Neštěstí a vina: věrní souputníci - Děti\nNeštěstí a vina z pohledu teologie\nLadislav Beneš ............................................................................................... 3\nVina a neštěstí v některých (českých) pohádkách\nMarta Kocvrlichová......................................................................................... 7\nVina za přežití?\nHelena Klímová ............................................................................................ 15\nÚloha pastoračních pracovníků při práci s vinou a smířením\nPetr Jandejsek.............................................................................................. 17\nJá, viník: vina z pohledu viníka dopravní nehody\nJan Hamr ...................................................................................................... 22\nPohled státního zástupce: Vina a trest při usmrcení z nedbalosti\nJan Lata........................................................................................................ 26\nJak je možné odpustit? (dílnička)\nDaniela Gabrielová....................................................................................... 26\nNeštěstí, vina a obec\nKarel Šimr, Jiří Weinfurter ............................................................................ 29\nVina jako motivace dárců v rozvojové a humanitární pomoci\nKvěta Princová ............................................................................................. 32\nŽe není snadné najít jednoduchou odpověď po vztahu zlé události a\nviny, naznačuje křesťanská tradice. Vyznání víry hovoří o víře v Boha\nStvořitele, o jeho díle, sestoupení do pekel, ale nehovoří obdobně o „víře ve\nzlo“, „ v peklo“ či o víře v lidskou vinu. Vyznávají spíše, že Bůh může od nás\nzlo odvrátit nebo nás před jeho zhoubným účinkem uchránit („...ale zbav nás\nod zlého“). A jestli se mluví o vinách, pak jako o vinách, které jsou\nodpustitelné (které lze odpustit) („Věřím... hříchů odpuštění“; „a odpusť nám\nNěkolik příkladů z Bible:\nMudroslovná literatura (především Přísloví) hledá zvládání onoho\nvpádu zla do lidského života pozorováním jakýchsi zákonitostí. Zde se odráží\njakýsi kauzální vztah mezi činem a jeho následkem, vinou a zlem. To jistě\nnení originální přínos biblické tradice: „Pýcha předchází pád“ (Př 16,18); „Kdo\nkope jámu, padne do ní.“ (Př 26,27). Dobrý řád dobrého stvoření je narušen\nne-řádným jednáním. Kdo tento řád porušuje, může být napraven mimo jiné\ntrestem. Falešné ohledy či dokonce lhostejnost vůči zlému konání druhých,\nvýslovně a především pak u vlastních dětí, povede k ještě horším koncům (Př\n23,13-14): „Nepřipravuj chlapce o trest! Nezemře, když mu nabiješ holí. 14\nNabiješ mu holí a jeho život vysvobodíš od podsvětí.“\nVztah viny a neštěstí je předmětem mnohých vyprávění o údělu Izraele,\nkterý přišel o svou zemi, svobodu, ocitá se v otroctví, chrám je proměněn\nv rozvaliny. Proroci těžce musí zápasit o pochopení toho, že lid si své\nneštěstí přivolal porušením smlouvy podobně, jako zrazuje záletník svou\nmanželku (Ozeáš aj.). A tato neposlušnost a nevěra má dosah nejen pro\njednotlivce, nejen pro věřící Izrael, ale pro všechny národy, a ovšem pro\npřírodní poměry. Neposlušnost má katastrofální důsledky ekologické (sucho,\nhlad, poušť – Joel 2). Ale zároveň se proroci dopracovávají k tomu, že\nHospodin změní úděl Judy a Izraele (Jer 33,7). Typická je otázka, která\nukazuje na chápání Hospodina jako živého, s člověkem soucitného Boha:\nKdo ví, možná že se Bůh v lítosti obrátí a odvrátí od svého planoucího hněvu\na nezahyneme. (Jon 3,9) Hospodin si to rozmyslí a Ninive nezničí. Což\novšem právě Prorok Jonáš těžce ponese. Podobně Jl 2,14: Kdo ví, nepojmeli ho opět lítost a nezanechá-li za sebou požehnání. V důsledku toho se\nobnoví nejen lid izraelský, ale i poušť rozkvete, stromy se zazelenají a bude\nopět sklizeň. Adekvátní reakcí na neštěstí není proto ani bezbřehé zoufalství\nči hněv na poměry, které „prostě ve světě vládnou“, ale půst a vyznání vin.\nOdtud můžeme usoudit na celou řadu poznatků. Důsledky provinění\n(neposlušnosti) lidu Hospodinova jsou katastrofální nejen pro něj, ale i pro\n„zbytek světa“, ano kosmu. Proroci neobviňují okolní pohanské národy pro\njejich militarismus, amorálnost, nezákonnost, ale vidí je být – podobně jako\npřírodu – ve službě Hospodinových záměrů. Neštěstí není důsledkem zlého\nosudu, náhody, ale v důsledku porušení smlouvy. Ale také proroci, podobně\njako řada žalmů, dosvědčují, že nad tímto vším zlem, které potkává\njednotlivce, Izrael či národy, ale také přírodu, nad vším zlem osobním či\nnadosobním se klene milosrdenství Hospodinovo. I kdyby nastalo\nže pocity viny se hojně vyskytují jako motivace v individuální pomoci\nvzdáleným potřebným, stejně jako při oslovení bezprostředně žebrákem na\nulici. Vzdálenost zde nehraje roli (6). Zde je potom zřejmě primární záležitostí\nredukovat tento pocit nesouladu mezi námi šťastlivci a těmi, kteří jsou\nv kritické situaci. Lidské utrpení, které vyzařuje do našich obýváků\nz televizních obrazovek vytváří pocit nepohodlnosti. Některé agentury či různí\naktivisté dokonce využívají ve svých kampaních vyvolávání pocitu viny, že\nnadměrnou spotřebou v rozvinutém světě způsobujeme hladovění\nv nerozvinutém světě (5). Donoři, ať už jsou to vlády či bohaté nadace, jsou\novlivňováni tímto pocitem viny směrem k velkorysým darům, často je ale od\ntohoto pocitu sebeobviňování jenom krůček k obviňování oběti samotné, totiž\nže za neutěšenou situaci si mohou oběti neštěstí samy (2). Do jaké míry se\ntento zvrat projeví na velkorysosti dárců nebylo zjištěno. Pravdou ovšem je,\nže motivace je většinou smíšená. Morální povinnost šťastnějších asistovat\nméně šťastným je jeden z normativů všech velkých světových náboženství a\nje v nich hluboce zakořeněno. Soucit k bližnímu, oddanost hodnotám lidské\ndůstojnosti, zájem o utlačovaného a vyvrženého, hlad a nasycení hladových.\nAť už se to nazývá altruismus, lítost, solidarita, soucit, impuls je hluboce\nzakořeněn v lidské kultuře. Vzbuzování pocitu viny a vina jako taková je\npovažována za negativní emoce. Negativní emoce mají podle výzkumů\nKansaské univerzity narůstající úspěch při fundraisingových kampaních (8).\nKoloniální vina je dalším projevem viny vůči lidem vzdáleným.\nDůležitou součástí současného diskurzu o pomoci je, že evropská kolonizace\nje zásadní příčinou občanských válek, chudoby, devastace životního\nprostředí, nemoci, hladu, diktátorských režimů. Afričané, Asiaté a domorodí\nlidé byli oběťmi kolonialismu a dnes jsou oběťmi jeho důsledků. Tento pocit\nviny způsobil, že miliony dolarů plynou do bývalých kolonií, aniž je vidět\nnějaký hmatatelný výsledek, navíc Evropa dovolila masový příliv imigrace\nz těchto bývalých kolonií bez uvážení do jaké míry je schopna je přijmout (5).\nJe skutečností, že rozhodování o pomoci vypadalo dlouho tak, že hlad a\nchudoba se léčily pouze stále zvětšujícími se dodávkami potravin, což\nznamenalo stále hlubší pád do závislosti. Při studiu statistik zachycujících\nrozvojovou pomoc jednotlivých států je možno rozeznat bývalé koloniální\nzemě jako dominantní donory.\nJe koloniální vina odůvodněná? V dnešní době je to, co se dělo,\nnepochopitelné. Nicméně ne všechno, co je spojeno s kolonialismem je třeba\nNapříklad Indický premiér Manmohan Singh uznal také dobré stránky Britské\nsprávy v Indii, totiž že Indie z kolonialismu také profitovala (5). Důvody\nposkytování pomoci přednostně bývalým koloniím mohou být také někde\njinde – jedná se o tradici a především o kontakty a znalost prostředí.\nnarodil slepý? On sám, nebo jeho rodiče?" Učedníci zřejmě sdílejí obvyklé\npřesvědčení, že nemoc je dílem hříchu – buď osobního nebo dědičného.\nMožná nás zamrzí, že Ježíš toto neřeší. Hřích tu je, v tomto světě působí zlo\n– ale nic z toho nerozhoduje o člověku s poslední platností. Evangelium\nvypravuje o tom, že Ježíš přišel, aby tyto vazby přerušil, aby neměly moc nad\nčlověkem. Ježíš se nepokouší vyložit „smysl“ slepoty, nenabádá postiženého,\naby své trápení trpělivě snášel a meditoval nad jeho příčinami a proměnil je\nv naději. Možná by je proměnil spíše v beznaděj. Postiženého uzdravuje, aby\nučedníci, a po nich všichni další posluchači evangelia věděli, kdo je Ježíš\na že u něho je pomoc. Ať už je to s hříchem a vinou jak chce.\nPodobně i ve známém příběhu Lk 13,1-53: Pilátovi vojáci zmasakrovali\nv chrámu Galilejce. Na náhodné kolemjdoucí se v Siloe zřítila věž. – Lidé\nkolem jsou tím hluboce zasaženi a otřeseni. A asi nechybí otázek: Jak se to\nmohlo stát? Kdo je vinen? Proč právě tito lidé? A Ježíš nenechává své\nposluchače na pochybách: Ti, které potkalo a zasáhlo neštěstí nebyli o nic\nvětší hříšníci než ti, kteří to přežili. Nelze učinit ten závěr, že oni si to\nzasloužili, my jsme bez viny. A v tomto případě Ježíš ovšem připojuje\npoučení, které si z toho máme vzít: Jestliže tamti zahynuli, ačkoli na tom byli\ns vinami stejně, jako jsou ti, kdo přežili a koho se to netýká, pak to berte jako\nprojev veliké Boží přízně a shovívavosti. Ještě máte čas se obrátit a obstát\nProto tu je Písmo, aby vyprávělo, že Bůh nezůstal skrytý, tajemný,\nzáhadný a neznámý princip, který jedná nevyzpytatelně, nebo hlavně jako\nten, kdo trestá. Ale vypravuje, že Bůh se stal známým, stal se člověkem,\nkterý se dá pohnout k činu, jer možno ho (za)volat na pomoc a u něho se lze\ndovolat spravedlnosti. Nijak se tu nepopírá, že ve světě zlo je, ano že má\ndémonickou podobu takovou, že člověka ovládne a spoutá a přivede do\npropasti a že jej činí nešťastným (např. posedlý v Gerase, Mk 5,2nn). Ale\nevangelium vypravuje o Bohu a Ježíši Kristu, který uzdravuje, vyhání\ndémony, tiší bouři i sytí hladové – a odpouští těm, kdo se provinili a otevírá\npřed nimi nový začátek, nový život. Jeho smrt na kříži a vzkříšení pak\ndokonává ono oddělení viny a neštěstí od člověka, aby na něj již neměly\nzhoubný vliv. Stává se tak věrnějším souputníkem než lidská neštěstí a viny.\nmezilidské spojení neuchopujeme, vede to k izolaci, rozdělení a mlčení, které\nnejsou uzdravující ani smiřující.\nA tím se dostáváme do blízkosti odpovědi na otázku „jak to udělat“, jak\npřispět k vyrovnání se s vinou na rovině společenství. Cestou je uvědomění si\npřesahu viny, která se neomezuje pouze na její právní rozměr. Za otázkou\n„kdo za to může?“ se často skrývá hlubší a nepojmenovaná otázka „proč se\nto stalo“. A ani potrestání viníků proto vždy úlevu nepřinese. Můžeme\nspolečně vinu uznat a přijmout – ovšem při zachování a zdůraznění různosti\nvin. Je něco jiného být viníkem v právním a v metafyzickém smyslu, ale\npřesto je v tom něco spojujícího.\nMartin Buber vidí tři roviny, na níž se s vinou vyrovnáváme. Na rovině právní\nje to doznání, odpykání trestu a náhrada škody. Na rovině víry vyznání\nhříchů, lítost a smírné dostiučinění. A pak je tu ještě rovina svědomí a na ní\nsebevyjasnění, vytrvání a smíření. V prvních dvou krocích jde o hluboké\nuvědomění si onoho „je to má vina“ a přijetí sebe jako viníka za součást své\nnové identity, které má vést k prohloubení naší osobnosti. V třetím kroku –\nsmíření – má člověk možnost restituovat porušený řád angažovaností ve\nsvětě. Jak říká Buber: „Trhliny v řádu bytí mohou být zaceleny na bezpočtu\njiných míst, než byly způsobeny.“\nJak se tedy na úrovni společenství vyrovnat s vinou? Předně si uvědomit, že\nvina tu není jen jako něco, co se má odstranit. To jde na rovině právní\na v rovině víry. Na rovině svědomí a metafyzického rozměru je třeba vinu\nnést, proměňovat v solidaritu a anga-žovanost. Pomoc v tomto nesnadném\núkolu představují komunitní rituály, při nichž se můžeme opřít o ono „nejsme\nna to sami“, zažít solidaritu provinilých. Soudy nechť řeší právní vinu, ale\nzároveň je třeba po neštěstích vytvářet situace, v nichž platí ono Ježíšovo:\n„Kdo je bez viny, první hoď kamenem!“ Něco se děje – zacelují se trhliny,\nobnovuje se porušený řád, objevuje se smysl – když v jednu chvíli a jednom\nmístě mohou zasednout účastníci neštěstí, sousedé, pomáhající a někdy\ni viník. Vina se totiž týká nás všech a my všichni máme možnost přispět\nk obnově porušeného řádu bytí.\nKrejčí, Josef: Souručenství viny v Bibli, in: Teologické texty 3/1994\nBuber, Martin: Vina a pocit viny, in: Bolest a naděje, Vyšehrad, Praha 1992\nJaspers, Karl: Otázka viny, Mladá fronta, Praha 1991\ntím blátem oči 7 a řekl mu: "Jdi, umyj se v rybníce Siloe." (To jméno znamená 'Poslaný'.) On tedy\n1:Právě tehdy k němu přišli někteří se zprávou o Galilejcích, jejichž krev smísil Pilát s krví jejich\nobětí. 2:On jim na to řekl: "Myslíte, že tito Galilejci byli větší hříšníci než ti ostatní, že to museli\nvytrpět? 3:Ne, pravím vám, ale nebudete-li činit pokání, všichni podobně zahynete. 4:Nebo myslíte,\nže oněch osmnáct, na které padla věž v Siloe a zabila je, byli větší viníci než ostatní obyvatelé\nJeruzaléma? 5:Ne, pravím vám, ale nebudete-li činit pokání, všichni právě tak zahynete."\njako nutné součásti či prostředku iniciace a proviněním pak bude\nodmítnout utrpení. Druhý způsob vnímání je dle Junga původnější.\nNeuman používal pojem prvotní vina pro popis pocitů viny, které vznikají\nve fylogenetickém i ontogenetickém vývoji v okamžiku zrození\nautonomního já. Je to vina úzce spojená s vývojem vědomí. Vědomí, které\nse diferencuje, přestává být v absolutní jednotě, zažívá utrpení\nprotikladnosti. Magicky, podobě, jak to vidíme u Junga a Grofa, hledá\nvysvětlení a nalézá je ve vině, v pádu, neboť si utrpení interpretuje jako trest\nza vinu. Tento pocit viny je na základě archetypové dimenze\ntranspersonální a nevyhnutelný. Aktivuje se v přechodových situacích\n(puberta, krize různého charakteru) a může vést k depresi až sebevražedným\nStanislav Grof rozlišuje zdroje pocitů viny na biografické a transpersonální.\nBiografické zdroje vyplývají především z porodního zážitku a to trojím\n• Agresivní a jiné silné pudové síly jsou považovány za ukazatele\ninherentního zla, které je trestáno ztrátou lůna a utrpením v porodním\n• Pocit viny jako důsledek zodpovědnosti za utrpení matky při porodu\n• Pocit viny vyplývá z vědomí, jak velké množství utrpení je zaznamenáno\nlidským organismem. Míra utrpení jakoby ukazovala na velké provinění.\nHumanistické pojetí viny představuje např. E. Fromm.\nZabývá se svědomím, které rozlišuje na autoritářské – normy stanoveny\nzvenčí vnější autoritou a svědomí humanistické, pojímané, jako „náš vlastní\nhlas“ (Fromm 1997, str. 125), „vyjádření zájmu o sebe a svou integritu\n(tamtéž, str. 127). Svědomí humanistické se stará o správné fungování a\nrozvoj osobnosti. Člověk pak bude trpět pocity viny, bude-li zanedbávat\nsebe, svůj rozvoj, svůj produktivní a tvořivý způsob života. Dle Fromma jsou\nčasto nevědomé. Můžou na sebe upozornit formou fyzické či psychické\nnemoci, úzkostnými stavy, zvlášť úzkostí ze smrti a stárnutí.\nJakkoli teoretikové se zabývaly především pocity viny, z výzkumu, který jsem\nprovedla v roce 2004, vyplývá, že pro některé psychoterapeuty je důležité\nrozlišení na vinu reálnou a pocit viny nepodložený uvědomovaným reálným\nskutkem. V psychoterapii pak s oběma případy zacházejí jinými prostředky.\n2. Vina a neštěstí v pohádkách\n2.1. Vina v pohádkách\nPři bádání v pohádkách nalezneme několik úrovní vyprávění a několik úrovní,\nna kterých lze vnímat vinu.\nKarel Šimr, Jiří Weinfurter\nJe farářem Českobratrské církve evangelické v Chrástu u Plzně a koordinátorem Psychosociálního\nintervenčního týmu ČR. Vystudoval Evangelickou akademii a Evangelickou teologickou fakultu\nUniverzity Karlovy. V minulosti pracoval jako sociální pracovník, pastorační asistent v hospici,\nčlen týmu popovodňové pomoci nebo vedoucí výjezdového krizového týmu při Diecézní charitě\nPlzeň. Podílel se rovněž na práci skupiny pro tvorbu a ověřování Standardů psychosociální krizové\npomoci při MV – Generálním ředitelství Hasičského záchranného sboru České republiky.\nMgr. Jiří Weinfurter\nJe duchovní Českobratrské církve evangelické, v současnosti působí jako nemocniční kaplan ve\nFakultní Thomayerově nemocnici s poliklinikou v Praze-Krči. Vystudoval Evangelickou teologickou\nfakultu Univerzity Karlovy. Je členem Psychosociálního intervenčního týmu ČR.\nintervenčního týmu si klademe otázku: Jak se vina při neštěstí týká obce\nnebo jiné komunity? A jak je možné ji na této rovině zvládat? Na počátku\nporozumění ovšem stojí otázka, proč a jak spolu neštěstí a vina vlastně\nPo jedné z ekumenických bohoslužeb po vraždách v havlíčkobrodské\nnemocnici, při níž zaznělo kázání na téma viny a odpuštění, jsme v týmu\nvyhodnotili, že otázka viny do situace úplně „nepasovala“ (chtěli jsme hlavně\nvyjádřit podporu vedení nemocnice za odvahu, s níž celou věc zveřejnilo, čili\nza to, že se „neprovinilo“). Reakce zástupců nemocnice nás však překvapila,\nneboť téma viny vnímali jako něco, co se jich také týká.\nNa semináři horské medicíny zazněla poznámka o vině a neštěstí. Reakce\njednoho z účastníků byla překvapující: Ano, s vinou přece máme zkušenost\nTrhlina v řádu bytí\nChápeme-li neštěstí jako „mimořádnou událost“ – vybočení z dobrého řádu,\njako „trhlinu v řádu bytí“, pak se vina u zúčastněných objevuje zákonitě,\nprotože se v situaci neštěstí dostáváme nějak do kontaktu se „zlem“. Jsme ve\nšpatný čas na špatném místě. Vina se ukazuje jako symptom porušenosti\nstvoření. Zdá se, že je vposledku jedno, zda se jedná o neštěstí zaviněné\nčlověkem nebo „vyšší mocí“. Vina není jen věcí mezi dvěma lidmi – viníkem\na poškozeným. Dotýkáme se v ní něčeho, co nás přesahuje: dokonce\ni poškozený může cítit vinu, protože se nějak účastní zla, které v události\nneštěstí jakoby vyvře na povrch jako láva a odhalí porušenost světa a řádu\nbytí. Zúžení viny na „pocit viny“ mnohdy nepomáhá a může naopak bránit\nrozšíření pohledu a osobnímu i společenskému zrání. Jako bychom se\nskutečně hmatatelně dotýkali teologické skutečnosti, chápající sténání\nsexualitě, nesetkáváme. U jiných národů jsou běžně. Poměrně velká\nčást Pohádek tisíce a jedné noci má erotický nádech, či přímo téma,\nv Grónských mýtech se dočteme o ženě, která utekla se svojí tchýní\na sexuálně s ní žila, za což je manžel obě zabil atd. To, že se s těmito\ntématy v českých příbězích nepotkáváme, domnívám se, je spíše\npřičiněním sběratelů a vydavatelů, než že by v lidovém vyprávění\npůvodně neexistovali. Např. z ruskojazyčného prostředí jsou známy\nAfanasjevovy Zakázané pohádky, které jsou v sexuální řeči velmi\nTypy provinění, přestoupení a jejich přínos příběhu\nJinak můžeme typologizovat přestoupení a viny jako:\n1. Neuposlechnutí rad: Rady dávají mimořádná zvířata, bytosti jiného\ndruhu (víly, divoženky…)\n• omezují, zmenší, nebo úplně znemožní zisk ze situace setkání\ns danou bytostí/zvířetem. Někdy se to jeví tak, že zmenšení zisku ze\nsituace odpovídá dispozici hrdiny/ky přijmout pouze omezený zisk –\nviz dále Lesní ženka.\n2. Neposkytnutí pomoci: Především zvířatům, lidem (včetně mrtvých)\n• neobdržení pomoci nezbytné ke splnění úkolu. Obvykle vyloučení\n„nepravého hrdiny“ – např. zlé bratry z pomoci daných bytostí a tudíž\nz možnosti naplnit/splnit pohádkový příběh, úkol tím „pravým“\n3. Nerespektování příkazů a zapovězení: pověstné třinácté komnaty,\nnezachování tajemství o nabytých manželkách, o místě a způsobu\npobytu, který byl něčím zvláštní, spálení zvířecích kůží původně\nzvířecích partnerů apod.\nZvláštní druh – hrdina (muž) přestoupí nařízení své ženy z jiné sféry\n(divoženky, dříve zvířete), že nesmí připomenout, kým byla.\n• většinou otevírá další etapu příběhu, další kolo hledání a\nvysvobozování nevěst/princezen, princů/ženichů. Zpravidla vede\nk definitivnímu vysvobození, které by se bez této události neodehrálo.\nProblém spočívá v tom, že se nemusí podařit a někdy pak příběh\nkončí tragicky. Rozzlobení se na divoženku, která zachraňuje úrodu,\nmá za následek, že ona mizí, zachráněná úroda připomíná její dobrý\nčin. Muž ji hledá u studánky, nikdy se už nevrátí. Také\nneuposlechnutí divé ženy, aby nevyzrazovala tajemství „z druhého\nbřehu“ (Linduše, Linduše, neříkej, nač je voda z Litoše). To bylo\n• Zvláštní poddruh neuposlechnutí příkazů – poruší je ten, kdo o nich\nnevěděl (v Lesní žence matka), ale důsledek je stejně ochuzující.\nVýzkumy také ukazují, že lidé mají velmi různorodé a nejednoznačné\npředstavy o tom, co odpuštění je a co není.\nA studium oblasti odpuštění také ukázalo, že pokud se lidé pro odpuštění\nrozhodnou, je pro řadu z nich nejasné, jak mají postupovat. Neumějí\nOdpuštění považuji za obtížně uchopitelnou věc. Přečetla jsem o něm mnoho\nslov, dokonce návodů, a pak jsem si uvědomila, že se o něm člověk dozví\nněco až tehdy, když ho sám zažije. Z toho důvodu jsem si pro tento příspěvek\nzvolila místo přednášky formu dílničky, v níž vás všechny zvu k zamyšlení\nnad tím, jak je možné odpustit.\nAbychom dokázali rychleji vstoupit do uvažování o odpuštění, připravila jsem\nsi pro vás následující zprávu:\nVražda dětí ve školní jednotřídce ve West Nickel Mines, Pennsylvánie,\n2. 10. 2006 zajal střelec Charles Roberts deset dívek ve věku 6–13 let ve\ntřídě školy patřící náboženské komunitě Amišů v Nickel Mines. Následkem\njeho střelby zemřelo pět z nich, ostatní byly zraněné. Útočník sám spáchal\nsebevraždu. Tato událost sama o sobě dosti hrůzná na to, aby poutala\npozornost, se stala středem zájmu médií ještě z jiného důvodu: tím byla\nneočekávaná reakce komunity Amišů na krutost spáchanou na jejich dětech\nčlověkem, který do jejich společenství nepatřil. Amišové od samého počátku\nnabídli odpuštění a smíření, a to jak na rovině duchovní, tak praktické.\nAmišové jsou křesťanská denominace představující jednu z větví\nnovokřtěnců. Jsou následovníky Jakoba Ammana; v 18. století se vystěhovali\nze Švýcarska hlavně do USA a Kanady. Jsou známi především přísnými\nzákazy používání techniky a životním způsobem odmítajícím pokrok a\nmodernizaci. Jsou odpůrci militarismu a násilí. Žijí soběstačným způsobem\nživota v komunitách, které se oddělují od okolního světa a odmítají pomoc\nstátu. Hovoří jazykem odvozeným od švýcarské němčiny.\n4. Záměrné zamlčení úspěchů jiného, zabití či osočení úspěšného hrdiny\nCo se vlastně ve West Nickel Mines stalo?\nRoberts zaparkoval své nákladní auto před školou před půl jedenáctou\ndopoledne a šel se dovnitř zeptat, jestli děti nenašly na cestě vidlicový\nspojník. Pak se vrátil do auta a přišel do třídy s pistolí. Chlapcům nařídil, aby\nmu pomohli z náklaďáku přinést věci. Kromě různého haraburdí a náčiní byly\nmezi věcmi i dřevěné desky, kterými útočník později zabarikádoval vchod.\nTéto chvíle využila učitelka a její matka, která tam v té době také byla,\na utíkaly na nejbližší farmu pro pomoc. Roberts nařídil dívkám, aby se\nseřadily před tabulí, a dovolil těhotné ženě, třem rodičům s malými dětmi a\nLesní ženka. Pokus o interpretaci z hlediska viny v souvislosti s\nBětuška, velmi chudá mladá dívka, chodívá pást kozy a při tom přede len,\nkterý jí matka dává na hlavu místo na kužel (který ve své chudobě nemají).\nV poledne jí Bětuška chleba z domu (kozám taky dá po soustu), lesní jahody\nči co roste. Pak tančí a znova přede.\nJednoho dne objeví se v pravé poledne krásná panna v průsvitných šatech,\ns věncem na hlavě, k tanci ji láká. Bětuška tančí, nespřede, má výčitky. Druhý\nden chce vše napravit. Ale když se objeví lesní ženka a slíbí jí, že za ni\nnapřede, znova tančí. Večer jí naplní předánko a dá pokyn: smotávej a\nnereptej. Matce doma Bětuška nic neřekne. Třetí den opět tančí a nepřede.\nDostane odměnu do „mošinky“ s tím, že „ne teď, doma na to hleď“. Po cestě\nje zvědavá, podívá se, vidí jen březové listí. Rozzlobí se, že se nechala ošidit.\nAle zbytek listí nechá v kabeli, že podestele kozám.\nDoma se matka zlobí, co to bylo za přízi. Když ji smotávala a ona neubývala,\npravila: „který čerchmant to napředl“ a příze zmizela. Bětuška vše vypoví.\nMatka rozpozná lesní žínku, dokonce ví, že neměla reptat, že by hodně\nnamotala. Bětuška se podívá do mošinky, zbylé listí se proměnilo ve zlato.\nZ toho bohatě žijí, dívka se krásně obléká, ráda tančí. Znova hledá lesní\nženku, ale více ji nepotká.\nZdá se, že pohádka líčí neproblematické setkání se s ženským stínem. Von\nFranz uvádí, že v pohádkách se příliš často o setkání ženy se stínem\nnevypráví, protože bývá podstatně méně problematické, než setkávání muže\nse svým stínem. Žena se jakoby volněji pohybují mezi já a stínem.\nK dramatičtějšímu oddělení se od něj zpravidla dochází, je-li ve hře problém\nPřesto se domnívám, že tento příběh lze číst i jako příběh o setkání ženy se\nsvým stínem. Odkazovat k tomu může například charakteristika Bětušky jako\n„mladičkého děvčete“. Setkání se stínem patří primárně mladosti.\nCharakteristikou stínu je, že jej tvoří to ve vědomí nepřijatelné, nepříjemné,\nopomíjené a vytěsňované. Bývá taky v příbězích představován postavou\ntéhož pohlaví. Postavu matky můžeme chápat jako ztělesnění norem\nplatných ve vědomí dívky:\n– „dala jí matka do mošinky krajíček chleba a vřetánko, přikazujíc, ať je\nU dívky je patrné, že je v dobrém kontaktu se svojí instinktivní stránkou. Stará\nse o „kozulenky“. Dává jim sousto ze svého kousku chleba, „aby se\nnezaběhly“. Také se vydává každý den k březovému háji, kde kozy pase.\nLes, háj, můžeme v kontextu analytické psychologie považovat za symbol\nnevědomí. Stín leží blízko světa instinktů. Není proto spodivem, že péče o\ninstinktivní stránku vede hrdinku blízko lesa - nevědomí.\nOdtud také přichází Lesní ženka. Za stínovou postavu ji můžeme považovat\nnejen pro její původ v nevědomí. Také je v opozitu k dominantním postojům\nvědomí znázorněným chlebem a lnem. Obojí odkazuje k tvrdé práci a\nMůj soud následoval deset měsíců po nehodě. Vstupoval jsem pokorně,\nvědom si, nikoliv smířen, že půjdu do vězení. Strach, který mě přemáhal, opět\nnebyl strachem zbabělce. Měl jsem starost o svou rodinu. Jak budou žít, co\nbudou jíst, kde budou bydlet, jak budou děti studovat? Věděl jsem jen, až se\nvrátím, že bych rád nějakým způsobem přispět ke zmírnění utrpení. Nevěděl\njsem jak ani kde, ale přání jsem měl jasné. Očekávání na rozsudek bylo\nvelice vypjaté, ale nakonec překvapivě uvolňující. Dostal jsem trest odnětí\nsvobody v délce trvání dva roky s podmíněným odkladem na tři roky a zákaz\nřízení motorových vozidel také na tři roky. Byla mi přiznána jedna polehčující\nokolnost, že ani jeden ani druhý v protějším autě nebyl připoután.\nSvé pocity dokážu jen těžko popsat. Nebyly vítězné, ani jásavé. Na ztrátě\ndvou lidských životů to nic neměnilo. Jen velká starost o rodinu ze mne\nU soudu jsem se také poprvé setkal s jedním pozůstalým synem. Po\nskončení jsem k němu přistoupil, podal mu ruky a znovu vyjádřil svou lítost. A\non mě neodmítnul. Byl to pro mne důležitý okamžik. Nemyslím, že mi v tu\nchvíli všechno odpustil, ale určitý posun to jistě znamenalo.\nVynesení rozsudku mi přineslo jistou úlevu, ale také příležitost vyjít se\nsvým předsevzetím. Jak jsem zmínil, nevěděl jsem jak, ani kam. To však\nnebylo podstatné. Hlavní bylo, že jsem chtěl. A to ostatní? Mé poděkování\npatří manželům Vondruškovým, zakladatelům ČSODN, kteří si prošli svým\npeklem, kteří mě neodmítli, když jsem zazvonil u jejich dveří. Jejich\nprostřednictvím se mohu účastnit např. projektu (Ne)zvratné osudy, který je\nzaměřen na nejrizikovější skupinu lidí, jimiž jsou studenti posledních ročníků\nstředních škol a učilišť, kteří začínají svou řidičskou éru. Máme možnost\nsvěřovat jim své zkušenosti a přispět k jejich vlastnímu zamyšlení nad\notázkou bezpečnosti a odpovědnosti.\nJak snadno a nečekaně se člověk může ocitnout na jedné či druhé straně.\nDenně sedáme za volant a nikdo z nás netuší, co bude následovat. Nikdo\nz nás, ani já, ani ty. Nikdo nemůže říct: „Mně se to nikdy nestane!“ Tak, jako\nse stalo mně, může se stát komukoliv z nás.\nNecítím se jako viník, který připravil o život dva lidi, svévolně, z\nvědomé nedbalosti. A přesto je vina tak tížívá, tak skličující. Pocit viny se\nzrcadlí s pocity, které působí svírání v břiše, bolest a strach, a člověk nikdy\nneví, kdy a kde na něj číhají, kdy a kde na něj dolehnou. Pocitu viny, kdy\nzemřel člověk, se nelze zbavit. S tím se musí učit žít.\nNecítím se jako viník z vědomé nedbalosti nebo dokonce jako viník\númyslný a nedovedu si představit, že bych jím být měl. Že bych si zahrával\ntřeba s alkoholem, agresivní jízdou, rychlostí atd. O co horší by to muselo\nbýt? Hrůza pomyslet!\nKaždý z nás se nad takovou otázkou může zamyslet. Dost je na tom, co\nnemůžeme ovlivnit. Jistě by nebylo dobré sedat za volant v panice, že teď se\nurčitě něco stane. Ale v pokoře a odpovědnosti, že jsem jeden z mnoha\nčlánků provozu a že i na mně to závisí, je dobré pamatovat. Jak se zachovám\njá, to ovlivnit mohu.\nnedůvěrou, dívá se, protože se jí mošinka zdá příliš lehká. Ve světě\nnevědomí se dar z nevědomí jeví jako cosi organického. Když zjistí, co\nje v mošince, zmocní se jí hněv a „přehršel“ listí vyhodí. Část listí si\nponechá, aby mohla kozám doma podestlat. Doma ve světě vědomí a\npoučena matkou, která má jakousi znalost o věcech nevědomí, pak\nuvidí, že přináší zlato.\n• Alespoň cosi z pokladu nevědomí jí pomůže zachránit její přívětivý\nvztah k instinktivní stránce představované kozičkami.\nZávěr: Přestoupení či provinění v tomto příběhu přináší v prvním bodě\nmožnost setkat se s archetypovou postavou. V dalších dvou bodech přináší\nztrátu části bohatství, které je z tohoto setkání možné získat. Můžeme tomu\ntaké rozumět tak, že matce s dcerou, dominantnímu vědomému postoji a já,\nzůstane tolik bohatství, kolik jsou aktuálně schopny pojmout. I to ovšem\nznamená diametrální změnu z velké chudoby po bohatství.\nPokud bychom snad chtěli formulovat jakési sdělení, doporučení z příběhu,\nněkdy, v případě tohoto příběhu, by bylo vhodné při setkání s nečekaným\njevem mlčet a nezatracovat jej zrovna. A dále by byla přínosná jakási\ndisciplinovanost při setkávání s nevědomím, důvěra a trpělivost při přijímání\ndaru, aby se lehké mohlo proměnit v těžké a listí ve zlato.\nAfanasjev: Zakázané pohádky. Volvox Globator. Praha 1998\nErben, K. J.: České pohádky. Albatros, Praha 1989\nFreud, S.: Já a ono. Sebrané spisy sv. 13. Praha, Psychoanalytické nakladatelství, 1999a, str. 189-229.\nFreud, S.: Dostojevskij a otcovražda. Očlověku a kultuře. Praha, Odeon, 1990a.\nFreud, S.: Zánik oidipského komplexu. Sebrané spisy sv. 13. Praha, Psychoanalytické\nnakladatelství, 1999b str. 313-320.\nFreud, S.: Já a ono. Sebrané spisy sv. 13. Praha, Psychoanalytické nakladatelství, 1999c str. 189-229.\nGrof, S.: Za hranice mozku. Praha, Gema89, 1992.\nJung, C. G.: Cíle psychoterapie. Výbor z díla I. Nakladatelství Tomáše Janečka. Brno 1998b\nJung, C. G.: Duše moderního člověka. Atlantis, Brno 1994\nJung, C. G.: O fenomenologii ducha v pohádkách. Výbor z díla II. Nakladatelství Tomáše Janečka.\nJung, C. G.: Schizofrenie. Výbor z díla I. Nakladatelství Tomáše Janečka. Brno 1998a\nJung, C. G.: Symbol proměny ve mši. Výbor z díla IV. Brno, Nakladatelství Tomáše Janečka, 2001,\nKiliánová, E., Sirovátka, O.: Čarovné ovoce. Albatros. Praha 1982\nNěmcová, B.: Pohádky. Státní nakladatelství dětské knihy. Praha 1963\nSeifert, T.: Archetyp. Slovník analytické psychologie. Portál, Praha 2006\nŠiroký, H.: Meze a obzory psychoanalýzy. Triton, Praha 2001\nŠrut, P.: Velká kniha českých pohádek. Reader’s Digest Výběr. Praha 2003\nvon Franz, M.-L.: Psychologický výklad pohádek. Portál. Praha 1998\nFreud, S.: Úzkost a pudový život. Nová řada přednášek k úvodu do psychoanalýzy. Sebrané spisy\nsv. 15. Praha, Psychoanalytické nakladatelství, 1997, str. 68-92.\nFromm, E.: Člověka a psychoanalýza. Praha, Aurora, 1997.\nMüller, A.: Prvotní vina. Slovník analytické psychologie. Portál, Praha 2006\nSauer, G.: Individuace. Slovník analytické psychologie. Portál, Praha 2006\nBecker, U.: Slovník symbolů. Portál, Praha, 2002.\nLurker, Hanfred: Slovník symbolů. Universum, Praha 2005.\nvýjezdu z Chotěboře směrem na Ždírec, jsme dojeli velmi pomalu jedoucí\ncisternu s přívěsem. Velmi pomalu říkám proto, že údaj vyčtený z tachografu\nhovořil o rychlostí 37 km/hod. Nejednalo se tedy o jízdu o závod. Při\npředjíždění, v momentě, kdy jsme byli vedle soupravy, se proti nám náhle\nobjevila Škodovka, které svítilo jen pravé obrysové světlo. Byl jsem naprosto\nšokován! Neviděl jsem ji, nemohl jsem ji vidět, neboť ve vzdálenosti asi 500,\n600 m jelo další auto. V záři jeho světel jsem jednu malou žárovičku prostě\nMusím podotknout, že se jednalo o rovný úsek s přerušovanou čarou,\nz jedné strany lemovaný lesem, úsek mně dobře známý. Jen jsem netušil, že\nby v drobné terénní vlně mohlo být schované neosvětlené auto. Jel jsem tudy\nnesčíslněkrát a jsem přesvědčen, že kdyby auto svítilo, viděl bych ho a v tu\nchvíli samozřejmě nepředjížděl. K tomuto faktu není co dodat.\nBrzdil jsem, co se jen dalo, a na nic jiného se nezmohl. Přišlo to tak náhlé,\nže jsem vůbec nedokázal přemýšlet o jiných možnostech, které by mohly\nnáraz odvrátit nebo aspoň minimalizovat. Do poslední chvíle jsem však\ndoufal, že se to nestane. Ale stalo se. Došlo ke střetu. Byla to strašná rána.\nDo zlomků vteřiny se vešlo tak neuvěřitelně mnoho. Zlomky vteřiny totálně\nměnily život. Stalo se něco, s čím jsem nikdy nepočítal, nic se nedalo\nzastavit, nic se nedalo vzít zpět. Byl jsem paralyzován.\nV ten okamžik se poprvé vynořil i pocit viny. Byl silný, intenzivní – byl to\nstrach! Svíral mě a dusil, když se schylovalo ke střetu. Bál jsem se o své\nnejbližší. Přežijí? Nepřežijí? Svíral mě a dusil, když jsem se bál o ty naproti.\nZápasil jsem s ním a bránil se. Byl jsem přesvědčen, že za to nemůžu. Věděl\njsem, že auto naproti nesvítilo. Byl jsem si naprosto jist, že kdyby svítilo,\nnestalo se to. Tím nejsilnějším pocitem byl strach!\nHolky se rozplakaly a to byl signál, že žijí. Bětce nebylo vůbec nic, byla dobře\nchráněna dětskou sedačkou a Marianka si posteskla na bolest v zádech. Moje\nžena měla jen ulomený kousek zubu, a já? Jen mi tekla krev z nosu. Jinak nic,\nvůbec nic! Jaká úleva. Byli jsme připoutaní! Vždycky jsme byli připoutaní! Opět\nmě však přemáhal strach, když jsem přiběhl k protějšímu autu – nepřipoutaný,\nzhroucený řidič, nejevící známky života a za ním ještě někdo.\nI my jsme nakonec museli do nemocnice, na pozorování, aby se vyloučila\nvnitřní zranění. V sanitě jsme se dověděli, že v autě jeli manželé\npředdůchodového věku, řidič žije a jeho ženě již nebylo pomoci. A pocit viny?\nByl děsivý! Stalo se to nejhorší. Zemřel člověk…\nJeště ten večer jsem byl v nemocnici v Havlíčkově Brodě obviněn\nz těžkého ublížení na zdraví s následkem smrti. Zhroutil se mi život. Nevěděl\njsem, co bude dál. Měl jsem strach. Bál jsem se o život řidiče, bál jsem se o\nsvoji rodinu. Tehdy poprvé jsem pomyslel na vězení. Jeden strach střídal\ndruhý, třetí atd. Nebyl to strach zbabělce, ale strach vystihující vážnost\nsituace, hlubokou účast, pocit odpovědnosti.\nŘidič byl následující den vrtulníkem transportován do brněnské úrazové\nnemocnice, kde přežíval ještě tři čtvrtě roku. Pravidelně jsem tam telefonoval,\nchtěl jsem vědět, jak se mu daří. Ale slyšel stále stejné: „Nejste rodinný\nporuchy PTSP, angl. zkratka PTSD). Jak se dá norma a patologie rozlišit?\nPodle 10. revize Mezinárodní klasifikace nemocí vznik posttraumatické\nstresové poruchy není dán nějakou předchozí patologií či nedostatečností\npoškozeného, porucha vzniká jako následek traumatu a její propuknutí svědčí\no původní normě, respektive duševním zdraví, o původní přiměřené\nvnímavosti a citlivosti subjektu.\nVedle posttraumatické stresové poruchy existuje též posttraumatický růst\n(angl. zkratka PTG, post-traumatic growth), a to někdy i u jednoho člověka\nv různých situacích.\nPosttraumatickou poruchu od posttraumatického růstu můžeme rozlišit podle\nNeurotické řešení je výsledkem nevědomého kompromisu mezi\nsebedestruktivním puzením falešného self a záměrným, vědomým úsilím po\npozitivním řešení. Má rysy nutkavosti, hrozí sebedestrukce a vznik velkých\nspolečenských mesianistických snah a řešení.\nŘešení zdravé, posttraumatický růst, se odehrává na úrovni vědomé.\nObsahuje základní sebepřijetí (tj. není motivováno falešným self) a\npředpokládá přijetí sebe uprostřed druhých, to znamená rovnováhu lásky k\nsobě a k druhému.\npřesvědčení a víry, že odpuštěno má být, třebaže já v tuto chvíli sám odpustit\nnemohu. Jednak tím Ježíš a Štěpán potvrzují sílu a důstojnost svého lidství, o\nkterou je chtěli jejich popravčí připravit; projevují tak v určitém smyslu\npřevahu – viz první interpretace odpuštění výše.\nUvedená tři pojetí odpuštění se nemusí vzájemně vylučovat. Spíš nám\nukazují, že v práci s vinou a odpuštění nelze absolutizovat jeden postup a že\nse jedná o práci tvůrčí.\n5. Zpět ke kurzu o vině, smíření a pastoraci\nV kurzu na Jaboku a ETF pracujeme s tímto a podobnými texty. Přitom se\npokoušíme – jakkoliv někdy nesystematicky – pojmenovat a osvojit si\nschopnosti, které by měl mít člověk, který se podílí na práci s vinou a\nodpuštěním, a to v osobním i profesním životě. Reakce studentů na texty je\nčasto pozitivní, co se daří zatím méně, je fáze nácviku konkrétních\npožadovaných dovedností a postupů.\nNa závěr si dovolím ještě dvě poznámky, které chtějí vyjádřit potřebu pokory\nna jedné straně a odhodlání na straně druhé při tak sisyfovské práci, jakou je\npráce s odpuštěním a smířením. K tématu pokory opět otevřu knihu Alistaira\nLittle. „Jednou se mě [Martin] zeptal, ´Alistaire, můžeš rozumět tomu, jak se\ncítí rodina, která ztratila milovaného blízkého?´ ´Ano, mohu.´ (…) Později, při\nobvyklém debriefingu, Martin mou odpověď zpochybnil: ´Vzpomínáš, jak jsi\nříkal, že můžeš rozumět, jak se ta rodiny cítí? Ale jak to, že můžeš?´ ´Jak to\nmyslíš?´ ´Zajímá mě, jak jim můžeš rozumět.´ ´No, jejich tchán byl zastřelen.\nKdyby byl zastřelen můj tchán …´ ´Ale on nebyl.´ ´Samozřejmě, ale kdyby byl\n…´ ´Ale on nebyl.´ ´Nerozumím.´ ´Alistaire, jsou věci, které nevíš, a je třeba,\nabys řekl, že nevíš. Můžeš říct: ´“Umím si představit …“´, ale nikdy nemůžeš\nvědět, dokud se to nestane tobě´“ (2009: 155). Něco znát a něco znát ze\nzkušenosti jsou dvě odlišné věci. I s tím je třeba ve výukovém kurzu počítat.\nK tomu, že je možné neztrácet odhodlání ke smysluplné práci, připomenu\nslova napsaná v roce 1982 na Borech: „Uvažuji-li jako to, co ze mne tento\nsvět dělá – totiž jako lidské identity zbavený šroubek gigantického soustrojí -,\npak opravdu nemohu dělat nic (…). Uvažuji-li však jako to, čím každý z nás\npůvodně je, resp. čím každý z nás má – nezávisle na stavu světa – základní\nmožnost se stát, totiž jako svéprávná lidská bytost, schopná odpovědnosti ke\nsvětu a za svět, pak samozřejmě mohu dělat mnoho. (…) Na námitku, že to\nnemá smysl, odpovídám velmi prostě: má!“ (Havel, 1990: 351).\nCongar, M.J., 1939, Divided Christendom. A Catholic Study of the Problem of Reunion.\nTrans. M.A. Bousfield, London: The Centenary Press.\nHavel, V., 1990, O lidskou identitu. Praha: Rozmluvy\nLittle, A., 2009, Give a Boy a Gun.\nSchreiter, R.J., 1999, The Ministry of Reconciliation. Spirituality and Strategies. Maryknoll,\nskloubit odlišné vzpomínky, životní vzorce, hodnoty a postoje.4 Yves Congar\nnapsal: „Různost a rozdělení byly jakoby vetkány do vláken sociálního a\nnárodního života“ (1939: 38-9). Hovoří také o prodloužené tíze či závažnosti\nstarých vin. S nadějí jsem ale zažil, že tato závaží, vetkaná ponejvíce\nneuvědoměle do našich zažitých způsobů myšlení, hovoru a jednání, nás\nnedeterminují absolutně. Je totiž možné získat novou zkušenost, zkušenost\nkonkrétného života s konkrétními lidmi. A díky této nové vztahové zkušenosti\nse dřívější i novější rozpory mezi konfesními skupinami již nejeví jako hlavní\nZkušenosti s ekumenismem mi poskytly pro studium viny a smíření\nv pastorační práci dva impulzy. První je právě zmíněné poznání, že konflikty\nse v dlouhodobé perspektivě uzdravují spíše korektivní životní zkušeností než\nnějak v teorii. Druhý impulz se týká uzdravení zraněné paměti: ani ne tolik\nindividuální, jako spíše kolektivní či skupinové. Dokument Mezinárodní\nteologické komise Paměť a smíření. Církev a chyby minulosti z roku 1999,\nkterý připravil půdu pro památná papežova slova omluvy Židům a dalším\nskupinám na Zelený čtvrtek následujícího roku, byl na jednu stranu\nprůlomový. Z hlediska obětí – tehdejších i dnešních – nicméně dokument\nnebyl přesvědčivý. Jakkoliv byl plný upřímné lítosti a pokání, vyznačoval se\nspíše fixací na pachatele než zájmem o oběti a jejich osud. Detailní\nargumentaci zde není možné předložit.5 Podobný sklon v kolektivních\nžádostech o odpuštění je ovšem dobré kriticky zkoumat a i v zájmu viníků\npojmenovat. Tolik aspoň několik impulzů z ekumenismu.\n2. Seminář o práci s vinou a smířením\nS těmito podněty z ekumenismu jsme na VOŠ Jabok a v bakalářském\nprogramu Pastorační a sociální práce na ETF UK před čtyřmi lety poprvé\notevřeli kurz o práci s vinou a smířením v pastorační práci. Už nešlo především\no řešení mezicírkevních sporů. Tématem se stala práce s různými skupinami\nklientů: rodinami, umírajícími, vězni, národnostními skupinami, oběťmi\nneštěstí. Vycházíme z předpokladu, že při řešení sociálních případů existují\noblasti, kterým se obvykle vyhýbáme, protože běžné metody sociální práce se\njim neumějí věnovat. Jde o témata viny (vlastní a druhého), zraněných\nvzpomínek, odlišnosti, neschopnosti odpustit apod. Pojmenování a řešení\ntěchto oblastí může přinést významný posun v řešení sociálních problémů, se\nkterými uživatelé sociálních služeb přicházejí. Charakter práce v kurzu je\nNa dokreslení jednu vzpomínku: při studijním pobytu v Cambridge jsem ranní modlitby absolvoval pod\ndohledem anglikánských mučedníků Latimera, Ridleyho a Cranmera, kteří byli vymalování ve vitrážích oken\nanglikánské kaple, na nedělní bohoslužby jsem chodil do katolického kostela zasvěceného Panně Marii a\nanglickým mučedníkům, tedy katolickým obětem zejména z doby Jindřicha VIII a královny Alžběty.\nTéma jsem ve větší šířce rozpracoval ve své magisterské práci Memory and the Church: a contemporary\necumenical debate on Jan Hus in the Czech Republic (Anglia Ruskin University, 2008).\n3. Zdroje pro práci s vinou a smíření\nPředně je třeba zmínit, že v kurzu pracujeme s rozlišením Roberta Schreitera\nna spiritualitu a strategie smíření (1999). Spiritualitou je zde v širokém smyslu\nmíněna kultivace mého vnitřního života a zahrnuje vztah k sobě, k druhým,\nk okolnímu prostředí, k Bohu. Koncentrace na strategii bez důrazu na\nspiritualitu dává dojem, jako by vyrovnání se s vinou či proces smíření byly\njen otázkou techniky, které se lze naučit. Bez strategií se smíření\nsamozřejmě neobejde: spiritualita vede k akci. V důrazu na spiritualitu\nvnímám rozdíl mezi naším pastoračně orientovaným kurzem a kurzy o\nmediaci a řešení konfliktů (jejichž propracované postupy jinak vděčně\nK osvojování si spirituality smíření ve smyslu postojů, hodnot a kompetencí\nvyužíváme zejména práci s příběhy. Pracujeme s literaturou, filmy, hudbou,\nvýtvarným uměním, symboly a rituály, ale i s Biblí. V tomto příspěvku bych\nrád představil jedno literární svědectví z poslední doby, které vystihuje\nněkteré klíčové otázky při vypořádávání se s vlastní vinou a při hledání\nodpuštění. Budu citovat z knihy Give a Boy a Gun (2009), jejímž autorem je\nAlistair Little. Nejdříve popis „neštěstí“: z obyčejného chlapce vyrůstajícího ve\nspořádané rodině v Severním Irsku se stal člověk násilí. V sedmnácti letech\nzastřelil při jedné odvetné akci člověka. Psal se rok 1975. Dalších 12 let\nstrávil ve vězení. V něm se mu otevřel nový svět a Alistair začal zjišťovat, co\nznamená zůstat lidským v prostředí konfliktu. Následně se začal věnovat\nproblematice smíření a dnes vede k tomuto tématu kurzy. Kniha mapuje celý\ndosavadní Alistairův příběh a je proto neuvěřitelnou pokladnicí reflexí nad\ntématy jako je např. dehumanizace, být oběť a viník zároveň, jak začíná\nproces smíření a vyrovnání se s vinou. Kvůli krátkosti času jsem z knihy\nvybral jen jednu zásadní myšlenku o odpuštění.\n4. Co je vlastně odpuštění\nSamotný koncept odpuštění vidí Little jako problematický. „Lidé hovoří o\nodpuštění tolika různými způsoby,“ píše Little a pokračuje:\n„Pro některé to znamená rozlomení psychologického vztahu, který jim\nviník vnutil. Pro jiné to je navázání kontaktu s viníkem, naslouchání\njeho příběhu, či dokonce spřátelení s ním. Já mám zkušenosti\ns rodinami v Severním Irsku, jejichž jeden člen se vyrovnával s bolestí\nztráty tak, že kontaktoval nepřátelskou komunitu. Ostatní členové\nrodiny tuto jeho cestu k ´odpuštění´ viděli jako zradu na tom, kdo byl\nzabit. Jakožto viník bych nikdy nežádal za odpuštění rodinu člověka,\nkterého jsem zastřelil. Už si vytrpěli dost na to, aby ještě museli\nreagovat na takový požadavek z mé strany. Odpuštění je komplexní\nzáležitost a ne všechna jeho pojetí jsou dobrá“ (2009: 192).\nPodívejme se na tato provokativní slova detailně a uveďme je do dialogu\ns myšlenkami již zmíněného Roberta Schreitera.\nz mezioborové konference\nVelká posluchárna Evangelické teologické fakulty UK v Praze, Černá 9\ns Cyrilometodějskou teologickou fakultou Univerzity Palackého\nPsychosociálním intervenčním týmem České republiky\nČeským sdružením obětí dopravních nehod\nSkupinou pro vytváření standardů psychosociální krizové pomoci\na spolupráce při Generálním ředitelství\nobčanským sdružením Rafae\nSpolkem krizovců a humanitářů\no prozkoumat mnohotvárnost viny vyskytující se v souvislosti\no nahlédnout na vinu a neštěstí v rozpětí od akademických úvah\npo reflexi viníků a obětí neštěstí\no promýšlet přínos viny a zacházení s ní\no podpořit mezioborový a mezilidský dialog a spolupráci\nMinulé vykořisťování kolonií je považováno za zdroj bohatství rozvinutého\nsvěta. Ale to také nemusí být pravda. Velká Británie byla bohatá ještě před\ntím, než získala nějaké kolonie, naopak Švýcarsko, Norsko ani Finsko nikdy\nkolonie neměly. Kanada a Austrálie naopak byly koloniemi.\nMezi lety 1957 a 2007 investoval západ do rozvojové pomoci 2,3 bilionu\ndolarů. Dodnes ale není dostupný nejjednodušší lék stovkám tisíců lidí,\nnemocných normálně léčitelnými chorobami a umírajícím hlady. Miliardy\ndolarů se prostě rozplynuly. Tato fakta zaznívají na světových summitech\nzcela otevřeně (5). Kolonialismus je nazýván nejtemnějším momentem\nevropské historie, ale tento pocit viny škodí jak těm viníkům, tak jejich\nDnešní představitelé afrických organizací a panafričtí myslitelé například\nAxelle Kabou (3) prohlašují, že globální pomoc je pro Afriku škodlivá, že\nAfrika je schopna se bez této pomoci obejít a sama by měla definovat svůj\nrozvoj a nevytvářet závislosti na rozvoji, o kterém rozhoduje někdo zvenčí.\n1. Anzenbacher, A. Úvod do etiky. Praha: Academia, 2001\n2. Carr, S. Psychology of Aid. New York, 1998\n3. Kabou, A. Weder Arm noch ohnmächtig, Lenos Verlag, 2001\n4. Jaspers, K. Otázka Viny. Praha, Mladá fronta. In Baštecká B.\n5. Pandya, A. The Burden of Guilt. Dostupno na:\nhttp://www.henryjacksonsociety.org/stories. Navštíveno 9.11.2010\n6. Singer, P. Famine, Affluence and Morality. Philosophy and Public Affairs, vol.1, no.1.,\n7. Tupy, M.,L.The Culture of Guilt. Policy, vol.19, no.1, 2003 (pp.26-28)\n8. Vivek H.,P. Increasing Effectiveness of Charitable Mail Solicitations Using Negative\nEmotions. Advances in Consumer Research. Volume VIII, 2008.\nPůsobil dvanáct let jako kazatel Českobratrské církve evangelické. V současnosti je odborným\nasistentem na katedře praktické teologie Evangelické teologické fakulty Univerzity Karlovy,\npřednáší katechetiku a pastýřskou péči.\nJistě zde nelze představit komplexní teologický pohled na souvislost\nneštěstí a viny. Zda jde o „věrné souputníky“, to je ovšem otázka. A ještě\njinou otázkou je, zda to bylo právě křesťanství – nebo zda to patří k\ncharakteristikám křesťanství –, že neštěstí a vinu provázalo tak úzce, že\nkaždé neštěstí chápe jako trest či alespoň výchovný prostředek nebo\nzkoušku, aby neštěstí dodalo jakýsi „smysl“. To lze nalézt například u\nTomáše Akvinského. V lidových představách to zůstalo hluboce zakořeněné.\nA pak například F. Nietzsche to učinil jedním z důvodů zásadního odmítnutí\nžidovsko-křesťanské víry1. A po něm i před ním mnoho dalších lidí.\nNa druhé straně lze celou českou i evropskou reformaci a její úsilí\nchápat jako vášnivý zápas právě proti tomu, aby úděl člověka byl chápán na\nzákladě kauzálního vztahu skutků a viny, resp. odměny. Člověk, jeho\ndůstojnost, hodnota ani budoucnost (lidský úděl) není chápán na základě\njeho činnosti (nebo naopak nečinnosti), na základě jeho viny (nebo neviny),\npodle morálních (nebo nemorálních) postojů, podle dějinných okolností.\nČlověk je chápán – ospravedlněn – na základě zásluhy Ježíše Krista.\nProto ani události, které označujeme za šťastné či nešťastné,\nnerozhodují o člověku, jeho důstojnosti či hodnotě s poslední platností. Proto\nani nedokážeme rozhodnout s poslední platností, jaký je smysl zlých (stejně\ntak ani dobrých) událostí. Jde o trest? Jde o výchovné působení, které má\nčlověka proměnit a někam posunout? Jde o tříbení či zkoušku? Na to nelze\ndát předem odpověď, a už vůbec ne platnou pro každého.\nHledáme-li odpověď v Bibli, najdeme nejspíš všechny tyto motivy. Je\ntřeba vždy pamatovat, že Bible není systematickým pojednání o tématech,\nkterá nám přijdou na mysl. Takže ani otázka zla a jeho souvislosti s vinou\nnení vměstnána do jedné či dvou definicí. Bible, ani žádná její část, není\n„traktát o původu zla“. Ale najdeme zde celou řadu příběhů, kde vystupují\nlidé, kteří konají zlo a jsou trestáni. I příběhy, ve kterých se lidé vyptávají na\nspojitost neštěstí a viny. Zní tu ovšem i otázka: Proč? (Žalm 22) Ale nejen\npříběhy, je zde celá sbírka poetické literatury, která se pokouší vypsat,\nvyslovit lidskou trýzeň tváří v tvář neštěstí, i radost nad tím, že toto tázání\nnezůstalo bez odpovědi. A tím jsou tyto texty – především žalmy – pozváním i\npro ty ostatní, kdo mají podobné otázky a zkušenosti.\nNietzsche, F.: Morgenröte. Gedanken über die moralischen Vorurteile. Kniha 1., aforismus č. 78.\npodrobněji Antikrist I, 26.\nVina jako motivace dárců v rozvojové a humanitární\nMgr. Ing. Květoslava Princová\nPedagožka, působí na Caritas – Vyšší odborné škole sociální v Olomouci a Cyrilometodějské\nteologické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci. Dříve pracovala jako koordinátorka a\nmanažerka humanitárních aktivit Charity Česká republika, zejména v zemích bývalého Sovětského\nsvazu a na Balkáně. V současné době se zabývá etikou poskytování humanitární a rozvojové pomoci\na na toto téma píše doktorskou práci.\nVina se objevuje velmi často i jako motivace, která ovlivňuje rozhodování\no zahraniční pomoci, a to jak na úrovni jednotlivých dárců, tak na úrovni vlád.\nJedná se převážně o „vinu za bohatství“ nebo „koloniální vinu.“\nV případě „viny za bohatství“ se zřetelně rýsuje nutkání nějakou formou se\nsolidarizovat, v tomto případě dát něco ze svého bohatství a je otázkou, jestli\nje možné se takto z viny vykoupit, natožpak se jí zbavit. „Metafyzická vina je\nnedostatek absolutní solidarity s člověkem jako člověkem. Tato solidarita\nzůstává trvalým požadavkem i tam, kde už morálně smysluplný požadavek\nkončí“ (4). Koloniální vina se vztahuje spíše k nějaké vině, kterou jsme\nzdědili, a která nás poznamenává hromadně. Tato vina přesahuje provinilou\nosobu a vyvolává klima viny: „Na základě existenciálního společenského\ncharakteru a dějinnosti člověka nabývá vina nutně významu, který přesahuje\nprovinilou osobu. Vyvolává ve společnosti něco jako klima viny a v dějinách\nněco jako tradici viny. Rodíme se do společnosti a do dějin, jež jsou\nformovány touto skutečností“(1, str.158).\nNeštěstí a reakce na něj v mezinárodním kontextu.\nMůže se jednat o náhlou událost v podobě přírodní katastrofy či válek nebo\no vleklé krize, způsobené dlouhodobými konflikty, migrací, a v důsledku toho\nlidským strádáním, chudobou, hladem, strádáním v důsledku nemocí, sucha,\nLidé na tyto události nějak reagují. Většinou tak, že přispívají finančními\nprostředky do sbírek, které jsou organizovány různými humanitárními\norganizacemi. Nemalou částkou přispívají také prostřednictvím svých daní na\npomoc, kterou potom realizuje vláda jejich země. Méně často se účastní lidé\npomoci jako dobrovolníci. Pokud se stane neštěstí blízko nich, pomáhají si\nlidé v rámci skupiny, komunity v rámci jednoho státu. Čím je potřeba pomoci\nvzdálenější, tím častěji je pomoc poskytována prostřednictvím peněz.\nzemětřesení, smlouva pokoje se nepohne (Iz 54,10). Ač není popřen vztah\nčinu a následku, není to poslední slovo o nás lidech a tomto světě: (Ž\n103,10): „Nenakládá s námi podle našich hříchů, neodplácí nám dle našich\nnepravostí.“ Izrael to poznal ve svých dějinách, opět se směl navrátit do své\nzemě. A to je zdrojem naděje pro nás při všech katastrofách, které zažíváme\njako jednotlivci či národy.\nPochopitelně se zde nabízí vyprávění knihy Jób. On, muž spravedlivý\na věrný, je vpádem neštěstí připraven o majetek, zdraví, rodinu. Přicházejí za\nním tři přátelé. Nejprve u něho sedm dní a nocí sedí a mlčí, „neboť viděli, že\njeho bolest je nesmírná“ (Jb 2,13). Všichni tři jsou spolu s Jóbem zajedno, že\nutrpení přišlo právě od Hospodina. Ale proč?\nJestliže Bůh jedná zle, pak je nejlepší se ho zřeknout, nechat ho být\na žít svůj život bez Boha. To nabízí Jóbova manželka (Jb 2,9). K tomu dospěli\npod tlakem svého trápení mnozí lidé. Jób však má za to, že Bůh, má-li být\nBohem živým a svobodným, má právo dávat, a tedy i brát. Ale tím jen\nrozpoutá celý kolotoč otázek a pekelný oheň svého trápení. A všechny ty\nrozhovory s přáteli jsou rozhovory a výpovědi člověka postiženého\nobrovským neštěstím, který se pokouší pochopit smysl toho všeho. A ti tři mu\npomáhají. Nemůžeme sledovat celou argumentaci, ale přátelé postupně\npokoušejí vysvětlit – právě na základě událostí, které mají před očima, a\nsvých zkušeností –, jaký je Bůh a kdo je člověk.\nNikdo není bez hříchu a viny, je jejich východiskem. Když to Jób přizná\na vyzná, Bůh se slituje. Bůh je nekonečný a nejvyšší, člověk jen nepatrný\nčerv. Bůh je věčný, člověk jen prach. Co může pochopit? Bůh je přece\nnepochopitelný a skrytý. Ostatně, určitě byl Jób pyšný, měl by to pokorně\npřiznat. Přátelé zde malují obraz Boha, který zapadá do obrazu skutku a\nnásledku; Bůh, který je zárukou lidské představy o řádech stvoření, jejichž\nporušení může jít jen na konto člověka, resp. člověka toto neštěstí má přivést\nk nápravě a to Boha opět upokojí.\nTo pohoršlivé pro Jóbovy přátele a mnohé čtenáře do dnešních dnů je,\nže Jób právě na toto nechce přistoupit. Jeho obraz Boha je jiný. Nechce se\nsmířit s tím, že tento jeho Bůh by se řídil principem zločinu a trestu, viny\na odčinění, principem dobrých (nebo zlých) skutků, postojů či smýšlení. Jób\nje přesvědčen, že nikoliv on se musí zodpovídat za své činy (nebo smýšlení),\nale Bůh! A Bůh mu nakonec dá zapravdu. Jóbovo žalování – ne na svět\na osud, ale přímo k Hospodinu, najde otevřené ucho. Vyznání, že Bůh stojí\nmimo pravidla odměny a odplaty, že je nad zlým, které se děje v tomto světě,\nse osvědčilo. Oč zřejmější je toto v Novém zákoně.\nTam zazní otázka, zda spolu souvisí neštěstí a vina, přímo, a to z úst\nJežíšových učedníků (J 9,1-32) : "Mistře, kdo se prohřešil, že se ten člověk\nVina za bohatství\nJedním z důvodů, proč lidé pomáhají, je snaha o vyrovnání se s vnitřním\npocitem viny. I když je to zřídka analyzováno v literatuře o pomoci, je zřejmé,\nJ 9,1-7 Cestou uviděl člověka, který byl od narození slepý. 2 Jeho učedníci se ho zeptali: "Mistře,\nkdo se prohřešil, že se ten člověk narodil slepý? On sám, nebo jeho rodiče?" 3 Ježíš odpověděl:\n"Nezhřešil ani on ani jeho rodiče; je slepý, aby se na něm zjevily skutky Boží. 4 Musíme konat\nskutky toho, který mě poslal, dokud je den. Přichází noc, kdy nikdo nebude moci pracovat. 5 Pokud\njsem na světě, jsem světlo světa." 6 Když to řekl, plivl na zem, udělal ze sliny bláto, potřel slepému\nstvoření jako důsledek zla, které je ve světě přítomné a tajemně souvisí\ns lidskou vinou.\nVina se při a po neštěstí týká každého, kdo je událostí zasažen. Každého se\novšem týká jinak. Jde také o jiný typ viny. Jasnou vinu najdeme u viníka\nneštěstí. Přeživší ovšem také mluví o vině – za přežití, případně o vině za to,\nže nedokázali neštěstí zabránit. Záchranáři a pomáhající mohou vnímat vinu\nza to, že neudělali pro přímo zasažené více. Komunita může pociťovat, že\nnedokáže účinně vyjádřit solidaritu se zasaženými. Mnoho pomáhajících\nmožná najde vinu mezi svými motivacemi k angažovanosti.\nJe třeba si uvědomit, že zde mluvíme o různých druzích viny. Základní\nvymezení známe od Karla Jasperse, který se pokoušel vypořádat\ns myšlenkou kolektivní viny po druhé světové válce v Německu. Dělí vinu na\nprávní, politickou, morální a metafyzickou. Posledně jmenovaná je\nvyjádřením „solidarity mezi lidmi jako lidmi, v jejímž důsledku je každý\nspoluzodpovědný za všechno bezpráví a všechnu nespravedlnost na světě“.\nOd společenství k individualitě a zase zpátky\nAbsolvovala v roce 2004 Filozofickou fakultu Univerzity Palackého Olomouci, obor psychologie.\nV letech 2004–2005 pracovala v Psychiatrické léčebně v Kroměříži. Od roku 2005 je zaměstnána ve\nFakultní nemocnici v Olomouci. V letech 2006–2008 působila na Lékařské fakultě Univerzity\nPalackého jako asistentka. Kromě klinické oblasti se věnuje vzdělávání dospělých. Dále se vzdělává\nv oblasti analytické psychologie. Je autorkou monografie Vina (2006, Praha: Triton).\nV první části příspěvku se budu věnovat stručnému nastínění\npsychologického pojetí viny. Druhá část je výsledkem zkoumání o motivu viny\na neštěstí v pohádkách. Ve třetí části se pokusím hlouběji analyzovat jednu\naž dvě pohádky.\n1. Psychologické pojetí viny\nV psychologii se zabývají vinou např. hlubinné či humanistické směry. Autoři,\nkteří se jí věnují, jsou např. Freud, Jung, Gorf, Fromm, Frankl atd.\nJak ale můžeme tyto úvahy vztáhnout na obec, potažmo na otázku\nkomunitních intervencí po neštěstích? Tradiční komunity vycházely\nz myšlenky souručenství viny. Cokoli dělá jedinec, týká se všech a dopadá na\nvšechny. Nechce-li mít společnost účast na jeho činech, musí ho vyloučit,\ndistancovat se od něho. Tento přísný přístup najdeme ve Starém zákoně\nnebo třeba v principu krevní msty. Nám tento pohled přijde tvrdý a často\nnezohledňující individuální podmínky viníka a jeho činu, ale jeho smyslem je\nvědomí souručenství, soudržnosti, společenství – v dobrém i zlém. Zde\nostatně koření i zmíněný koncept „kolektivní viny“: Kdo se jednoznačně\nnedistancoval od dění ve společnosti, neoddělil se od ní rozhodným činem,\nspolunese odpovědnost za vykonané zlo.\nTento kolektivní přístup k vině postupně mizí a prohlubuje se vědomí osobní\nzodpovědnosti, které v dnešním diskurzu převažuje: „V oněch dnech už\nnebudou říkat: Otcové jedli nezralé hrozny a synům trnou zuby, nýbrž každý\nzemře pro svou nepravost. Každému, kdo jí nezralé hrozny budou trnout\nzuby. (Jr 31,29-30)“\nTato individualizace viny má ovšem i negativní konotace. Díky ní přestáváme\nvnímat sociální rozměr viny, „struktury zla“, na nichž se všichni nějak\npodílíme. Vina není jen „mojí, mojí, mojí vinou“, ale také „naší“ vinou. Má\nindividuální i sociální povahu. Nikdo se od nějaké její podoby nemůže zcela\ndistancovat. Dnes nás to však nemusí vést k hledání obětních beránků, ale\nnaopak k vyjádření „solidarity provinilých“.\nVážíme si individualizace viny – toho, že nikdo nemůže být souzen za viny\nněkoho jiného (důraz, který najdeme už v Tóře a Prorocích). Ale neměli\nbychom – i díky modernímu rozpoznání vnitřní rozmanitosti vin – vylít\ns vaničkou dítě a ztratit ze zřetele společenství ve vině, solidaritu nás jako\nviníků. Naopak můžeme hledat možnosti vyjádření této solidarity. Pokud toto\nC. G. Jung se zabýval vztahem utrpení a pocitů viny. Považuje toto spojení\nza druhotný pokus o morální vysvětlení míry utrpení, kterým člověk\nprochází (fylogeneticky se objevuje v situaci většího rozvoje duševních\nfunkcí). Primárně utrpení popisuje jako součást iniciačního procesu, se\nkterým je spojena destrukce a následné nalezení nového tvaru. Vina a\nutrpení tedy může být usouvztažněna dvojím způsobem. Buď budeme\nutrpení interpretovat jako důsledek viny nebo budeme utrpení rozumět\nVe Freudově pojetí je pocit viny buď vědomý, nebo nevědomý.\nNevědomý pocit viny Freud spojuje jednak s oidipským komplexem,\nsituací, kdy dítě touží po rodiči opačného pohlaví a touží se zbavit rodiče téhož\npohlaví, který je celý nevědomý. Dále s agresí obrácenou dovnitř. Dává ji do\nsouvislosti s nevědomou potřebou trestu. Pocit viny také spojuje s nemocí.\nCítí-li se člověk nevědomě provinilý, pak jeho Nadjá (psychická struktura\nobsahující morální pravidla, svědomí a ideální já) mu jakoby říká, že nic než\nnemoc si nezaslouží. Pacient se pak opět neuvědomovaně odmítá uzdravit.\nVědomé pocity viny Freud vysvětluje v souvislosti s napětím mezi Jáským\nideálem, který je součástí Nadjá, a já. Já se cítí vinno, že nedosahuje kvalit\npředstavovaných Ideálním já. Člověk pak vnímá vinu s nadměrnou intenzitou.\nV důsledku toho „v Já vzniká velká potřeba trestu, která zůstává zčásti\nuchystána pro zásahy osudu, zčásti nachází ukojení v týrání ze strany Nadjá\n(vědomí viny).“ (Freud 1990)\nVědomé pocity viny člověk (muž) může dle Freuda zažívat také v situaci\núspěchu, kdy jakoby přerůstá svého otce, což je z dob dětství zakázáno.\nVina a utrpení\nvšem chlapcům, aby opustili budovu. Odešla s nimi i devítiletá dívka, která\nKolem tři čtvrtě na jedenáct dorazila policie, která se bez úspěchu pokoušela\ndomluvit s útočníkem, aby akci ukončil. Kolem 11. hodiny byl slyšet z budovy\nkřik rukojmích. Sedm minut po jedenácté Roberts zahájil střelbu. Přes dvě\nminuty trvalo, než se zásahová jednotka dostala zadem do budovy. Ve chvíli,\nkdy se v okně objevil první člen jednotky, se Roberts zastřelil.\nStřelba zasáhla všechny dívky, čtyři z nich byly na místě mrtvé. Ostatní byly\npřevezeny do nemocnice. Pátá dívka zemřela v nemocnici. Pět přeživších\nvyvázlo s nejrůznějšími následky, z nichž nejhůře je na tom dívka upoutaná\nna invalidní vozík, která nekomunikuje jinak než úsměvem.\nKdo byl Charles Roberts?\n32letý Američan žijící v nedaleké obci. Byl řidičem mlékárenského vozu,\nkterým rozvážel mléko v oblasti, mimo jiné i do komunity Amišů. Devět let\npřed touto událostí mu krátce po porodu zemřela dcera. Zanechal po sobě\nmanželku a tři děti, každému z nich napsal dopis na rozloučenou.\nJaká byla reakce komunity Amišů?\nJiž několik hodin po útoku kontaktoval někdo z komunity rodinu Charlese\nRobertse. Členové komunity navštívili vdovu, její rodiče i rodiče vraha,\nvyjádřili jim soustrast a projevili jim své odpuštění. V komunitě založili fond na\npodporu útočníkovy rodiny. Asi třicet Amišů se zúčastnilo Robertsova pohřbu.\nVdova, Marie Robertsová, byla také jedna z mála pozvaných na pohřeb jedné\nz obětí. Marie Robertsová napsala otevřený dopis svým amišským\nsousedům, ve kterém jim děkovala za odpuštění, milosrdenství a slitování.\nNapsala: „Láska, kterou jste projevili naší rodině, je pro nás lékem, který tak\nzoufale potřebujeme. Svými dary jste se dotkli našeho srdce způsobem, který\nnedokážu vyjádřit. Váš soucit přesahuje naši rodinu i komunitu a mění celý\nnáš svět a za to Vám upřímně děkuji.“\nCo považujete za podmínku toho, aby mohl člověk v takovéto situaci\nPotkáváme zde motivy lidských slabostí, provinění či hříchů, které často\nodpovídají kategoriím „hlavních hříchů“. Z mravoučného pohledu lze vnímat\ntaké pokračování příběhu po provinění jako trest (Pohádka Potrestaná pýcha\nnese tento motiv přímo v názvu).\nNacházíme mezi nimi:\n• Pýchu: Potrestaná pýcha, Čarovné ovoce – pýcha, obvykle princezny,\nkterá si příliš vybírá mezi ženichy a nikdo jí není dost dobrý, bývá\nodhalena, potrestána a napravena jedním z nich, často skrze\nnepříjemnost, pokoření buď proměnou třeba ve zvíře, znetvořením, nebo\npřinucením princezny přijmout na čas podřadné postavení chudé ženy či\n• Nestřídmost všeho druhu: O kohoutkovi a slepičce (ve verzi Němcové\nkončí smrtí kohoutka), Královna hadů (neochota provdat dceru za\nchudáka), Otesánek, ale také třeba O mladost-knize, kde se setkáváme\ns neochotou respektovat přirozený řád stárnutí a neomalenou\nžádostivostí po mladosti a životě napořád. O Labuti – macecha nepřeje\nnásledníkovi království, sama je chce uzmout – spolčí se s čarodějnicí. O\nSněhurce – nepřiměřené lačnění po vlastní kráse a jedinečnosti.\n• Lakomství: Příběhy většinou bohatých sedláků či jiných pánů, kteří\nv průběhu příběhu přijdou o majetek, který mnohdy přechází do rukou\nchudého, na němž se ještě v některých případech provinili křivdou.\nVtipný příběh o lakotě je „Kmotr Matěj, který se dozví od syna souseda,\nkterého jde navštívit, kam všude schoval před ním dobroty, a vyprávěním\no tom, jak po cestě zabil hada, jehož kvality přirovnává k oněm\nlaskominám (hlavu měl jak ta kýta, která je schovaná pod lavicí) přiměje\nsouseda se zastydět za lakotu a o dobré jídlo se rozdělit.\n• Závist: Závist se objevuje v mnoha pohádkách, často v podobě zlých\nzávistivých bratrů, kteří nejmladšího (často hlupáčka, který uspěl)\npřipraví o předměty, o které se hraje, a mnohdy i o život (O třech\nbratřích), ošklivé zlé sestry hrdinky příběhu (Popelka), zlé švagrové,\nkteré nepřejí štěstí a bojí se o své postavení (Sedmero krkavců).\n• Hněv: Motiv hněvu se objevuje v podobě hněvivé ukvapené reakce,\nčasto v podobě prokletí (Sedmero krkavců), nebo v případě, že člověk\npojal za manžela, častěji ale manželku osobu z jiných světů (například\nvílu). Je-li pak konfrontován s jednáním, které se příčí jeho prostému\nlidskému rozumu, vybuchne hněvem, vyčte dotyčné/mu jeho původ. Tím\njej ztrácí. Zpravidla pak v zápětí zjistí, že ono podivné jednání bylo v jeho\nprospěch (O studánce Litoši).\n• Lenost: Pozoruhodné je, jak pohádky zacházejí s leností. Hrdinou se\nčasto stává osoba, která je jaksi líná, nepodílí se na běžném fungování\na práci, jak je v příběhu naznačena u ostatních postav, ale je to nakonec\nlenoch, kdo dochází cíle.\n• Smilstvo: Pozoruhodné je, že v dochovaných pohádkách, nebo alespoň\nv těch knižně vydávaných, se s příběhy, které by se otevřeně věnovaly\nA co jsem v důsledku nehody získal? Poznal jsem spoustu nových lidí,\nkterých si hluboce vážím.\nPohled státního zástupce: Vina a trest při usmrcení z\nAbsolvoval Právnickou fakultu Univerzity Karlovy (2000), jakož i bakalářské studium ekumenické\nteologie na Evangelické teologické fakultě Univerzity Karlovy (2003). V letech 2002–2004 pracoval\njako asistent soudce Nejvyššího soudu, v letech 2004– 2006 pak jako asistent soudce Ústavního\nsoudu, od roku 2006 je státním zástupcem Městského státního zastupitelství v Brně. V roce 2007\nukončil doktorské studium obhajobou disertační práce na téma Účel a smysl trestu. Je členem\nkomise ministerstva spravedlnosti pro rekodifikaci trestního práva procesního a tiskovým mluvčím\nUnie státních zástupců. V roce 2009 mu byla udělena cena Právník roku – kategorie Talent roku za\nesej na téma Nezávislý státní zástupce – zbožné přání nebo dosažitelná realita? Odborně publikuje\nzejména k otázkám penologickým, jakož i k problematice historického vývoje a postavení\nprokuratury a státního zastupitelství.\nAutor ve svém referátu představil obsah zákona č. 40/2009 Sb.\nDoporučená literatura: Trestní právo hmotné, Oto Novotný a spol., Praha,\n2010 (v druhém díle je kapitola o trestných činech v silniční dopravě)\nMgr. Daniela Gabrielová\nPsycholožka, vystudovala obor sociologie a masové komunikace na Fakultě sociálních věd\nUniverzity Karlovy a jednooborovou psychologii na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy.\nAbsolvovala psychoterapeutický výcvik SUR ve skupinové dynamické terapii. Pracovala v oblasti\npsychologického poradenství a jako krizový pracovník SOS Centra Diakonie ČCE. Od roku 2001\npůsobila v oblasti zdravotnictví jako psycholožka a psychoterapeutka, nejprve v Nemocnici Liberec\nna oddělení neurochirurgie a ambulance bolesti, později v ambulantním zařízení Psychosomatické\nkliniky v Praze. V roce 2004 složila atestaci z klinické psychologie. Je zakládající členkou\nobčanského sdružení Rafae (2004), v současnosti je jeho předsedkyní. V době rodičovské dovolené\n(od 2005) se věnuje především lektorování kurzů a výcviků v oblasti krizové intervence a\nNa univerzitách ve Spojených státech se zabývají studiem a projekty\nvěnovaným tématu odpuštění již druhé desetiletí. Výzkumy ukazují, že ačkoli\nodpuštění patří mezi hodnoty, které doporučují tradiční náboženství, je ve\nzkoumaných kulturách obvyklé, že lidé po setkání s neštěstím spíše setrvávají\nv pocitech zlosti a zášti.\n• (Moudrý zlatník –) vede k úplnému vysvobození, pro které bylo nutné\ntrojí opakování. Vede k tomu, že naslouchá sám král (dominantní\npostoj vědomí, který má být překročen a vyměněn).\n• V jiném případě podobně jako ad 3. posouvá příběh do dalšího kola.\nNepravý princ je prohlášen za toho, kdo splnil úkol, aby se následně\nodhalil jeho podvod (po vzkříšení, vysvobození nebo prostě zjištění\ntoho pravého), často se tak děje v situaci, kdy do hry vstupuje\nprincezna, žena, potkaná na cestách.\nZkusíme-li vnímat pohádku jako „holý skelet psýché“, jak navrhuje von\nFranz (1998) a pohádkový příběh jako obraz cesty lidské duše k zralosti\na plnějšímu vědomí, pak vinu či přestoupení a utrpení, které po ní často\nnásleduje, můžeme chápat spíš jako nezbytnou součást lidského zrání.\nBez nich by se věci nedaly do pohybu a nebylo by šťastných (nebo také\nnešťastných) konců, trval by počáteční, často neuspokojivý, stav, nebo by se\npříběh zadrhl v jakémsi bezčasí, v mezi světě, který není plně lidský ani zralý.\nZdá se, že vina/přestoupení v pohádkovém příběhu předchází hlubšímu\n2.2. Neštěstí v pohádkách\n• Bývá expozicí hrdinského příběhu. Buď na začátku pohádky, nebo nové\n• Von Franz o neštěstí říká, že je často důsledkem situace, kdy je já příliš\nautonomní, není v souladu s celou bytostí. Příliš se drží vlastního\nrozumu a nenaslouchá „centrální regulaci psýché“, bytostnému já.\nNeštěstí je podle ní způsobeno rozpolcenou situací. Kdy já je\nodkloněno od instinktivních vzorců.\n• Pohádka samotná příčinu neštěstí často nespecifikuje a explicitně\n• Neštěstí jako důsledek přestoupení. Uvádí tu etapu příběhu, která\nobvykle vede k definitivnímu vysvobození. Důsledkem takového\nneštěstí a cesty z něj je pak nárůst vědomí. Patrné u Radovida z\npohádky O černé princezně.\n2.3. Pokus o interpretaci pohádkového příběhu\nJung na řadě míst upozorňuje na to, že pohádka je produktem kolektivního\nnevědomí (srov. např. Jung 1998a, str. 378, Jung 1998b,str. 47). Bude nás\nzajímat, v přítomnosti jakých archetypových obrazů se vina či přestoupení\nvyskytuje a co nám může říct o principech duševního dění.\nPři studiu pohádek se ukazuje, že přestoupení či vina se objevuje často\nv souvislosti s, řečeno jazykem analytické psychologie, archetypem stínu,\narchetypem animy. Nelze opominout archetyp ducha, který je v některých\npohádkách patrný jako organizující, podněcující prvek. Také trochu jako\npokušitel, který vyprovokuje situace provinění. Cesta ven z takového maléru\nmá pak zpravidla za následek nárůst vědomí.\npříslušník, nemůžeme vám dát informace“. I to mi stačilo. Znamenalo to – asi\nPozůstalým synům jsem napsal dopis, vyjadřující lítost a nabízející nějakou\npomoc. Nesetkal se však s odezvou.\nNásledovala řada vyšetření, expertíz a posudků, jednání s právníkem,\nvysvětlování a dokazování. Život se nám obrátil naruby. A pocit viny? Zápasil\njsem s ním. Nezříkal se svého podílu. Neuměl jsem se však smířit s tím, že\nna vině jsem právě a pouze já. My čtyři jsme z auta vystoupili úplně zdraví\na na druhé straně smrt a těžké zranění?\nByl jsem hodně rozčarován. Nejen, že se mi nepodařilo uhájit pro mne\nzákladní příčinu nehody, že auto nesvítilo, ale stejně by mi to prý nebylo nic\nplatné. I kdyby nesvítilo vůbec, jednalo by se pouze o přestupek. Podobně\nbyla kvalifikována skutečnost, že protijedoucí nebyli připoutaní. Což se\nznalecky prokázat podařilo. Žil jsem v přesvědčení, že kdyby připoutaní byli,\nnemělo by to tak fatální následky. Vinen jsem byl tedy já proto, že jsem se\nv danou chvíli vyskytoval v části vozovky, kde jsem neměl co dělat. Z počátku\njsem to vnímal jako nespravedlnost, ale později, po výkladu mého právníka\njsem to pochopil. I to, že právo a spravedlnost si mohou být tak vzdáleny.\nPrávník mě také upozornil, že jsem jediný, který smí v celé kauze\nbeztrestně lhát. Za takového že jsem prý považován. Hluboce se mě to\ndotýkalo, až degradovalo. Celou situaci jsem od počátku vnímal s takovou\nvážností, že jsem viděl pouze jediné východisko – cestu pravdy. Nic jiného\npro mne, děj se co děj, neexistovalo. Trápilo mě, že jsem způsobil tak strašné\nutrpení a ještě jsem byl považován za lháře? Dodnes to vnímám jako křivdu.\nI takové pocity nelze nespojovat s výrazem „vina“.\nKdyž mi po tři čtvrtě roku právník telefonoval, že řidič zemřel, všechno mé\nvnímání se ještě umocnilo. Zemřel druhý člověk – strašný pocit! Bolest, tíseň\na strach, a k mnoha dalším pocitům přibyla ještě starost o rodinu, protože\nvězení jsem měl víc než jisté. Ani tentokrát se můj dopis pozůstalým synům\nnesetkal s odezvou. Mrzelo mě to, psal jsem ho upřímně, ale uměl jsem to\nKoncem března, tři měsíce po tragické nehodě – jako by toho nebylo dost\n– přichází další rána: autobus na přechodu pro chodce srazil naši dceru.\nUtrpěla poranění hlavy a až po třech dnech, kdy se její stav výrazně\nzhoršoval, byl odhalen rozsáhlý hematom. Následovala operace. I ona vedla\nA pojem vina? Zatrnulo nám, strašně jsme se o ni báli. Těžko se to dá slovy\npopsat. Dosud vážná situace se ještě stupňovala. Starost o dceru zcela překryl\njakýkoliv náznak hněvu na řidiče autobusu. Ačkoliv to může znít neuvěřitelně,\ncítil jsem jediné – schválně to neudělal. Ani já jsem to schválně neudělal…!\nI zde však pojem „vina“ nakonec vyvstal. Bohužel ve chvíli, kdy „silný“\nprávník dopravních podniků chtěl bezostyšně svést vinu na naší Alžbětu.\nNaštěstí jsme se setkali se soudkyní, která dokázala situaci vyhodnotit nejen\nprofesionálně, ale především lidsky. Trest uložila nápravný, nikoliv likvidační.\nBylo mi to velkým povzbuzením.\n3: Bětuška přestupuje příkaz ženky, ať až doma se dívá na dar, který jí dává\n• Podívání se do mošinky na dar od Ženky již cestou a ne až doma, jak jí\nona přikazovala, můžeme považovat z akt „předčasné analýzy“. Dříve,\nnež dozrál čas, než poctivě prošlapala celou cestu zpět z opojného\ntance do běžného vědomí a běžné reality, chtěla vidět. Proviňuje se\nobyčejnosti až chudobě. Lesní ženka je ve velejemném – průsvitném šatu.\nNáplní jejího času je tanec. Přichází v poledne, v době, kdy se láme čas. Kdy\nje přístupný bytostem odjinud. S Bětuškou ji spojuje také věnec. Jedna jej má\nze lnu, který má spřádat, druhá z lesních květin. Pozoruhodné je, že lněným\nvěncem je Bětuška vybavena od matky. Zdá se tedy, že vědomý postoj je\njaksi vstřícně tomuto setkání nakloněn. Tomu, že při setkání s lesní ženkou je\n„konstelován archetyp“, odpovídá stav fascinace, ve kterém se Bětuška\n– „Líčka Bětušce hořela, oči jí svítily, zapomněla na úkol i na kozy, jen se\ndívala na svoji družku, která se před ní, okolo ní v nejluznějších\nMotiv tajemství: Bětuška před matkou zatajuje setkání, dokud se neprojeví\nsamo nevhodným matčiným zacházením s darem z nevědomí. O tajemství\nmůžeme uvažovat jako o dů-ležitém prvku dospívání. Zachování tajemství je\novšem dvojsečné. Domů přinesené předánko je něco, co se matky\nbezprostředně týká (ona přízi smotává) a když nebyla zpravena, nemohla\nrespektovat příkaz Lesní ženky a vedlo to ke ztrátě daru.\nV tomto příběhu se setkáváme s několikerým přestoupením a jejich důsledky\n1: Bětuška zapomíná na práci. Je stržena setkáním s archetypem. Vystavuje\nse hněvu vědomého (mateřského) postoje.\n• Projevuje se ztrátou radosti, trpkými výčitkami „že se dala té krásné\npanně omámit“. Ovšem jen přechodně. Druhý dne stejně tančí.\n2: Matka poruší příkaz ženky, o kterém nic neví a obě tím ztrácí dar.\n• Dominantní vědomý postoj reprezentovaný matkou zatím neměl\npříležitost zaznamenat nový kontakt já s nevědomím. Nerespektuje\ntudíž jeho pokyny, či pokyny stínu. Při smotávání příze, která neubývá,\nreptá („který čerchmant to předl“) a o dar přichází.\nZde je pozoruhodné, že jakmile se o Lesní žence dozví, je k ní dosti přívětivá\n– „s děvčaty mají slitování a mnohdy je i bohatě obdarují“.\nJe to tento matčin poznatek, který vede Bětušku k tomu, aby se podívala na\nto, co v mošince přinesla. Zdá se, že i tento dominantní vědomý postoj si\nzachoval vědomost, znalost o věcech nevědomí. Není k nim primárně\nnepřátelský, ví dokonce, jak by se vůči nim měl zachovat a je v podstatě\ndisponován přijmout dary z nevědomí:\n– „že pak jsi mi to neřekla, kdybych byla nereptala, mohla jsem mít příze\nNarodil se a první polovinu života prožil v Karlových Varech. Vyrůstal v tradiční křesťanské rodině\nspolu s třemi staršími sestrami. Vyučen elektromechanikem, studoval střední školu pro pracující\ns maturitou v témže oboru. Jako elektrotechnik pracoval v oblasti silnoproudu, měření a regulace a\nnyní jako servisní technik pracovních plošin.\nPo svatbě v roce 1986 se přestěhoval do Prahy, kde žije se svojí rodinou dosud. Má tři studující\nděti, syna a dvě dcery. Při svém technickém zaměření rád nachází oddech v prostém prostředí staré\nchalupy na Vysočině. Rád cestuje, těší se sportem i muzikou a nadevše miluje přírodu.\nV roce 2004 zavinil dopravní nehodu, v jejímž důsledku zemřeli dva lidé. Byl odsouzen\nk podmíněnému trestu a zákazu řízení.\nNyní se podílí na preventivní činnosti v oblasti silničního provozu. Působí např. v projektu\n(Ne)zvratné osudy, směrovaném k nejrizikovější skupině obyvatelstva, totiž studentům posledních\nročníků středních škol a učilišť, kteří se chystají nebo už začali svoji řidičskou éru.\nSkupinová analytička, čestná členka londýnské Group Analytic Society. Psychoanalytická\npsychoterapeutka v soukromé praxi, spoluzakladatelka a členka občanského sdružení Rafael\nInstitut, jehož posláním je mj. psychoterapie pro generace po holocaustu. Publicistka.\nNázev příspěvku by mohl být považován za absurdní. Proč by se měl\nčlověk, který přežil nepřízeň osudu, z něčeho obviňovat. „Jestliže jsem\nnenasadil svůj život, abych zabránil zavraždění druhých, ale jen přihlížel,\ncítím se vinen... To, že ještě žiji, když se stalo něco takového, spočívá na\nmně jako nesmazatelná vina.“ Výrok je možné vnímat jako osobní vyznání\nfilozofa Karla Jasperse, který se za války opakovaně odmítal rozvést se\nŽidovkou. Vinu dělí v knížce Otázka viny (příspěvek k německé otázce), která\nvyšla v Německu v roku 1946, na kriminální, politickou, morální,\nKdyž jsem přijal pozvání na tuto konferenci, připadl na mě nelehký úkol –\nhovořit o své vině. Nejsem žádný řečník, jsem jen prostý člověk s trpkou\nzkušeností, hlubokou ránou v duši, která pomalu zarůstá v křivolakou jizvu.\nAno, nelehký úkol. Hovořit z pozice toho, který se vlastně vůbec nemá čím\nchlubit. Ale přesto se o to pokusím.\nNejprve bych se rád nad pojmem „vina“ zamyslel trochu obecně. Co pro\nnás znamená? Jak s ním dokážeme zacházet?\nPocit viny vnímá každý z nás individuálně. Troufnu si říci, že jsme si ho\nnepřinesli z matčina lůna. Je to pocit, se kterým se v průběhu života teprve\nsetkáváme. Nějak na nás působí a my se ho učíme vnímat. Snažíme se mu\nrozumět a nějak s ním naložit. A v tom mezi námi lidmi může docházet\nk nemalým rozdílům. Někdo poznával svět v prostředí klidném, harmonickém,\njiný v prostředí hektickém a plném rozporů. Ovšem pocit viny je jen jednou\nčástí pomyslného celku. Nebýt například slušných mravů, dobrých vztahů\nmezi lidmi, určitých zvyklostí, nebo předpisů, řádů a zákonů, asi by ani\nneexistoval. Je tedy s něčím nedílně spojen a více či méně konfrontován.\nMůže se tak stát, že ve stejné věci jeden člověk vinu cítit může, jiný nikoliv.\nPocit viny je nepříjemný. Bráníme se mu, skrýváme jej, potlačujeme.\nNevíme si s ním rady, vymlouváme si jej, bojíme se. Je to v našem životě\nněco jednoznačně negativního. Mrzí nás, ruší a zaměstnává. Znovu se vrací,\npronásleduje a nedá nám spát. Bolí, tíží, trápí. Ptáme se, co s tím?\nA jak chutná pocit viny po tragické dopravní nehodě? Nedá se to vyčíst\nz novin, ani učebnic. Kdo to neprožil, těžko může pochopit. Říkám to v\n29. prosince od naší tragické dopravní nehody uplyne šest let. Jeden\nčlověk zemřel na místě, druhý po tři čtvrtě roce.\nV ten podvečer, byla už tma, jsme vůbec nikam nespěchali. Měli jsme\ndovolenou, děti prázdniny a jeli na chalupu. Moje žena a dvě dcery. Krátce po\nNa jedné straně vnímáme, že existenciální vina je zdrojem solidarity, na\ndruhé, že je zdrojem utrpení a nemoci (například posttraumatické stresové\nMůžeme předpokládat, že možnost takovéto viny platí též pro lidi, kteří přežili\nkoncentrační tábor? Na místě je otazník, nikoli konstatující tečka, neboť\nodpovědí není akademické řešení, ale hluboké, byť nevědomé prožívání\ntrestu, a pokání – a to na straně přeživších i jejich dětí! To znamená na\nMezi projevy můžeme zařadit sebetrestání, nedopřávání si, potlačování\na snižování vlastní identity (osobní i skupinové) – tzn. narcistická zranění.\nU první generace přeživších byly nápadné opakované pokusy o sebevraždu,\nžádosti, aby rodina k sebevraždě pomohla (tedy ambivalence vůči sebevraždě).\nU druhé generace přeživších nacházíme nedostatečnou separaci nebo její\nchybění, „parenting the parent“ (být rodičem svému rodiči, „rodičovské dítě“),\nsebepoškozování (jako dodatečný podíl na utrpení prarodičů), odčiňování.\nToto chování zdaleka není vždy vědomé.\nMezi psychologické mechanismy, které mohou tyto projevy chování\nobjasnit, řadíme obranný mechanismus identifikace s agresorem, falešné\nself, traumatofilii (náchylnost k sebezraňování, úrazům atp.).\n„Existenciální“ vina souvisí s potřebou smyslu a nacházíme ji jako součást\nmýtu o stvoření člověka: poznání vlastní smrtelnosti, konečnosti je při absenci\nsmyslu tak strašné, že člověk raději přijme představu hříchu a trestu jako\nvysvětlení, které smysl dává. Téma takto opracované kulturou má svůj\nprotějšek v neurotických zpracováních jedinců: únosnější je přijmout podíl na\nutrpení (rodičů) nějakým sebetrestáním (tedy chováním kajícníka,\nprovinilého), než snášet představu nesmyslnosti a hrůzy zavraždění.\nLittle nejdříve hovoří o odpuštění jako o rozlomení vazby mezi obětí a\nviníkem. Cílem je obnovit lidskou důstojnost oběti, kterou viník poničil. Když\nodpouštím, dávám najevo, že nechci být ovládán minulostí, nechci, aby\nminulost určovala mou budoucnost. Odpuštění je tak projevem mé svobody,\nosvobozením se od minulosti. Oběť už nechce být pouze pasivní, ale chce\nmít svůj život ve svých rukou; Schreiter hovoří o cestě od oběti k přiživšímu\n(from victim to survivor). Typické pro toto pojetí odpuštění je, že může jít o\njednostranný děj, což bývá v realitě lépe představitelné. Pokud následuje na\nstraně viníka lítost a prosba o odpuštění, je to spíše důsledek již zvoleného\npostoje odpuštění na straně oběti.\nDále Little zmiňuje navázání kontaktu s viníkem. Pro některé typy „neštěstí“\nnebo zranění je setkání obou stran přiměřené a účinné. V Berlíně jsem se\nsetkal s institutem mimosoudního vyrovnání mezi pachatelem a obětí (TäterOpfer-Ausgleich). Zde se usiluje o skutečné setkání obou stran, vzájemné\nvyslechnutí verzí příběhu, o oboustrannou formulaci slov lítosti i odpuštění.\nProces je dovršen dohodou o vyrovnání, nejčastěji finančním, která je\npředložena soudci. Považuji tento institut téměř za sekulární pastoraci. Jeho\nlimitem je, že nemůže být využit v případech závažné trestné činnosti a že\nvyžaduje oboustranné zapojení. To platí i pro institut mediace využívaný u\nnás. Jeho kontraindikací je navíc např. závislost účastníka, která ohrožuje\njeho schopnost naplnit výslednou dohodu. Nicméně výhodou práce se\nsmířením, při kterých dochází k setkání oběti a viníka, může být zkušenost\njakési proměny obou stran. Nejde o to dostat se díky smíření do jakéhosi\npředchozího stavu, jakoby se nic nestalo. Smíření bere vážně bolestné\nvzpomínky na nespravedlnost a násilí. To potvrzuje i Little, když píše (téměř\nslovy žalmisty, srov. Ž 51,5): „Lidé říkají, ´Nech už minulost za sebou´, ale pro\nmě je minulost pořád se mnou. Jen jsem se naučil, aby mě minulost\nneparalyzovala. Do čeho jsem se v minulosti namočil, je do značné míry\nsoučástí toho, kým jsem v přítomnosti, v dobrém i zlém“ (2009: 216). Smíření\ntedy není zapomenutí, negace minulosti, její znevážení, mávnutí ruky, ale její\ntransformace. Schreiter k tomu dodává: „Při odpouštění nezapomínáme;\npomatujeme si odlišným způsobem“ (1999: 66).\nLittle se nakonec ve svém pojetí odpuštění kloní k následujícímu: „Jakožto\nviník bych nikdy nežádal za odpuštění rodinu člověka, kterého jsem zastřelil“\n(2009: 192). Viník podle něj vlastně nemá právo žádat o odpuštění, dokud mu\nje oběť sama nenabídne. Cítím z těchto slov obrovský respekt k oběti a\ncitlivou snahu vyhnout se sekundární viktimizaci. Little nechce zlehčovat ani\nzávažnost prvotního neštěstí či zranění, ani enormní nárok představovaný\npožadavkem na oběť, aby se s tím vším vyrovnala. Sám píše ze strany\npachatele, proto je vhodné toto třetí reflexi odpuštění doplnit ze strany oběti.\nSchreiter rozlišuje mezi odpuštěním Božím a lidským. Především když je\nzážitek s neštěstím čerstvý a silný, nelze po člověku chtít, aby s lehkým\nsrdcem rozdával odpuštění. Vždyť ani křižovaný Ježíš a kamenovaný Štěpán\nneadresují svým popravčím odpuštění (srov. Lk 23,34; Sk 7,60). Zároveň ale\npro ně vyprošuje Boží odpuštění. To lze chápat jednak jako projev\nMgr. Petr Jandejsek, M.A.\nAbsolvoval Filosofickou fakultu University Karlovy v oboru Sociální práce. Zároveň vystudoval\nobor Teologie křesťanských tradic na Evangelické teologické fakultě téže university a následně\nobor Pastoral Theology na Anglia Ruskin University v Cambridge. V současnosti je doktorandem\nna Evangelické teologické fakultě v oboru Systematická teologie.\nPracoval v Armádě České republiky a v sociálních službách. Od roku 2003 vyučuje na Vyšší\nodborné škole sociálně pedagogické a teologické Jabok. Přednáší rovněž v oboru Pastorační a\nsociální práce na ETF UK a nově v návazném magisterském oboru na téže fakultě. Kromě\nsystematické teologie se lektorsky a publikačně věnuje též lidským právům v sociálních službách a\npráci s vinou a smířením. Je editorem publikace Hledání Ježíšovy tváře. Christologická čítanka (s\nK. Bauerovou a I. Noble; Praha, 2008).\nPříspěvek „Úloha pastoračních pracovníků při práci s vinou a smířením“ si\nklade za cíl představit výukový kurz Práce s vinou a smířením, který byl před\nčtyřmi lety otevřen na VOŠ Jabok a ETF UK, a zmínit vybrané zdroje\nvyužívané ve výuce. Autor nejdříve identifikuje inspirační zdroje\nz ekumenismu pro oblast práce s vinou a smířením, jmenovitě význam\nkorektivní životní zkušenosti s dřívějším „nepřítelem“, a nebezpečí fixace na\nviníka spíše než na oběť i v dobře míněných snahách o odpuštění. Jádrem\npříspěvku je reflexe trojího pojetí odpuštění, založená na zkušenosti\nseveroirského autora Alistaira Little v knize Give a Boy a Gun (2009). V díle\njde o vyrovnání se s neštěstím, jehož původcem byl autor jako dospívající\nchlapec. Odpuštění může být pojato jako obnova lidské důstojnosti oběti, tedy\njako rozlomení psychologické vazby oběti na pachatele. V jiném smyslu je\nodpuštění naopak chápáno jako navázání kontaktu, či dokonce přátelství\noběti s viníkem. Třetí pojetí odpuštění je zdrženlivější, dlouhodobější a\nvyžaduje trpělivost. Na straně pachatele se projevuje respektem k oběti, kdy\nviník ani nepovažuje za své právo vyslovit žádost o odpuštění s ohledem na\nmožnou sekundární viktimizaci. Na straně oběti může být odpuštění záměrně\npřenecháno Bohu, což svědčí o tom, že oběť ví, že odpuštění je třeba udělit,\ntřebaže sama na něj nemá dost síly. Příspěvek uzavírá odůvodnění\npožadavku na jistou míru pokory a osobního odhodlání na straně\npastoračních pracovníků činných v oblasti práce s vinou a smířením.\n1. Inspirace z ekumenismu\nK problematice práce s vinou a smířením jsem se dostal od zkušeností\ns ekumenismem. Měl jsem možnost zažil studium a společný život spolu\ns lidmi jiných křesťanských tradic. Věroučné rozdíly se řešily na přednáškách\na seminářích, a ty nakonec nebyly tím hlavním problémem. Hůř se daly\nodpovědi. A tím jsou tyto texty – především žalmy – pozváním i pro ty ostatní, kdo mají podobné otázky a zkušenosti. Že není snadné najít jednoduchou odpověď po vztahu zlé události a viny, naznačuj...\nklidná, pokojná a plná síly jako moře kolem. Popřejeme tedy magistrátu, aby onen „jediný hlas", o který tu jde, nebyl hlasem sirén.\njsem dal dvojnásobnou alokaci,“ řekl nám. V tom okamžiku ještě nikomu nedošlo, co to znamená. Teprve časem se ukázalo, že je to vlastně taková kamufláž – snažili se tím zakrýt to, že ministerstvo z...\nA pracovala, svítila. Mnoho lidí obohatila. Ještě večer před smrtí dirigovala svůj sbor na koncertě. Pak odjela do nemocnice a v noci zemřela... To byl dobrý život až do konce! Nechci tvrdit, že na...\nČasopis 112 - Větrání hromadných garáží\na celého integrovaného záchranného systému by naše země neměla zajištěnu bezpečnost. Proto vám všem děkuji za práci, kterou tak dobře vykonáváte.“ Zmínil se také o tom, že se snaží, aby podmínky pr...\nstrojů Matrix a nebo elektronických


Příběh začíná tím … – Vindové\nAuthorPřemysl Lúa Černý 9.3.2020 11.7.2020 No Comment\nPříběh začíná tím, že na počátku byla voda a oheň, které se působením vnitřního puzení či nějakého boha uspořádávajícího (ale netvořícího) svět postupně dělily. Když vroucí voda rozervala vnější skořápku z ohně, vydělila se z nich vlhká, ale zároveň vroucí Země, která tak měla dát vzniknout životu. Lidé pocházejí ze stromů vyplavených na břeh moře či jezera, kde jejich skořápka z kůry, podobná skořápce z ohně při vzniku Země, pukla, a už dospělí lidé vystoupili ven. Důvodem prý je, že se děti ještě nedovedou o sebe starat, proto museli první lidé vyrůst v bezpečí skořápky. Tak alespoň zní pradávný indoevropský mýtus, který se stal základním kamenem myšlení mnohých dávných mudrců. Řecké pojetí a středomořská zkušenost napřed nahradily stromy rybami, nebo spíše korýši s tvrdou skořápkou. Tento příběh je rozpracován například u Anaximandra (610-546 př. n. l.), nicméně skutečné celkové zamyšlení lze nalézt až u Hérakleita (kolem 540-480 př. n. l.), který svět vnímal jako neustálý proces vznikání a zanikání. „Nelze dvakrát vstoupit do téže řeky,“ říkával. Naše těla umírají i se obnovují už během našich životů, živé bytosti vždy reagují na okolní prostředí, které jim něco umožňuje a něco ne, a podle toho rostou. Není zde žádný celosvětový účel, pouze koloběh vznikání a zanikání. Živé bytosti touží po „příjemnosti“, která je specifická pro ten daný druh. Svět včetně živých bytostí je nahodilé dílo pralátek a účel vzniká pouze mezi nimi, není vepsán do vesmíru nějakým tvůrcem, jak je patrné z díla Empedoklea (kolem 495-435 př. n. l.). Kde on spatřoval pralátky, atomisté jako Leukippos (500-440 př. n. l.) a Démokritos (kolem 460-370 př. n. l.) spatřovali malé nedělitelné částečky, které se pohybují a přeskupují, čímž utváří náš svět. Tuto nauku dále rozšířil Epikúros (314-270 př. n. l.), který se rovněž zabýval etikou a mnohými dalšími přírodními zákonitostmi. Největší souborné dílo tohoto myšlenkového proudu pak pochází až z římské doby od Lucretia (kolem 97-55 př. n. l.), který shrnul myšlenky epikúrejců a obratně popisoval pohyb atomů, vznik vzruchů, volný pád a první předpoklady pro pozdější teorii evoluce.\nAutor obrazu: Pietro da Cortona\nBohužel na síle a oblíbenosti získal jiný myšlenkový proud, zpočátku představovaný Sókratem (469/470-399 př. n. l.), Xenofóntem (kolem 428-354 př. n. l.) a Platónem (427-347 př. n. l.). Ti odmítli vznikání světa „zezdola“ postupným seskupováním menších částí a vytváření vzájemných vztahů k tvorbě složitějších bytostí, ale začali tvrdit, že svět i všechny živé bytosti mají daný účel nějakým božstvem, nebeským tvůrcem, dokonalou bytostí (tedy vznik „seshora“), a na první místo dosadili člověka, kterého tak úplně vytrhli od ostatních živých bytostí (do té doby nebylo pravidlem, že by byl člověk vnímán odtrženě od přírody nebo byl třeba něco víc než ostatní živočichové). Úplně tak oddělili „humanitní“ zkoumání od „přírodovědného“ a už nepovažovali za nutné dokazovat své názory pozorováním přírody, uvažováním a smyslovým vnímáním. Následně se tohoto proudu chytil jinak velký myslitel a pozorovatel přírody Aristotelés (384-322 př. n. l.), který nicméně zastával jen lokální účel jednotlivých živých bytostí, a ne účel celosvětový. Všichni pak oddělili mysl od těla, svět „pod Měsícem“ a „nad Měsícem“. Poslední kapkou byl nástup novoplatonismu (koncem 2. století n. l.), který Aristotelovy spisy uměle „systematizoval“, vytvořil košaté metafyzické nesmysly a učinil z nich dogma. Jako posledním, celkem už bohužel přirozeným blokem do tohoto proudu byl nástup křesťanství … presokratické a epikúrejské poznání atomů, povahy světa, času, základů teorie evoluce atp. si tak muselo počkat na své znovuobjevení a začlenění do společenského povědomí zhruba dalších dva tisíce let.\n„Proč dnes samozřejmý koncept evoluce někoho nenapadl dřív? Předběžně hned prozradíme navrhovanou odpověď: Napadl, ale ne celý, a později se příliš nehodil do rámcového konceptu celkového rámce vědění. Myšlení vstřícné vůči evoluci bylo nadlouho opuštěno, dokud se v 19. století definitivně nenavrátilo v nové podobě, už jako součást spíše přírodovědy než filosofie … Aristotelova nesmírně vlivná biologická teorie spolu s rozvojem teleologického myšlení v klasické době a hierarchického uspořádání rodů a druhů podle všeho zcela vytěsnily protoevoluční myšlení, jak je nacházíme u presokratiků. Je příznačné, že obdobné koncepce se, jak jsme viděli, v následujícím období objevují u Lucretia, tedy přívržence epikúrejské školy, která odmítala účelný řád světa a prozřetelnost působící v přírodě, s čímž souvisí i značný stupeň nahodilosti při vzniku světa a živých bytostí v něm. To se samozřejmě obrací proti představě pevně vymezených a rozlišených druhů – například působením božské prozřetelnosti. Na druhou stranu epikúreismus byl v antice svým způsobem okrajový proud, zastávaný spíše intelektuální menšinou, a zejména to platí pro jeho přírodní filozofii … Stejně tak Lucretius byl jakožto hlasatel materialismu a neexistence božské síly, která by aktivně zasahovala do světa, ve středověku na naprostém okraji zájmu učenců a filosofů. Zásadní zlom přináší až rok 1417, kdy se italský humanista Poggio Bracciolini účastnil koncilu v Kostnici (a se značným zájmem a sympatiemi sledoval vystoupení Jeronýma Pražského). Během výprav do klášterů v německy mluvících oblastech Poggio objevil jeden z mála zachovaných exemplářů Lucretiovy básně O přirozenosti věcí, která do té doby nebyla známa. Italští humanisté okamžitě ocenili její literární genialitu a v 15. století se Itálií doslova přehnala vlna zájmu o Lucretiovu poezii. Epikúrejský obsah básně byl však vstřebáván postupně … Teprve mnohem později dochází k recepci Epikúrovy a Lucretiovy fyziky opírající se o představu atomů pohybujících se v nekonečném prázdnu … Recepce epikúreismu se tedy omezuje na etiku a fyziku, zatímco v případě protoevolučních teorií k ní spíše nedochází, možná i kvůli tomu, že to, co se o atomistické biologii dočítáme ve starých pramenech, může jen těžko konkurovat mnohem podrobnějším a systematičtějším Aristotelovým výkladům … Darwin tedy svého předchůdce ve skutečnosti nerozpoznal v Aristotelovi, ale v Empedokleovi. To snad ospravedlňuje naše předchozí hledání náznaků evoluční teorie u tak podivných a vzdálených myslitelů, jako jsou Anaximandros, Hérakleitos, Empedoklés, Lucretius a další.“ – Evoluce před Darwinem: Nejstarší vývojová stadia evoluční nauky, Vojtěch Hladký, Radim Kočandrle, Zdeněk Kratochvíl