kurzu. Proti vstupu: země chce mít odlišnou míru inflace od měnové zóny (např. z „transformačních“ důvodů), země chce používat měnový kurz a používat vlastní měnu k financování deficitů, země nemůže přijmout (z důvodu vysokých nákladů) technické, zdravotní, sociální, ekologické nebo právní standardy.\nDodal bych, že nejde pouze o „viditelné“ ekonomické důsledky např. administrativních záležitostí, jako jsou různá omezení pracovního trhu v oblasti pohybu pracovních sil nebo služeb, dotačních politik, sociálních a zdravotních standardů atd. Nebo úsporu transakčních nákladů spojených s konverzí zahraničních měn na koruny a obráceně (tvoří podle údajů ČNB 0,5% HDP, tudíž jsou zcela pod rozlišovací schopnosti). Existují nesporné „neviditelné“ důsledky, např. zda-li vůbec lze považovat Portugalce a Fina, Ira a Itala za součást homogenního prostoru. Jestli se Portugalec vůbec může sebrat a vyrazit pracovat do Finska (je-li tam vyšší poptávka po pracovní síle) a naopak a stejná věc pro Ira a Itala. Ono to možná vypadá banálně, ale jazyková bariéra je nákladem par excellence, který z podstaty věci některé pohyby v rámci Eurozóny zcela vylučuje.\nMinulost a současnost nám totiž ukazuje, že přes radostná a optimistická prohlášení není vybudování měnové zóny vůbec žádná legrace a má svoje nesporné náklady. A nejen finanční, ačkoli ty jsou (někdy snadněji, jindy obtížněji) vyčíslitelné. Spojeným státům trvalo 150 let, než se staly optimální měnovou zónou. Itálie byla měnovou unií více než 100 let a přes ohromné rozpočtové „severojižní“ transfery není určitě žádný odvážlivec, který by tvrdil, že se obě části zásadně ekonomicky sblížily. Německo má s Itálií společný „geograficko-rozpočtový“ problém, jen ve směru „západovýchodní“. „Západovýchodní“ rozpočtové transfery jsou stále gigantické a jejich celkovou výši už raději všichni přestali dávno počítat. Důvodem je, že již před 13ti lety to stálo více, než byly nejkatastrofičtější výhledy. Přesto sbližování obou částí také příliš nepokročilo. My máme v Kotlině dokonce dvě zkušenosti s měnovou unií: rakousko-uherskou a československou. Asi nebude nikdo tvrdit, že po 70ti letech československé měnové unie byly úrovně obou ekonomik alespoň srovnatelné. A to rozpočtové transfery svištěly jako vítr z hor.\nSoukromě bych poznamenal, že každý výnos má svůj náklad, ale obráceně to automaticky neplatí. Náklady nemusejí mít výnosy. Můžeme se sice tvářit, že náklady neexistují, ale ony přesto existují. A výnosy jsou velmi nejisté. Nekonečné finanční sváry mezi Vlámy a Valony v Belgii potvrzují, že náklady jsou přítomny stále a přes radostná objímání to nakonec vždy sklouzne k „poněkud přízemnímu“ počítání výnosů a nákladů. Zvláště když přijdou horší časy.\nLetos uběhlo 10 let od vzniku Evropské centrální banky, což poskytuje možnost „nějakého“ analytického popisu, jak se Eurozóna projevila jako optimální měnová zóna. Míra inflace v Eurozóně není stejná, míra sbližování ekonomik (v ekonomické hantýrce tzv. reálná konvergence) je pro různé členy Eurozóny různá a tento stav se nelepší, členové EU, kteří zůstali mimo Eurozónu, rostou rychleji, největší hráči v Eurozóně dlouhodobě neplní Maastrichtská kritéria, služby nebyly liberalizovány a pracovní trh (tzn. základní podmínka pro fungování měnové zóny) je rigidnější, než byl před 10 lety. To rozhodně není projevem optimální měnové zóny. Aby bylo úplně jasno, tak tohle nejsou hodnotící (normativní) výroky, ale analytické (popisné) ve vztahu k teorii optimálních měnových zón, jak ji popsal Robert Mundell. A nic jiného k dispozici není. Miroslav Singer k tomu poznamenal: „U svatby se méně zkušené páry, ke své vlastní škodě, v nadměrné míře zabývají tím, jaké šaty bude mít nevěsta, kdo bude pozván, či kde svatba proběhne, místo toho, aby se zabývaly mnohem podstatnější otázkou; totiž zda budou schopni spolu manželé vůbec žít.“\nNěkdo pozorný by mohl namítnout, že mobilitu výrobních faktorů lze nahradit, a tím optimální měnovou zónu udržet jiným způsobem. Totiž pomocí fiskálních (rozpočtových) transferů. To by znamenalo, že bude rozpočtová politika prováděna z jednoho místa, tzn. musí probíhat v rámci jednoho politického státu. Takto by se veškeré daňové příjmy všech účastníků Eurozóny sbíhaly na jednom místě, kde by je nějaký orgán rozděloval. Stručně řečeno - dnes posílají vlády národních států rozpočtové transfery z více rozvinutých regionů země do méně rozvinutých regionů země. No a stejná činnost by se prováděla na úrovni Eurozóny. Vlády a parlamenty národních států by se staly nadbytečnými články rozpočtové politiky Eurozóny. To by pochopitelně vedlo k zániku současných národních států, které tvoří Eurozónu.\nTéto úvaze stojí v cestě drobná ekonomická potíž. Ekonomiky se sbližují prostřednictvím rozpočtových transferů velmi pomalu v rámci relativně homogenních národních států. S včasným rozpoznáním, rozhodnutím a realizací (transmisní mechanismus) stabilizačních opatření je také potíž už na úrovni národního státu. Tudíž povýšení fiskální politiky o patro výš tzn. prodloužení transmisního mechanismu o další stupeň už nedává vůbec žádný smysl. Tato záležitost je však primárně politickým rozhodnutím, tudíž mimo předmět tohoto textu (a za hranicemi mojí představivosti).\nA co dělal Robert Mundell, když se zrovna nevěnoval analýze rozpočtové a měnové politiky při různých režimech kurzů a optimálním měnovým zónám? Na konci 70. let 20. století byl součástí týmu, jehož členy byli ještě Arthur Laffer a Jude Wanniski, což, jak zasvěcení dobře vědí, je sestava, která vytvořila „revoluci na nabídkové straně“ (snížení daní, rozpočtová restrikce, měnová expanze), kterou o několik let později realizoval prezident Ronald Reagan.\nNa jaře letošního roku přednášel v Praze William Niskanen, šéf ekonomických poradců prezidenta R. Reagana a významný představitel školy veřejné volby. Byl mu položen dotaz, proč revoluce na nabídkové straně skončila deficitním hospodařením. W. Niskanen odpověděl: „Při realizaci hospodářské politiky dostali přednost političtí poradci a my už jen zachraňovali, co se dalo.“\nRobert Mundell dokázal svým dílem velmi obohatit ekonomickou teorii v mnoha oblastech a jeho příspěvky k hospodářské politice jsou určitě podnětné. Proto není žádným překvapením, že mu byla v roce 1999 udělena Nobelova cena za ekonomii. Je pro svoji širokou paletu témat velmi komplikovaně zařaditelný do některé z ekonomických škol. Institut Ludwiga von Misese, který sdružuje skalní libertariány píšící v „rakouské tradici“, položil otázku, co dnešní představitelé rakouské školy říkají na to, že Robert Mundell získal Nobelovu cenu za ekonomii? Joseph Salerno odpověděl: „Rakušané mohou být potěšeni udělením Nobelovy ceny za ekonomii Robertu Mundellovi, protože vrátil do akademických kruhů diskusi o obnovení zlatého standardu a protože rozbil původní keynesiánskou makroekonomii.“ Walter Block sdělil: „Je stoupencem svobodných trhů, ale s politováním konstatuji, že Robert Mundell nikdy nechtěl skutečné oddělení peněz od státu.“\n„Smířlivé“ hodnocení od rakušanů je důkazem, že Robert Mundell naprostým právem vstoupil do ekonomické dvorany slávy již za svého velmi aktivního života.


Penzion K fotogalerie Arnultovice - Rudník fotky.\nDalší ubytování Arnultovice Rudník a okolí\nAktuální počasí Arnultovice Rudník a okolí\nFotogalerie Penzion K.\nMapa a popis cesty Penzion K\nUbytování Arnultovice Penzion Rudník\nPenzion K leží na okraji Krkonoš ve vesničce Arnultovice. Je to ideální místo pro poznávání Krkonoš - mezi Trutnovem, Špindl. Mlýnem a Pecí p/Sněžkou . Restaurace a penzion byl uveden do provozu v červenci 2004. Je zde příjemné a klidné prostředí\nJak poslat Rezervaci nebo vzkaz pro Penzion K\nNyní jste na stránce rychlé rezervace pro zařízení Penzion K, které nabízí ubytování ve městě (obci) Arnultovice - Rudník. Nyní jen zbývá vyplnit potřebné udaje pro rezervaci ubytování a a stisknout tlačítko odeslat. Můžete poslat nejen rezervaci ubytování, ale i jakýkoliv jiný dotaz. Vzkaz je pak online odeslán zařízení Penzion K. Aby bylo možné vám případnou rezervaci ubytování potvrdit, nebo vám odpovědět na dotaz je povinné vyplnění políčka e-mail. Aby také v zařízení Penzion věděli kdo se to vlastně ptá či komu vlastně potrzují ubytování ve městě Arnultovice - Rudník je potřeba vyplnit také vaše jméno. Poku chcete aby vaše poptávka ubytování, nebo jinný dotaz byl vyřízen co nejdříve můžete klidně uvést i telefon.


Daňové zvýhodnění uplatní jeden z rodičů – Dům financí – kalkulačky, vzory smluv, kurzovní lístek, daně, výpočet čisté mzdy\n4. června 2018 štítek Daně čtení na 2 minuty\nVelmi efektivní finanční podporou rodin s dětmi je daňové zvýhodnění. Při uplatnění daňového zvýhodnění je výsledná daň z příjmu fyzických osob značně nižší. Dokonce může vzniknout nárok na daňový bonus, jestliže je daňové zvýhodnění na děti vyšší než vypočtená daň z příjmu. Při čerpání daňového bonusu nezaplatí daňový poplatník nic na dani z příjmu fyzických osob a ještě dokonce peníze od státu obdrží, a to ve výši finančního rozdílu mezi daňovým zvýhodněním a vypočtenou daní z příjmů.\nZaměstnanci pro uplatnění daňového zvýhodnění nemusí podnikat žádné speciální kroky. Mzdové účetní doručí pouze rodné listy dětí a potvrzení druhého z rodičů, že daňové zvýhodnění neuplatňuje. Daňové zvýhodnění je možné uplatnit v daném měsíci pouze jednou. Při práci pro dva zaměstnavatele současně lze tedy uplatnit daňové zvýhodnění pouze u jednoho z nich. U zaměstnavatele, u kterého se uplatňují daňové slevy, musí být podepsáno prohlášení k dani (růžový formulář).\nMěsíční nebo roční daňové zvýhodnění\nMěsíční daňové zvýhodnění na první dítě v roce 2018 činí 1 267 Kč, na druhé dítě 1 617 Kč a na třetí a další dítě 2 017 Kč. V daňovém přiznání se uplatní příslušný násobek měsíční částky, za celý kalendářní rok 2018 tedy 12násobek měsíčního daňového zvýhodnění, když se dítě narodí v průběhu roku, tak se poprvé uplatní daňové zvýhodnění za měsíc, kdy se narodilo.\nZaměstnanec Surý má hrubou mzdu 30 000 Kč a uplatňuje daňové zvýhodnění na dceru. Vypočtená daň z příjmu před daňovým zvýhodněním činí 3 960 Kč (30 000 Kč × 1,34 × 15 % – sleva na poplatníka 2 070 Kč). Z důvodu uplatnění daňového zvýhodnění je panu Surému odvedeno z jeho hrubé mzdy na záloze na dani z příjmu 2 693 Kč (3 960 Kč – 1 267 Kč).\nPaní Veselá má hrubou mzdu 15 000 Kč a uplatňuje daňové zvýhodnění na dvě děti. Paní Veselé vznikne nárok na daňový bonus ve výši 1 939 Kč. Vypočtená daň po slevě na poplatníka je totiž 945 Kč (15 000 Kč × 1,34 × 15 % – 2 070 Kč). Daňové zvýhodnění na dvě děti je 2 884 Kč. Daňový bonus činí 1 939 Kč (2 884 Kč – 945 Kč).


GRADA Řeč těla pro ženy cena od 186 Kč - Srovname.cz\nNapsat recenzi pro Informace o Poradna GRADA Řeč těla pro ženy Knihy naučná literatura\nPublikace: Řeč těla pro ženy - Jak působit jistě a sebevědomě - Topf Cornelia. Ženy mohou být pracovně mnohem úspěšnější, když si přestanou svými nevhodnými signály těla házet samy sobě klacky pod nohy. V konkurenčním boji o dobrou práci, povýšení či vyšší plat se většina žen soustředí hlavně na své silné stránky, ...a dál? Do obchodu »\nProdukt GRADA Řeč těla pro ženy neprodává žádný obchod s kamennou pobočkou. Zobrazte si všechny obchody nebo zkuste podobné\nProdukt GRADA Řeč těla pro ženy nemá žádný obchod skladem. Zobrazte si všechny\nProdukt GRADA Řeč těla pro ženy neprodává žádný obchod s možností platby kartou. Zobrazte si všechny obchody nebo zkuste podobné\nGrada Topf Cornelia - Řeč\ntěla pro ženy -- Jak\npůsobit jistě a sebevědomě\nGRADA Řeč těla pro ženy Knihy.abz.cz\nGRADA Řeč těla pro ženy Librum.cz\nGrada Publishing Řeč těla\npro ženy | Topf Cornelia\nGRADA Řeč těla pro ženy Grada.cz\nVíce možností? GRADA Řeč těla pro ženy koupíte i tady\nGrada Řeč těla pro ženy -\nJak působit jistě a\nsebevědomě - Topf Co...\nGRADA Řeč těla pro ženy Levneucebnice.cz\nGRADA Řeč těla pro ženy Nejlevnějši knihy\nSpecifikace GRADA Řeč těla pro ženy\n186 Kč Ženy mohou být pracovně mnohem úspěšnější, když si přestanou svými nevhodnými signály těla házet samy sobě klacky pod nohy. V konkurenčním boji o dobrou práci, povýšení či vyšší plat se většina žen soustředí hlavně na své silné stránky, ale přesto nedosahuje valných úspěchů. Schopnosti a inteligence jsou sice důležité, ale rozhodující je osobní projev. Tato knížka s fotografiemi vám ukáže, jak své vystupování a působení na druhé zlepšit tak, že už nic nebude stát v cestě vaší kariéře. Přestanete se podceňovat a » ... a dál?\nPorovnat ceny GRADA Řeč těla pro ženy\ndalší knihy naučná literatura GRADA Řeč těla pro ženy - parametry\nPublikace: Řeč těla pro ženy - Jak působit jistě a sebevědomě - Topf Cornelia. Ženy mohou být pracovně mnohem úspěšnější, když si přestanou svýminevhodnými signály těla házet samy sobě klacky pod nohy. Vkonkurenčním boji o dobrou práci, povýšení či vyšší plat se většinažen soustředí hlavně na své silné stránky, ale přesto nedosahujevalných úspěchů. Schopnosti a inteligence jsou sice důležité, alerozhodující je osobní projev. Tato knížka s fotografiemi vám ukáže,jak své vystupování a působení na druhé zlepšit tak, že už nicnebude stát v cestě vaší kariéře. Přestanete se podceňovat askrývat a nepůjdete životem a prací se sklopenýma očima. Publikace: Řeč těla pro ženy - Jak působit jistě a sebevědomě - Topf Cornelia. Řeč těla pro ženy - Cornelia Topf. Řeč těla pro ženy - Cornelia Topf od nakladatelství GRADA Publishing, a.s. v kategorii | Rozvoj osobnosti | za skvělé ceny na e-shopu Knihydobrovsky.cz , Druh sortimentu : Kniha, Řeč těla pro ženy, Jazyk : Čeština, Počet stran : 160


Co V�m pomohlo na chrapot - Diskuze Omlazen�.cz\nCo V�m pomohlo na chrapot\ntabletka 1. 6. 2012 14:24 Ahoj holky, moje babi�ka je po operaci cysty v d�sni. Od t� doby ji tr�p� chrapot. Nem�e se toho zbavit. M�te n�jak� dobr� tip, co zab�r�, co V�m pomohlo? P�edem d�kuji za odpov�di.\n53063 1. 6. 2012 14:42 Chod�m na farmacii a te� jsme se u�ili doporu�ovat na chrapot a podobn� probl�my pastilky Panthenol, �e maj� pr� dobr� ��inky. Sama jsem nezkou�ela A taky neu�kod� p�t Vincentku a v�bec hodn� p�t a v�trat.\nbejbee 1. 6. 2012 16:26 Mn� pom�h� na chrapot inhalace, ale j� m�v�m chrapot sm� od nachlazen�, to asi nebude ten p��pad, �e.\nLuciene1 1. 6. 2012 20:44 Cituji Gekonka: pastilky PanthenolTen pom�h� a m� se osv�d�ily pastilky Mullerovy s islandsk�m li�ejn�kem. pom�haj� mi i na m�rn�j�� bolest v krku.\nDirtyangel 1. 6. 2012 21:21 Reaguji na Luciene1: Asi to bude individu�ln�, m� t�eba tyto pastilky absolutn� nepom�haj� a kolikr�t mi i krk trochu podr�dily..Vyzkou��m ty pastilky, a� zas bude t�eba, d�ky\nNaughtycat 2. 6. 2012 8:12 Emsk� pastilky + Thymomel.


Co frčí? Kamenný pokoj. | Jo magazín\nVydáno 7. 10. 2014 autor: red\nPřiznám se. Tento článek nebude šálek kávy úplně pro všechny. S originálním designem a trendy je to totiž tak, že buď se do nich zamilujete, nebo si pomyslíte „tohle nechápu“ a prostě je ignorujete. Občas mě přitahují věci, nad kterými okolí kroutí hlavou s údivem. Ale věřím, že se mezi vámi najdou ti, kteří pochopí, že daná věc může fascinovat, i přestože je naprosto nelogická, nepraktická nebo prostě divná. Dnes se podíváme na bytový design, který může chytit vaši pozornost v pozitivním i negativním slova smyslu. Jedná se totiž o poněkud netypické a trochu výstřednější použití materiálu, který však známe velmi dobře – kachlíky, dlažba… prostě kámen.\nPři zařizování bydlení volíme některé vybavení automaticky jen proto, že se to tak dělá už od pradávna. Co se týče položení dlažby, většinou ji směřujeme do koupelny, kuchyně či předsíně. Kamenná podlaha již není nic neobvyklého ani v obývacích místnostech. Pokud jste stejně jako já fanoušci skandinávského bytového designu, jistě uznáte, jak čistě, jednoduše a zároveň krásně vypadá kuchyň celo-obložená bílým kamenem.\nPřesuneme-li se s kachlíky a dlaždicemi do pracovny či ložnice, dostáváme se již ke zmíněné netypické záležitosti. Nápad vydláždit si ložnici může, pravda, znít chladně a neútulně. Je to však jedno z nejpraktičtějších řešení, co se týče udržování čistoty a zároveň nejlepší možnost pro alergiky. Nenechte se tedy odradit, prohlédněte si naši kamennou inspiraci a ať už vás uchvátí či šokuje, plyne z toho jasný fakt – je designově velmi efektní!\nŘešíte-li způsob, jak oživit stylově menší prostor či koutek, zvažte mozaiku. Působí oproti velkým kachlíkům velice romanticky, co říkáte?\nKate je nominovaná na blogerku roku, pokud byste ji rádi podpořili, můžete tak učinit zde\nFoto: French By Design, Interior Design Files, Designermag.org, From Baltic Live Journal, Houzz, Groovexi, Pinterest


Pronájem, komerční, výroba, Tábor, Lužnická - RealHit.cz\nPronájem výrobní prostory, Tábor\nPronájem, výrobní prostor, 1036 ...\tCena: 15 000Kč\nNabízíme k pronájmu nebytový prostor o velikosti 83 m2 v Táboře v Lužnické ulici. Nebytový prostor se skládá z dílny o velikosti 60 m2, skladu o velikosti 14 m2, šatny, koupelny a toalety. K objektu náleží parkoviště a uzavřený dvůr. Budova je napojena na veřejný vodovod a kanalizaci, vytápění kotlem na tuhá paliva. V případě potřeby je možné pronajmout další prostor o velikosti 30 m2 sloužící jako sklad.\nPokud jste realitní makléř a máte klienta, spolupráce vítána.