Starověký Řím - Ancient Rome - abcdef.wiki\nStarověký Řím - Ancient Rome\nHistorie Říma od 8. století před naším letopočtem do 5. století\nTento článek je o historii římské civilizace ve starověku . Historii města Řím najdete v Římě . Pro jiná použití, vidět starověký Řím (disambiguation) .\n753 př. N. L. - 476 n. L\nÚzemí římské civilizace:\nVýchodní římská říše\nŘím (a další během pozdní říše, zejména Konstantinopol a Ravenna )\nKrálovství (753–509 př. N. L.)\nRepublika (509–27 př. N. L.)\nŘíše (27 př. N. L. - 476 n. L. )\n• Založení Říma\n753 př. N. L\n• Svržení z Tarquin pyšným\n509 př. N. L\n• Octavianus prohlásil Augusta\n27 př. N. L\n• Kolaps Západořímské říše\n476 n. L\nV historiografii , starověký Řím popisuje římskou civilizaci od založení italského města Říma v 8. století BC k pádu Západořímské říše v 5. století našeho letopočtu, pak by zahrnovala její Římské království (753-509 př.nl), Roman Republika (509–27 př. N. L.) A Římská říše (27 př. N. L. - 476 n. L. ) Až do pádu západní říše. Civilizace začala jako kurzíva osídlení v italském poloostrově , tradičně starý k 753 před naším letopočtem, který rostl v Římě a který následně dal jeho jméno k říši, nad nimiž vládli a rozšířené civilizační říše rozvíjet. Civilizaci vedli a ovládali Římané , střídavě považovaní za etnickou skupinu nebo národnost. Římská říše se rozšířila a stala se jednou z největších říší ve starověkém světě , stále vládla městu, podle odhadů 50 až 90 milionů obyvatel (v té době zhruba 20% světové populace) a pokrývala 5 milionů kilometrů čtverečních (1,9) miliónů čtverečních mil) na své výšce v roce 117 n. l.\nBěhem mnoha staletí existence se římský stát vyvinul z volitelné monarchie na demokratickou klasickou republiku a poté na stále více autokratickou semi-volitelnou vojenskou diktaturu během říše. Přes dobývání , kulturní a jazykové asimilace , na jeho vrcholu to kontroloval severoafrickém pobřeží, Egypt , jižní Evropa , a většina západní Evropy , na Balkáně , Krymu a hodně ze Středního východu , včetně Anatolia , Levant a části Mezopotámie a Arábie . To je často seskupeno do klasického starověku spolu se starověkým Řeckem a jejich podobné kultury a společnosti jsou známé jako řecko-římský svět .\nStarověká římská civilizace přispěla k modernímu jazyku, náboženství, společnosti, technologii, právu, politice, vládě, válčení, umění, literatuře, architektuře a strojírenství. Řím profesionalizoval a rozšířil svoji armádu a vytvořil vládní systém nazvaný res publica , inspirace pro moderní republiky , jako jsou Spojené státy a Francie. Dosáhla působivých technologických a architektonických výkonů, jako je výstavba rozsáhlého systému akvaduktů a silnic , stejně jako výstavba velkých památek, paláců a veřejných zařízení.\nTyto Punské Války s Kartágu byly rozhodující pro stanovení Řím jako světové velmoci . V této sérii válek získal Řím kontrolu nad strategickými ostrovy Korsika, Sardinie a Sicílie; vzal Hispania (moderní Španělsko a Portugalsko); a zničil město Kartágo v roce 146 př. n. l., čímž Řím získal nadvládu ve Středomoří. Na konci republiky (27 př. N. L.) Řím dobyl země kolem Středozemního moře i mimo něj: jeho doména sahala od Atlantiku po Arábii a od ústí Rýna do severní Afriky. Římská říše vznikla s koncem republiky a Augustovou diktaturou . Sedm set dvacet jedna let římsko-perských válek začalo v roce 92 př . N. L. Prvním bojem proti Parthii . Stal by se nejdelším konfliktem v lidské historii a měl by závažné trvalé důsledky a důsledky pro obě říše.\nPod Trajanem dosáhla říše svého územního vrcholu. Rozprostíral se od celé Středozemní pánve až po pláže Severního moře na severu, až k břehům Rudého a Kaspického moře na východě. Republikánská morálka a tradice začaly během císařského období upadat, přičemž občanské války se staly předehrou společnou pro vzestup nového císaře. Státy Splinter, jako je Palmyrene Empire , by dočasně rozdělit říši během krize 3. století, než byla obnovena určitá stabilita ve fázi Tetrarchy císařské vlády.\nZápadní část říše, sužovaná vnitřní nestabilitou a napadená různými migrujícími národy, se v 5. století rozpadla na nezávislá barbarská království . Východní část říše zůstala pravomoc přes středověk až do jeho pádu v roce 1453 našeho letopočtu.\n1 Mýtus o založení\n3.1 Punské války\n4 Pozdní republika\n4.1 Marius a Sulla\n4.2 Caesar a první triumvirát\n4.3 Octavian a druhý triumvirát\n5 Empire - Principate\n5.1 Julio-Claudiánská dynastie\n5.1.2 Od Tiberia po Nerona\n5.2 Flaviánská dynastie\n5.2.2 Titus a Domitian\n5.3 Nerva – Antonínská dynastie\n5.3.2 Od Hadriána po Commodus\n5.4 Severanská dynastie\n5.4.2 Od Caracally po Alexandra Severuse\n5.5 Krize třetího století\n6.2 Konstantin a křesťanství\n7 Pád Západořímské říše\n8.2 Struktura třídy\n8.5.1 Římské námořnictvo\n8.8 Čas a data\n9.3 Etika a morálka\n9.4 Umění, hudba a literatura\n9.6 Hry a rekreace\n13.1 V římských dobách\n13.2 V moderní době\n14 Viz také\nMýtus o založení\nHlavní článek: Založení Říma\nPodle mýtu založení Říma, město bylo založeno 21. dubna 753 př.nl na břehu řeky Tiber v centrální Itálii, kterou dvojčata Romulus a Remus , který sestoupil z Trojan prince Aeneas , a kteří byli vnuky Latinský král Numitor z Alba Longa . Krále Numitora sesadil jeho bratr Amulius , zatímco Numitorova dcera Rhea Silvia porodila dvojčata. Protože Rhea Silvia byla znásilněna a impregnována Marsem , římským bohem války , byla dvojčata považována za napůl božská .\nPodle legendy Řím založili v roce 753 př. N. L. Romulus a Remus , kteří byli vychováni vlkem\nNový král Amulius se obával, že Romulus a Remus znovu usednou na trůn, a proto nařídil, aby se utopili. Vlčice (nebo manželka pastýře v některých účtů) uložit a zvedl je, a když oni byli staří dost, oni se vrátili na trůn Alby Longa na numitor.\nDvojčata poté založila své vlastní město, ale Romulus zabil Remuse ve sporu o umístění římského království , ačkoli některé zdroje uvádějí, že hádka se týkala toho, kdo bude vládnout nebo dát městu jeho jméno. Romulus se stal zdrojem názvu města. Aby přilákal lidi do města, stal se Řím útočištěm pro chudé, vyhnané a nechtěné. To způsobilo problém v tom, že Řím začal mít velkou mužskou populaci, ale byl bez žen. Romulus navštívil sousední města a kmeny a pokusil se zajistit sňatková práva, ale protože byl Řím tak plný nežádoucích, byl odmítnut. Legenda říká, že Latinci pozvali Sabines na festival a ukradli jejich svobodné dívky , což vedlo k integraci Latinů se Sabines.\nDalší legenda, zaznamenaná řeckým historikem Dionysiem z Halikarnasu , říká, že princ Aeneas vedl skupinu trojských koní na námořní plavbě, aby našli novou Tróju, protože originál byl zničen na konci trojské války . Po dlouhé době v rozbouřeném moři přistáli na břehu řeky Tibery . Nedlouho poté, co přistáli, chtěli muži znovu vyrazit k moři, ale ženy, které s nimi cestovaly, nechtěly odejít. Jedna žena jménem Roma navrhla, aby ženy vypálily lodě na moři, aby zabránily jejich opuštění. Zpočátku se muži na Romy zlobili, ale brzy si uvědomili, že jsou na ideálním místě k usazení. Osadu pojmenovali podle ženy, která zapálila jejich lodě.\nŘímský básník Virgil líčil tuto legendu ve své klasické epické básni Aeneid , kde je trojský princ Aeneas bohy předurčen založit novou Tróju. V eposu také ženy odmítají vrátit se zpět k moři, ale nezůstaly na Tiberu. Po dosažení Itálie byla Aeneas, která si chtěla vzít Lavinii , nucena vést válku se svým bývalým nápadníkem Turnusem . Podle básně byli albánští králové pocházející z Aenea, a tak byl jeho potomkem Romulus, zakladatel Říma.\nHlavní článek: Římské království\nEtruské malování ; tanečník a hudebníci, Hrob leopardů , v Tarquinia, Itálie\nMěsto Řím vyrostlo z osad kolem brodu na řece Tiberu , křižovatky dopravy a obchodu. Podle archeologických důkazů byla vesnice Řím pravděpodobně založena někdy v 8. století př. N. L., I když se může datovat až do 10. století př. N. L. Členy latinského italského kmene na vrcholu Palatinu .\nZdá se, že Etruskové , kteří se dříve usadili na severu v Etrurii , založili politickou kontrolu v regionu koncem 7. století před naším letopočtem a vytvořili aristokratickou a monarchickou elitu. Etruskové zjevně ztratili moc koncem 6. století před naším letopočtem a v tomto bodě původní latinské a sabinské kmeny znovu objevily svoji vládu vytvořením republiky s mnohem většími omezeními schopnosti vládců vykonávat moc.\nŘímská tradice a archeologické důkazy poukazují na komplex uvnitř Forum Romanum jako sídlo moci pro krále a také počátky náboženského centra. Numa Pompilius , druhý římský král, který vystřídal Romula , zahájil římské stavební projekty se svým královským palácem, Regií a komplexem Vestalských panen .\nHlavní článek: Římská republika\nTato busta z Kapitolských muzeí je tradičně identifikována jako portrét Luciuse Junia Bruta , římské bronzové plastiky , 4. až konec 3. století před naším letopočtem\nPodle tradice a pozdnější spisovatelé, jako Livia se římská republika byla založena kolem 509 před naším letopočtem, kdy poslední ze sedmi králů Říma, Tarquin Proud byl sesazen tím Lucius Junius Brutus a systému založeného na každoročně volených soudců a různé zástupce byla založena shromáždění. Ústava stanoví řadu kontrol a rovnováh , a rozdělení pravomocí . Nejdůležitějšími soudci byli dva konzulové , kteří společně vykonávali výkonnou moc, jako imperium nebo vojenské velení. Konzulové museli spolupracovat se senátem , který byl zpočátku poradním sborem hodnostní šlechty nebo patricijů , ale rostl co do velikosti a moci.\nMezi další soudce republiky patří tribuny , kvestory , aediles , praetors a cenzoři . Magistrace byly původně omezeny na patricije , ale později byly otevřeny obyčejným lidem nebo plebejcům . Republikánská hlasovací shromáždění zahrnovala comitia centuriata (centuriatské shromáždění), které hlasovalo o otázkách války a míru a volilo muže do nejdůležitějších úřadů, a comitia tributa (kmenové shromáždění), které volilo méně důležité úřady.\nItálie (jak ji definují dnešní hranice) v roce 400 př. N. L.\nVe 4. století př. N. L. Byl Řím napaden Galy , kteří nyní rozšířili svou moc na italském poloostrově za údolí Pádu a přes Etrurii. Dne 16. července 390 před naším letopočtem, galská armáda pod vedením kmenového náčelníka Brennus , se setkal s Římany na břehu řeky Allia deset mil severně od Říma. Brennus porazil Římany a Galové pochodovali do Říma. Většina Římanů uprchla z města, ale někteří se zabarikádovali na Kapitolském kopci na poslední místo. Galové vyplenili a vypálili město a poté oblehli Kapitolský vrch. Obléhání trvalo sedm měsíců. Galové pak souhlasili, že Římanům poskytnou mír výměnou za 1 000 liber (450 kg) zlata. Podle pozdější legendy si Říman dohlížející na vážení všiml, že Galové používali falešné váhy. Římané poté vzali zbraně a porazili Galy. Jejich vítězný generál Camillus poznamenal: „Železem, ne zlatem, Řím si kupuje její svobodu“.\nŘímané postupně podmanili ostatní národy na italském poloostrově, včetně Etrusků . Poslední hrozba pro římskou hegemonii v Itálii přišla, když Tarentum , hlavní řecká kolonie, získala pomoc Pyrrha z Epiru v roce 281 př. N. L. , Ale toto úsilí také selhalo. Římané zajistili svá dobytí založením římských kolonií ve strategických oblastech, čímž vytvořili stabilní kontrolu nad oblastí Itálie, kterou dobyli.\nHlavní článek: Punic Wars\nViz také: Římské dobytí Pyrenejského poloostrova\nBěhem punských válek se mění držení Říma a Kartága\nJeden z nejznámějších římských obležení bylo to Celtiberian pevnosti Numantia v současné severu-centrální Španělsku Scipio Aemilianus v 133 před naším letopočtem\nRoman bronzová busta z Scipio Africanus staršího z Neapol Národního archeologického muzea (inv. Č 5634),\ndatovaný v polovině 1. století před naším letopočtem\nvytěženou z vily papyrusů u Herculaneum podle Karl Jakob Weber , 1750-65\nVe 3. století př. N. L. Řím stál před novým a impozantním protivníkem: Kartágem . Kartágo bylo bohatým a vzkvétajícím fénickým městským státem, který měl v úmyslu ovládnout středomořskou oblast. Tato dvě města byla spojenci v dobách Pyrrha, který byl pro obě hrozbou, ale s římskou nadvládou v italské pevnině a kartáginskou thalassokracií se tato města stala dvěma velmoci v západním Středomoří a jejich spory o Středomoří vedly ke konfliktu .\nFirst Punic válka začala v roce 264 před naším letopočtem, kdy město Messana požádal Kartágo o pomoc při jejich střetu s Hiero II Syrakus . Po kartáginské přímluvě Messana požádala Řím, aby Kartágince vyhnal. Řím vstoupil do této války, protože Syrakusy a Messana byly příliš blízko nově dobytým řeckým městům jižní Itálie a Kartágo bylo nyní schopno provést útok přes římské území; spolu s tím mohl Řím rozšířit svoji doménu nad Sicílií .\nAčkoli Římané měli zkušenosti s pozemními bitvami, porážka tohoto nového nepřítele vyžadovala námořní bitvy. Kartágo bylo námořní velmocí a římský nedostatek lodí a námořní zkušenosti dělaly cestu k vítězství pro římskou republiku dlouhou a obtížnou . Navzdory tomu po více než 20 letech války Řím porazil Kartágo a byla podepsána mírová smlouva. Mezi důvody druhé punské války patřily následné válečné reparace, s nimiž se Kartágo na konci první punské války smířilo.\nDruhá punská válka je proslulá svými geniálními generály: na punské straně Hannibal a Hasdrubal ; na římské, Marcus Claudius Marcellus , Quintus Fabius Maximus Verrucosus a Publius Cornelius Scipio . Řím bojoval s touto válkou současně s první makedonskou válkou . Válka začala odvážnou invazí do Hispanie Hannibalem, synem Hamilcara Barcy , kartáginského generála, který vedl operace na Sicílii ke konci první punské války. Hannibal rychle pochodoval přes Hispanii do italských Alp , což způsobilo paniku mezi římskými italskými spojenci. Nejlepší způsob, jak porazit Hannibalův záměr přimět Italy, aby opustili Řím, bylo oddálit Kartágince partyzánskou vyhlazovací válkou, strategií, kterou navrhl Quintus Fabius Maximus, kterému by se přezdívalo Cunctator (latinsky „zdržovač“) a jehož tato strategie bude navždy známá jako Fabian . Kvůli tomu nebyl Hannibalův cíl dosažen: nemohl přinést dostatek italských měst, aby se vzbouřili proti Římu a doplnili zmenšující se armádu, a proto mu chyběly stroje a pracovní síly k obléhání Říma.\nPřesto Hannibalova invaze trvala přes 16 let a pustošila Itálii. Nakonec, když Římané vnímali vyčerpání Hannibalových zásob, poslali Scipia, který v dnešním Španělsku porazil Hannibalova bratra Hasdrubala, aby vpadli do nechráněného kartáginského vnitrozemí a donutili Hannibala vrátit se bránit samotné Kartágo. Výsledkem bylo ukončení druhé punské války slavně rozhodující bitvou u Zamy v říjnu 202 př. N. L., Která dala Scipiovi jeho agnomen Africanus . Řím za velkou cenu dosáhl značných zisků: dobytí Hispanie Scipiem a Syrakus, poslední řecké říše na Sicílii, Marcellem.\nVíce než půl století po těchto událostech bylo Kartágo ponižováno a Řím již nebyl znepokojen africkou hrozbou. Těžiště republiky se nyní týkalo pouze helénistických království Řecka a revolt v Hispanii . Kartágo však poté, co zaplatilo válečné odškodné, mělo pocit, že jeho závazky a podrobení se Římu přestaly, vizi nesdílí římský senát . Když v roce 151 př. N. L. Numidia vtrhla do Kartága, požádalo Kartágo o římskou přímluvu. Do Kartága byli vysláni velvyslanci, mezi nimi byl Marcus Porcius Cato , který poté, co viděl, že se Kartágo může vrátit na scénu a znovu získat jeho důležitost, ukončil všechny své projevy, bez ohledu na to, o jaké téma šlo, slovy: „ Ceterum censeo Carthaginem esse delendam “ ( „Kromě toho si myslím, že Kartágo musí být zničeno“).\nKdyž Kartágo bojovalo s Numidií bez římského souhlasu, začala třetí punská válka, když Řím vyhlásil válku Kartágu v roce 149 př. N. L. Kartágo odolalo při prvním úderu dobře, za účasti všech obyvatel města. Kartágo však nevydrželo útok Scipio Aemilianus , který město a jeho zdi zcela zničil, zotročil a prodal všechny občany a získal kontrolu nad tímto regionem, který se stal provincií Afriky . Tak skončilo období punské války. Všechny tyto války vyústily v první římská dobytí Říma (Sicílie, Hispania a Afrika) a vzestup Říma jako významné císařské velmoci a započal konec demokracie.\nPo porážce makedonské a seleukovské říše ve 2. století před naším letopočtem se Římané stali dominantními obyvateli Středozemního moře . Dobytí helénistických království přivedlo římskou a řeckou kulturu do bližšího kontaktu a římská elita, jakmile byla venkovská, se stala luxusní a kosmopolitní. V této době byl Řím konsolidovanou říší - z vojenského hlediska - a neměl žádné velké nepřátele.\nGaius Marius , římský generál a politik, který dramaticky reformoval římskou armádu\nZahraniční dominance vedla k vnitřním rozbrojům. Senátoři zbohatli na úkor provincií ; vojáci, kteří byli většinou drobnými zemědělci, byli delší dobu mimo domov a nemohli udržovat svou půdu; a zvýšená závislost na zahraničních otrokech a růst latifundie snížily dostupnost placené práce.\nPříjmy z válečné kořisti, merkantilismu v nových provinciích a daňového zemědělství vytvořily nové ekonomické příležitosti pro bohaté a vytvořily novou třídu obchodníků , zvanou jezdecké . Lex Claudia zakázal členy senátu ze zapojení do obchodu, takže zatímco jezdci by teoreticky mohla připojit Senát, byly přísně omezeny na politické moci. Senát se neustále hádal, opakovaně blokoval důležité pozemkové reformy a odmítl dát jezdecké třídě větší slovo ve vládě.\nNásilné gangy městských nezaměstnaných, ovládané konkurenčními senátory, zastrašovaly voliče násilím. Situace se vyhrotila na konci 2. století př. N. L. Pod vedením bratrů Gracchiů , dvojice tribunů, kteří se pokusili schválit legislativu pozemkové reformy, která by přerozdělila hlavní patricijské držby půdy mezi plebejce. Oba bratři byli zabiti a Senát schválil reformy, které zvrátily jednání bratra Gracchiho. To vedlo k rostoucímu rozdělení plebejských skupin ( Populares ) a jezdeckých tříd ( Optimates ).\nMarius a Sulla\nGaius Marius , novus homo , který zahájil svou politickou kariéru s pomocí mocné rodiny Metelli , se brzy stal vůdcem republiky a v roce 107 př. N. L. Držel první ze svých sedmi konzulí (nebývalý počet) tím, že tvrdil, že jeho bývalý patron Quintus Caecilius Metellus Numidicus nebyl schopen porazit a zajmout numidského krále Jugurthu . Marius poté zahájil svou vojenskou reformu: při náboru do boje s Jugurthou vybíral velmi chudé (inovace) a mnoho bezzemků vstoupilo do armády; toto bylo semeno zajištění loajality armády generálovi ve vedení.\nLucius Cornelius Sulla se narodil v chudé rodině, která bývala patricijskou rodinou. Měl dobré vzdělání, ale stal se chudým, když jeho otec zemřel a nezanechal žádnou svou vůli. Sulla se připojil k divadlu a našel si tam mnoho přátel, než se stal generálem ve válce Jugurthinů .\nV této době začal Marius svůj spor se Sullou: Marius, který chtěl Jugurthu zajmout, požádal Bocchuse , zeť Jugurthy, aby ho předal. Protože Marius selhal, Sulla, generál Marius v té době, v nebezpečném podniku, šel sám k Bocchusovi a přesvědčil Bocchuse, aby mu Jugurthu předal. To bylo pro Maria velmi provokativní, protože mnoho jeho nepřátel povzbuzovalo Sulla, aby se postavil proti Mariusovi. Navzdory tomu byl Marius zvolen na pět po sobě jdoucích consulships od 104 do 100 př.nl, protože Řím potřeboval vojenského vůdce, aby porazil Cimbri a Teutones , kteří ohrožovali Řím.\nPo Mariusově odchodu do důchodu měl Řím krátký mír, během kterého italská socii (latinsky „spojenci“) požadovala římské občanství a hlasovací práva. Reformátor Marcus Livius Drusus podporoval jejich právní proces, ale byl zavražděn a socii se v sociální válce vzbouřila proti Římanům . V jednu chvíli byli oba konzulové zabiti; Marius byl jmenován velitelem armády společně s Luciusem Juliusem Caesarem a Sullou.\nNa konci sociální války byli Marius a Sulla předními vojenskými muži v Římě a jejich partyzáni byli v konfliktu, přičemž obě strany bojovaly o moc. V roce 88 př. N. L. Byl Sulla zvolen za své první consulship a jeho prvním úkolem bylo porazit Mithridata VI z Pontu , jehož úmyslem bylo dobýt východní část římských území. Mariusovi partyzáni však zvládli jeho instalaci vojenskému velení, vzdorovali Sullovi a Senátu , a to způsobilo Sullův hněv. Aby upevnil svou vlastní moc, provedl Sulla překvapivou a nezákonnou akci: pochodoval se svými legiemi do Říma , zabil všechny, kteří Mariusově věci projevili podporu a nabodli hlavy na Forum Romanum . V následujícím roce 87 př. N. L. Se Marius, který uprchl při Sullově pochodu, vrátil do Říma, zatímco Sulla vedl kampaň v Řecku. Uchopil moc spolu s konzulem Luciusem Corneliusem Cinnou a zabil druhého konzula, Gnaeuse Octavia , čímž dosáhl svého sedmého konzulátu. Ve snaze zvýšit Sullův hněv Marius a Cinna pomstili své partyzány provedením masakru.\nMarius zemřel v roce 86 př. N. L. Kvůli věku a špatnému zdravotnímu stavu jen několik měsíců po převzetí moci. Cinna vykonával absolutní moc až do své smrti v roce 84 př. N. L. Po návratu ze svých východních kampaní měl Sulla volnou cestu k obnovení vlastní moci. V roce 83 př. N. L. Uskutečnil svůj druhý pochod v Římě a začala doba teroru: tisíce šlechticů, rytířů a senátorů bylo popraveno. Sulla také držel dvě diktatury a jednu další consulship, která začala krizi a úpadek římské republiky.\nCaesar a první triumvirát\nPřistání Římanů v Kentu , 55 př.nl: Caesar se 100 loděmi a dvěma legiemi provedl protichůdné přistání, pravděpodobně poblíž Deal . Poté, co se trochu natlačil do vnitrozemí proti prudkému odporu a ztratil lodě v bouři, odešel zpět přes Lamanšský průliv do Galie z toho, co platil průzkum, aby se následující rok vrátil pro vážnější invazi .\nV polovině 1. století před naším letopočtem byla římská politika neklidná. Politická rozdělení v Římě se ztotožnila se dvěma uskupeními, populares (kteří doufali v podporu lidu) a optimates („nejlepší“, kteří si chtěli zachovat výhradní aristokratickou kontrolu). Sulla svrhl všechny populistické vůdce a jeho ústavní reformy odstranily pravomoci (například na tribuně plebs ), které podporovaly populistické přístupy. Mezitím sociální a ekonomický stres stále sílil; Z Říma se stala metropole se superbohatou aristokracií, aspiranty pohlcenými dluhy a velkým proletariátem často zbídačených farmářů. Poslední skupiny podporovaly katilinářské spiknutí - což bylo jednoznačné selhání, protože konzul Marcus Tullius Cicero rychle zatkl a popravil hlavní vůdce spiknutí.\nNa tuto turbulentní scénu se vynořil Gaius Julius Caesar ze šlechtické rodiny s omezeným bohatstvím. Jeho teta Julia byla Mariusova manželka a Caesar se ztotožňoval s populares. Aby dosáhl moci, Caesar usmířil dva nejmocnější muže v Římě: Marcuse Liciniuse Crassa , který financoval velkou část jeho dřívější kariéry, a Crassova rivala, Gnaeuse Pompeje Magnuse (poangličtěného jako Pompeius), s nímž si vzal svoji dceru . Zformoval je do nové neformální aliance včetně sebe, prvního triumvirátu („tři muži“). Tím byly uspokojeny zájmy všech tří: Crassus, nejbohatší muž v Římě, zbohatl a nakonec dosáhl vysokého vojenského velení; Pompeius měl v Senátu větší vliv; a Caesar získal konzulát a vojenské velení v Galii . Dokud se mohli dohodnout, byli tito tři ve skutečnosti vládci Říma.\nV roce 54 př. N. L. Caesarova dcera, Pompeiova manželka, zemřela při porodu a rozluštila jedno spojení v alianci. V roce 53 př. N. L. Crassus napadl Parthii a byl zabit v bitvě u Carrhae . Triumvirát se rozpadl po Crassově smrti. Crassus působil jako prostředník mezi Caesarem a Pompeiem a bez něj oba generálové manévrovali proti sobě o moc. Caesar dobyl Galii , získal nesmírné bohatství, respekt v Římě a loajalitu bojem otužilých legií. Také se stal jasnou hrozbou pro Pompeje a byl nenáviděn mnoha optimisty . Pompeiova strana si byla jistá, že Caesara lze zastavit legální cestou, a proto se pokusila Caesara zbavit jeho legií, předehry k Caesarovu procesu, zbídačení a vyhnanství.\nAby se tomuto osudu vyhnul, Caesar překročil řeku Rubicon a v roce 49 př. N. L. Napadl Řím. Pompeius a jeho družina uprchli z Itálie, pronásledováni Caesarem. Battle of Pharsalus byl brilantní vítězství Caesara a v tomto a jiných kampaních Zničil veškerý Optimates' vůdci: Metellus Scipio , Cato mladší a Pompeiův syn Gnaeus Pompeius . Pompeius byl zavražděn v Egyptě v roce 48 př. N. L. Caesar měl nyní před Římem vynikající postavení a přitahoval hořké nepřátelství mnoha aristokratů. Bylo mu uděleno mnoho úřadů a vyznamenání. Za pouhých pět let zastával čtyři konzuláty, dvě běžné diktatury a dvě speciální diktatury: jednu na deset let a druhou na věčnost. Byl zavražděn v roce 44 před naším letopočtem, na Ides března ze strany Liberatores .\nOctavian a druhý triumvirát\nThe Battle of Actium , by Laureys a Castro , Painted 1672, National Maritime Museum, London\nCaesarova vražda způsobila v Římě politické a sociální nepokoje; bez diktátorova vedení město ovládal jeho přítel a kolega Marcus Antonius . Brzy poté dorazil do Říma Octavius , kterého Caesar přijal prostřednictvím své vůle. Octavianus (historici považují Octavia za Octaviana kvůli konvencím římského pojmenování ) se pokusil vyrovnat s císařskou frakcí. V roce 43 př. N. L. Spolu s Antoniem a Marcusem Aemiliusem Lepidem , Caesarovým nejlepším přítelem, legálně založil Druhý triumvirát . Tato aliance bude trvat pět let. Po jejím vzniku bylo popraveno 130–300 senátorů a jejich majetek byl zabaven kvůli jejich údajné podpoře Liberatores .\nV roce 42 př. N. L. Senát Caesara zbožňoval jako Divus Iulius ; Z Octaviana se tak stal Divi filius , syn zbožštěného. Ve stejném roce, Octavian a Antony porazil oba vrahy Caesarovy a vedoucí představitelé Liberatores , Marcus Junius Brutus a Gaius Cassius Longinus , v bitvě u Filipp . Druhý triumvirát byl poznamenán proskripcemi mnoha senátorů a equites : po vzpouře vedené Antonyho bratrem Luciusem Antoniem bylo na výročí březnových Idů popraveno více než 300 zapojených senátorů a equites , ačkoli Lucius byl ušetřen. Triumvirát zakázal několik důležitých mužů, včetně Cicera , kterého Antony nenáviděl; Quintus Tullius Cicero , mladší bratr řečníka; a Lucius Julius Caesar , bratranec a přítel uznávaného generála, za podporu Cicera. Lucius však dostal milost, možná proto, že za něj zasáhla jeho sestra Julia.\nTriumvirát rozdělil říši mezi triumviry: Lepidus dostal na starosti Afriku , Antonyho, východní provincie a Octavianus zůstal v Itálii a ovládal Hispánii a Galii . Druhý triumvirát vypršel v roce 38 př. N. L., Ale byl obnoven na dalších pět let. Vztah mezi Octavianem a Antoniem se však zhoršil a Lepidus byl nucen odejít do důchodu v roce 36 př. N. L. Poté, co Octaviana na Sicílii zradil . Na konci triumvirátu žil Antonius v ptolemaiovském Egyptě , nezávislém a bohatém království, kterému vládla jeho milenka Kleopatra VII . Antonyho aféra s Kleopatrou byla považována za akt zrady, protože byla královnou jiné země. Antony navíc přijal životní styl považovaný za příliš extravagantní a helénistický pro římského státníka. Po Antonyho darování Alexandrie , které dalo Kleopatře titul „ královna králů “, a dětem Antonia a Kleopatry po královských titulech na nově dobytá východní území, vypukla válka mezi Octavianem a Antoniem . Octavianus zničil egyptské síly v bitvě u Actia v roce 31 př. N. L. Antony a Kleopatra spáchali sebevraždu . Nyní byl Egypt dobyt Římskou říší a pro Římany začala nová éra.\nEmpire - Principate\nHlavní článek: Římská říše\nV roce 27 př. N. L. A ve věku 36 let byl Octavian jediným římským vůdcem. V tom roce přijal jméno Augustus . Tuto událost obvykle berou historici jako počátek římské říše - přestože Řím byl „císařským“ státem od roku 146 př. N. L., Kdy bylo Kartágo zbouráno Scipiem Aemilianem a Řecko dobyl Lucius Mummius . Oficiálně byla vláda republikánská, ale Augustus převzal absolutní moc. Jeho reforma vlády přinesla období dvou století hovorově označované Římany jako Pax Romana .\nJulio-Claudian dynastie byla založena Augustus. Císaři této dynastie byli: Augustus , Tiberius , Caligula , Claudius a Nero . Dynastie je takzvaná kvůli gens Julia , rodina Augustus, a gens Claudia , rodina Tiberius. Julio-Claudiané zahájili destrukci republikánských hodnot, ale na druhou stranu posílili postavení Říma jako ústřední mocnosti ve světě. Zatímco Caligula a Nero jsou v populární kultuře obvykle připomínáni jako nefunkční císaři, Augustus a Claudius jsou pamatováni jako císaři, kteří byli úspěšní v politice a armádě. Tato dynastie zavedla v Římě císařskou tradici a zmařila jakýkoli pokus o obnovení republiky.\nAugustus Prima Porta , 1. století našeho letopočtu, líčit Augustus , první římský císař\nAugustus shromáždil téměř všechny republikánské pravomoci pod svým oficiálním názvem princeps : měl pravomoci konzula, princeps senatus , aedile , cenzora a tribuna - včetně tribunické posvátnosti. To byl základ císařovy moci. Augustus se také stylizoval jako imperátor Gaius Julius Caesar divi filius , „velitel Gaius Julius Caesar, syn zbožštěného“. Tímto titulem se nejen chlubil svým rodinným spojením s zbožštěným Juliusem Caesarem, ale použití Imperatoru znamenalo trvalé spojení s římskou tradicí vítězství.\nRovněž snížil vliv senátorské třídy v politice posílením jezdecké třídy . Senátoři ztratili právo vládnout některým provinciím, jako je Egypt; protože guvernér té provincie byl přímo jmenován císařem. Vytvoření pretoriánské gardy a jeho reformy v armádě, vytvoření stálé armády s pevnou velikostí 28 legií, zajistily jeho úplnou kontrolu nad armádou. Ve srovnání s epochou druhého triumvirátu byla Augustova vláda jako princepsa velmi mírumilovná. Tento mír a bohatství (které byla poskytnuta agrární provincií Egypta) vedly lidi a šlechty v Římě k podpoře Augusta, který posílil jeho sílu v politických záležitostech. Ve vojenské činnosti Augustus v bitvách chyběl. Jeho generálové byli odpovědní za polní velení; získání takových velitelů jako Marcus Vipsanius Agrippa , Nero Claudius Drusus a Germanicus velký respekt obyvatelstva a legií. Augustus zamýšlel rozšířit římskou říši na celý známý svět a za jeho vlády Řím dobyl Kantábrii , Akvitánii , Raetii , Dalmácii , Illyricum a Panonii .\nZa Augustovy vlády římská literatura neustále rostla v takzvaném zlatém věku latinské literatury . Básníci jako Virgil , Horace , Ovidius a Rufus vyvinuli bohatou literaturu a byli blízkými přáteli Augusta. Spolu s Maecenasem stimuloval vlastenecké básně jako Vergiliova epická Eneida a také historiografická díla, podobná těm z Livy . Díla tohoto literárního věku trvala přes římské časy a jsou klasikou. Augustus také pokračoval v posunu kalendáře prosazovaného Caesarem a je po něm pojmenován měsíc srpen. Augustus přinesl do Říma mírumilovnou a prosperující éru, známou jako Pax Augusta nebo Pax Romana . Augustus zemřel v roce 14 n. L., Ale sláva říše pokračovala i po jeho éře.\nOd Tiberia po Nerona\nRozsah římské říše za Augusta. Žlutá legenda představuje rozsah republiky v roce 31 př. N. L., Odstíny zelené představují postupně dobytá území za vlády Augusta a růžové oblasti na mapě představují klientské státy ; zde zobrazené oblasti pod římskou kontrolou podléhaly změnám i za Augustovy vlády, zejména v Germánii .\nJulio-Claudiáni i nadále vládli Římu po Augustově smrti a zůstali u moci až do smrti Nerona v roce 68 n. L. Augustovi oblíbenci, kteří ho nahradili, byli již mrtví v jeho stárnutí: jeho synovec Marcellus zemřel v roce 23 př. N. L. , Jeho přítel a vojenský velitel Agrippa v roce 12 př. N. L. A jeho vnuk Gaius Caesar v roce 4 n. L. Pod vlivem své manželky Livie Drusilly jmenoval Augustus za svého dědice svého syna z jiného manželství Tiberia .\nSenát souhlasil s nástupnictvím a udělil Tiberiovi stejné tituly a vyznamenání, jakmile byly uděleny Augustovi: titul princeps a Pater patriae a Občanská koruna . Tiberius však nebyl nadšencem politických záležitostí: po dohodě se Senátem odešel v roce 26 n. L. Do Capri a odešel z kontroly nad městem Řím v rukou prétoriánského prefekta Sejana (do 31 n. L. ) A Makra (od r. 31 až 37 n. L.). Tiberius byl považován za zlého a melancholického muže, který si možná v roce 19 n. L. Objednal vraždu svých příbuzných, populárního generála Germanica a svého vlastního syna Druse Julia Caesara .\nTiberius zemřel (nebo byl zabit) v roce 37 n. L. Mužská linie Julio-Claudiánů byla omezena na Tiberiova synovce Claudia , jeho vnuka Tiberia Gemelluse a jeho prasynovce Caliguly . Protože byl Gemellus ještě dítě, byl Caligula vybrán, aby vládl Impériu. V první polovině své vlády byl oblíbeným vůdcem, ale během let ovládajících vládu se stal hrubým a šíleným tyranem. Suetonius uvádí, že spáchal incest se svými sestrami, zabil některé muže jen pro pobavení a nominoval koně na konzulát. Praetorianská garda zavraždila Caligulu čtyři roky po smrti Tiberia a s opožděnou podporou senátorů prohlásila jeho strýce Claudia za nového císaře. Claudius nebyl tak autoritářský jako Tiberius a Caligula. Claudius dobyl Lycii a Thrákii ; jeho nejdůležitějším počinem byl počátek dobytí Britannie . Claudius byl otráven jeho manželkou Agrippinou mladší v roce 54 n. L. Jeho dědicem byl Nero , syn Agrippiny a jejího bývalého manžela, protože Claudiusův syn Britannicus po otcově smrti nedosáhl mužství.\nNero poslal svého generála Suetonia Paulina , aby napadl současný Wales , kde narazil na tvrdý odpor. Tyto Kelti v dnešní moderní Walesu byly nezávislé, tvrdý a odolný vůči celníky a bojoval Paulinus, když se probojoval přes ulici od východu na západ. Trvalo mu dlouho, než dosáhl severozápadního pobřeží, a v roce 60 n. L. Konečně překročil úžinu Menai na posvátný ostrov Mona (dnešní Anglesey ), poslední baštu druidů . Jeho vojáci zaútočili na ostrov a zmasakrovali Druidy, muže, ženy a děti, zničili svatyni a posvátné háje a hodili mnoho posvátných stojících kamenů do moře. Zatímco Paulinus a jeho vojáci masakrovali Druidy v Moně, kmeny novodobé východní Anglie uspořádaly vzpouru vedenou královnou Boadicea z Iceni . Rebelové vyhodili a spálili Camulodunum , Londinium a Verulamium (dnešní Colchester , Londýn a St Albans ), než byli rozdrceni Paulinem . Boadicea, stejně jako Kleopatra před ní, spáchala sebevraždu, aby se vyhnula ostudě, že byla v Římě triumfována. Chyba Nera v této vzpouře je diskutabilní, ale určitě to mělo dopad (pozitivní i negativní) na prestiž jeho režimu.\nNero je široce známý jako první pronásledovatel křesťanů a pro Velký požár Říma , o kterém se říkalo, že jej zahájil sám císař. V roce 59 n. L. Zavraždil svou matku a v roce 62 n. L. Jeho manželku Claudii Octavii . Nikdy nebyl příliš stabilní a nechal své poradce řídit vládu, zatímco sklouzl do zhýralosti, přemíry a šílenství. Byl třikrát ženatý a měl mnoho poměrů s muži i ženami a podle některých pověstí dokonce s jeho matkou. Spiknutí proti Nerovi v roce 65 n. L. Pod Calpurniem Pisem selhalo, ale v roce 68 n. L. Se armády pod vládou Julia Vindexe v Galii a Servius Sulpicius Galba v současném Španělsku vzbouřily. Nero, opuštěný pretoriánskými strážci a odsouzený k smrti senátem, se zabil.\nBusta Vespasiana , zakladatele Flaviánské dynastie\nFlaviáni byli druhou dynastií, která vládla Římu. V roce 68 n. L., Což byl rok Neronovy smrti, už nebyla šance na návrat do staré a tradiční římské republiky , a proto musel povstat nový císař. Po zmatku v rok čtyř císařů , Titus Flavius Vespasianus (poangličtěný jako Vespasianus) převzala kontrolu nad říší a založil novou dynastii. Za Flavianů Řím pokračoval v expanzi a stát zůstal v bezpečí.\nNejvýznamnější vojenská kampaň provedena během Flavian období bylo obléhání a zničení z Jeruzaléma do 70 od Titus . Zničení města bylo vyvrcholením římského tažení do Judeje po židovském povstání v roce 66. Druhý chrám byl zcela zbořen, načež jej Titovi vojáci na počest vítězství prohlásili za imperátora . Jeruzalém byl vyhozen a velká část populace zabita nebo rozptýlena. Josephus tvrdí, že během obléhání bylo zabito 1 100 000 lidí, z nichž většina byla Židů. 97 000 bylo zajato a zotročeno , včetně Simon bar Giora a John of Giscala . Mnozí uprchli do oblastí kolem Středozemního moře. Titus údajně odmítl přijmout věnec vítězství, protože „nemá cenu porazit lidi opuštěné jejich vlastním Bohem“.\nVespasianus byl generál za Claudia a Nerona . Bojoval jako velitel v první židovsko-římské válce spolu se svým synem Titem . Po turbulencích roku čtyř císařů v roce 69 n. L. Na trůn usedli čtyři císaři: Galba , Otho , Vitellius a nakonec Vespasianus, který rozdrtil Vitelliusovy síly a stal se císařem. Zrekonstruoval mnoho budov, které nebyly dokončeny, jako sochu Apollóna a chrám Divuse Claudia („zbožňovaný Claudius“), oba iniciovali Nero. Budovy kdysi zničené Velkým požárem Říma byly přestavěny a on revitalizoval Kapitol . Vespasian také zahájil stavbu Flavianského amfiteátru, známějšího pod názvem Colosseum . Historici Josephus a Plinius starší napsali svá díla za Vespasianovy vlády. Vespasianus byl Josephusovým sponzorem a Plinius věnoval svou Naturalis Historia Titovi, synovi Vespasiana. Vespasian vyslal legie na obranu východní hranice v Kappadokii , rozšířil okupaci v Britannii (dnešní Anglie , Wales a jižní Skotsko ) a reformoval daňový systém. Zemřel v roce 79 n. L.\nTitus a Domitian\nTitus měl krátkodobou vládu; byl císařem od 79 do 81 n. l. Dokončil Flavianský amfiteátr, který byl postaven s válečnou kořistí z první židovsko-římské války, a propagoval hry oslavující vítězství nad Židy, které trvalo sto dní. Tyto hry zahrnovaly gladiátorské souboje , závody vozů a senzační falešnou námořní bitvu na zaplavených územích Kolosea. Titus zemřel na horečku v roce 81 n. L. A jeho nástupcem se stal jeho bratr Domitian . Jako císař Domitian převzal totalitní vlastnosti, myslel si, že by mohl být novým Augustem , a pokusil se ze sebe udělat osobní kult. Domitian vládl patnáct let a jeho vláda byla poznamenána jeho pokusy srovnávat se s bohy. Postavil nejméně dva chrámy na počest Jupitera, nejvyššího božstva římského náboženství . Také se mu líbilo říkat „ Dominus et Deus “ („Mistr a Bůh“).\nNerva – Antonínská dynastie\nŘímská říše dosáhla jeho největší rozsah pod Trajan v AD 117\nDynastie Nerva – Antonine v letech 96 n. L. Až 192 n. L. Byla vládou císařů Nervy, Trajana, Hadriána, Antonina Pia, Marka Aurelia, Luciuse Veruse a Commodusů. Během jejich vlády dosáhl Řím svého územního a ekonomického vrcholu. Toto byla doba míru pro Řím. Kritériem pro výběr císaře byly vlastnosti kandidáta a již ne příbuzenské svazky; v tomto období navíc nebyly žádné občanské války ani vojenské porážky. Po vraždě Domitiana Senát Nerva rychle jmenoval, aby držel císařskou důstojnost. Bylo to poprvé, co si senátoři vybrali císaře, protože Octavianovi byly uděleny tituly princeps a Augustus . Nerva měl vznešený původ a sloužil jako poradce Nerona a Flavianů. Jeho vláda obnovila mnoho svobod, které kdysi převzal Domitian, a zahájila poslední zlatou éru Říma.\nJustice of Trajan (fragment) od Eugène Delacroix\nNerva zemřel v roce 98 n. L. A jeho nástupcem a dědicem byl generál Trajan . Trajan se narodil v nevlastnické rodině z Hispania Baetica (dnešní Andalusie ) a jeho prvenství se objevilo v armádě pod Domitianem. Je druhým z Pěti dobrých císařů , přičemž prvním je Nerva. Trajana Římané vítali s nadšením, což zdůvodnil tím, že vládl dobře a bez krvelačnosti, která poznamenala Domitianovu vládu. Osvobodil mnoho lidí, kteří byli Domitianem nespravedlivě uvězněni, a vrátil soukromý majetek, který Domitian zabavil; proces zahájený Nervou před jeho smrtí.\nTrajan dobyl Dacii (zhruba dnešní Rumunsko a Moldavsko ) a porazil krále Decebala , který porazil Domitianovy síly . V první dácké válce (101–102) se poražená Dacia stala klientským královstvím; ve druhé dácké válce (105–106) Trajan zcela zdevastoval odpor nepřítele a připojil Dacii k Říši. Trajan také připojil klientský stát Nabatea k vytvoření provincie Arábie Petraea , která zahrnovala země jižní Sýrie a severozápadní Arábie. Postavil mnoho budov, které přežily dodnes, například Trajánovo fórum , Trajánův trh a Trajánův sloup . Jeho hlavním architektem byl Apollodorus z Damašku ; Apollodorus vytvořil projekt Fóra a Sloupu a také reformoval Pantheon . Trajanovy triumfální oblouky v Anconě a Beneventu jsou další stavby, které promítl. Ve druhé dácké válce vytvořil Apollodorus pro Trajana velký most přes Dunaj .\nTrajanova poslední válka byla proti Parthii . Když Parthia jmenovala arménského krále, který byl pro Řím nepřijatelný (Parthie a Řím sdílely nadvládu nad Arménií), vyhlásil válku. Pravděpodobně chtěl být prvním římským vůdcem, který dobyl Parthii, a zopakovat slávu Alexandra Velikého , dobyvatele Asie, kterého Trajan dále následoval ve střetu řecko-římských a perských kultur. V roce 113 pochodoval do Arménie a sesadil místního krále. V roce 115 se Trajan obrátil na jih do jádra parthské hegemonie, vzal severopopotámská města Nisibis a Batnae , zorganizoval provincii Mezopotámie (116) a vydal mince oznamující, že Arménie a Mezopotámie jsou pod autoritou římského lidu. V témže roce zajal Seleucii a parthské hlavní město Ctesiphon (poblíž moderního Bagdádu ). Poté, co porazil parthskou vzpouru a židovskou vzpouru , se kvůli zdravotním problémům stáhl. V roce 117 jeho nemoc rostla a zemřel na otoky . Za svého dědice navrhl Hadriána . Pod Trajanovým vedením dosáhla římská říše vrcholu své územní expanze; Římské panství nyní přesahovalo 5,0 milionu kilometrů čtverečních (1,9 milionu čtverečních mil).\nOd Hadriána po Commoduse\nMapa zobrazující umístění Hadriánovy zdi a Antonínovy zdi ve Skotsku a severní Anglii\nMnoho Římanů emigrovalo do Hispanie (dnešní Španělsko a Portugalsko ) a zůstalo po generace, v některých případech se sňalo s Iberijci ; jedna z těchto rodin produkovala císaře Hadriána . Hadrián stáhl všechna vojska umístěná v Parthii, Arménii a Mezopotámii (současný Irák ) a upustil od Trajanových výbojů. Hadriánova armáda rozdrtila vzpouru v Mauretanii a vzpouru Bar Kokhba v Judeji. Jednalo se o poslední rozsáhlou židovskou vzpouru proti Římanům, která byla v Judsku potlačena masivními dopady. Byly zabity statisíce Židů. Hadrián přejmenoval provincii Judea na „ Provincia Syria Palaestina “, podle jednoho z nejnenáviděnějších nepřátel Judeje. Postavil opevnění a hradby, jako oslavovaná Hadriánova zeď, která dělila římskou Britannii a kmeny současného Skotska. Hadrián propagoval kulturu, zejména řečtinu. Rovněž zakázal mučení a humanizoval zákony. Jeho mnoho stavebních projektů zahrnovalo akvadukty, lázně, knihovny a divadla; kromě toho procestoval téměř každou provincii v Říši, aby zkontroloval vojenské a infrastrukturní podmínky. Po Hadriánově smrti v roce 138 n. L. Jeho nástupce Antoninus Pius stavěl chrámy, divadla a mauzolea, propagoval umění a vědy a učiteli rétoriky a filozofie uděloval vyznamenání a finanční odměny . Když se Antoninus stal císařem, provedl několik počátečních změn a nechal tak nedotčené, jak jen to bylo možné, opatření zavedená jeho předchůdcem. Antoninus rozšířil římskou Britannii invazí do dnešního jižního Skotska a vybudováním Antonínské zdi . Pokračoval také v Hadriánově politice humanizace zákonů. Zemřel v roce 161 n. L.\nPantheon, Řím , postavený za vlády Hadriána , který ještě obsahuje největší prostého betonu dome na světě\nMarcus Aurelius , známý jako filozof, byl posledním z pěti dobrých císařů . Byl stoický filozof a psal Meditace . Porazil barbarské kmeny v markomanských válkách i v Parthské říši . Jeho spoluautor Lucius Verus zemřel v roce 169 n. L. , Pravděpodobně obětí Antonínského moru , pandemie, která v letech 165–180 n. L. Zabila v říši téměř pět milionů lidí.\nOd Nervy po Marka Aurelia dosáhla říše nebývalého postavení. Silný vliv zákonů a mravů postupně stmelil sjednocení provincií. Všichni občané si užívali a zneužívali výhod bohatství. Obraz svobodné ústavy byl se slušnou úctou zachován. Zdálo se, že římský senát má svrchovanou autoritu a svěřil císařům všechny výkonné pravomoci vlády. Pravidlo pěti dobrých císařů je považováno za zlatou éru Impéria.\nCommodus , syn Marka Aurelia, se stal císařem po smrti svého otce. Nepočítá se jako jeden z Pěti dobrých císařů . Zaprvé to bylo kvůli jeho přímému příbuzenskému vztahu s druhým císařem; ve srovnání se svými předchůdci, kteří často osobně vedli své armády, byl navíc vojensky pasivní. Commodus se obvykle účastnil gladiátorských bojů, které byly často brutální a drsné. Zabil mnoho občanů a Cassius Dio označil jeho vládu za počátek římské dekadence : „(Řím se proměnil) ze zlatého království do království železa a rzi“.\nCommodus byl zabit spiknutím zahrnujícím Quintus Aemilius Laetus a jeho manželku Marcii na konci roku 192 n. L. Následující rok je znám jako Rok pěti císařů , během něhož měli císařskou důstojnost Helvius Pertinax , Didius Julianus , Pescennius Niger , Clodius Albinus a Septimius Severus . Pertinax, člen senátu, který byl jedním z pravých mužů Marka Aurelia, byl volbou Laetuse a vládl energicky a uvážlivě. Laetus brzy začal žárlit a podnítil vraždu Pertinaxe pretoriánskou gardou, která poté vydražila říši nejvyšší nabídce, Didiusu Julianusovi, za 25 000 sestercií na muže. Římané byli zděšeni a apelovali na pohraniční legie, aby je zachránili. Legie tří hraničních provincií - Britannia , Pannonia Superior a Sýrie - odmítly být vyloučeny z „darování“ a odpověděly prohlášením svých jednotlivých generálů za císaře. Lucius Septimius Severus Geta, panonský velitel, podplatil nepřátelské síly, prominul pretoriánské stráže a dosadil se jako císař. On a jeho nástupci vládli s podporou legií. Změny v oblasti ražení mincí a vojenských výdajů byly kořenem finanční krize, která poznamenala krizi třetího století .\nSeveran Tondo , c. 199, Severus, Julia Domna, Caracalla a Geta, jejichž tvář je vymazána\nSeverus byl dosazen na trůn poté, co napadl Řím a nechal zabít Didia Julianuse . Jeho další dva soupeři, Pescennius Niger a Clodius Albinus , byli oběma oslavovány jinými frakcemi jako Imperátor . Severus rychle podmanil Niger v Byzanci a slíbil Albínovi titul Caesar (což znamenalo, že bude spoluautorem). Severus však Albinuse zradil tím, že ho obvinil ze spiknutí proti jeho životu. Severus pochodoval do Galie a porazil Albina. Za tyto činy Machiavelli řekl, že Severus byl „divoký lev a chytrá liška“.\nSeverus se pokusil oživit totalitu a na adresu římského lidu a Senátu ocenil závažnost a krutost Mariusa a Sully, což znepokojovalo senátory. Když Parthia napadla římské území, Severus vedl válku proti této zemi a zmocnil se měst Nisibis , Babylon a Seleucia . Když dorazil do Ctesiphonu , hlavního města Parthu, nařídil plenění a jeho armáda zabila a zajala mnoho lidí. Bez ohledu na tento vojenský úspěch Severus nedokázal napadnout Hatru , bohaté arabské město. Severus zabil svého legáta, který si u legií získával respekt; a jeho vojáci se stali obětí hladomoru. Po této katastrofální kampani se stáhl. Severus měl také v úmyslu porazit celou Britannii. Aby toho dosáhl, vedl válku proti Caledonianům . Po mnoha ztrátách v armádě kvůli terénu a přepadům barbarů se Severus vydal do pole. On však onemocněl a zemřel v roce 211 n. L., Ve věku 65 let.\nOd Caracally po Alexandra Severuse\nBusta Caracally z Pergamonského muzea v Berlíně\nPo smrti Severuse se jeho synové Caracalla a Geta stali císaři. Během jejich mládí jejich hádky rozdělily Řím. V témže roce nechal Caracalla zavraždit svého bratra, mladíka, v náručí své matky a možná zavraždil 20 000 stoupenců Gety. Stejně jako jeho otec byl Caracalla válečný. Pokračoval v Severusově politice a získal si u legií respekt. Krutý muž Caracalla byl pronásledován vinou vraždy svého bratra. Nařídil smrt lidí z jeho vlastního kruhu, jako jeho vychovatel Cilo a přítel jeho otce Papiniana .\nCaracalla, který věděl, že se mu Alexandrijští občané nelíbí a znevažují jeho povahu, uspořádal pro své významné občany hostinu, načež jeho vojáci zabili všechny hosty. Z bezpečí chrámu Sarapis poté nařídil nevybíravé vyvražďování Alexandrijského lidu. V roce 212 vydal Caracallův edikt , který všem svobodným mužům žijícím v Říši poskytl plné římské občanství, s výjimkou dediticii , lidí, kteří se díky kapitulaci ve válce stali předmětem Říma, a osvobozených otroků. a současně zvýšil dědickou daň, vybíranou pouze od římských občanů, na deset procent. Caracallovi byla poslušně zaslána zpráva, že věštec předpověděl, že nad říší bude vládnout prétoriánský prefekt Macrinus a jeho syn. Ale zpráva se dostala do rukou Macrinuse, který cítil, že musí jednat nebo zemřít. Macrinus se spikl, aby nechal Caracallu zavraždit jedním ze svých vojáků během pouti do Chrámu Měsíce v Carrhae v roce 217 n. L.\nNeschopný Macrinus převzal moc, ale brzy se stáhl z Říma na východ a do Antiochie. Jeho krátká vláda skončila v roce 218, kdy mladík Bassianus, velekněz chrámu Slunce v Emese, a údajně nemanželský syn Caracally, byl neloajálními vojáky Macrinus prohlášen za císaře. Úplatky získaly Bassianovu podporu od legionářů a ti bojovali proti Macrinovi a jeho pretoriánským strážcům. Přijal jméno Antoninus, ale historie jej pojmenovala podle jeho boha Slunce Elagabala , představovaného na Zemi ve formě velkého černého kamene. Elagabalus, neschopný a lascivní vládce, urazil všechny kromě svých oblíbených. Cassius Dio , Herodian a Historia Augusta podávají mnoho zpráv o jeho notoricky známé extravaganci. Elagabalus přijal svého bratrance Alexandra Severuse jako Caesara, ale následně začal žárlit a pokusil se ho zavraždit. Praetorianská stráž však dala přednost Alexandrovi, zavraždila Elagabala, vlekla jeho zmrzačenou mrtvolu ulicemi Říma a hodila ji do Tibery. Následoval jej Alexander Severus . Alexander vedl válku proti mnoha nepřátelům, včetně revitalizované Persie a také germánských národů , které napadly Galii. Jeho ztráty vyvolaly mezi jeho vojáky nespokojenost a někteří ho zavraždili během jeho germánského tažení v roce 235 n. L.\nKrize třetího století\nHlavní článek: Krize třetího století\nŘímská říše utrpěla vnitřní rozkoly a vytvořila Palmyrenskou říši a Galskou říši\nPo smrti Alexandra Severa se objevil katastrofický scénář : římský stát sužovaly občanské války, vnější invaze , politický chaos, pandemie a ekonomická deprese . Staré římské hodnoty upadly a mithraismus a křesťanství se začaly šířit obyvatelstvem. Císaři již nebyli muži spojenými se šlechtou; obvykle se narodili v nižších třídách vzdálených částí Říše. Tito muži se dostali na výsluní prostřednictvím vojenských hodností a stali se císaři prostřednictvím občanských válek.\nVe 49letém období bylo 26 císařů, což byl signál politické nestability. Prvním vládcem té doby byl Maximinus Thrax, který vládl pouhé tři roky. Jiní vládli jen několik měsíců, jako Gordian I , Gordian II , Balbinus a Hostilian . Populace a hranice byly opuštěny, protože císaři se většinou zabývali porážkou soupeřů a upevňováním jejich moci. Ekonomika v té době také trpěla. Masivní vojenské výdaje Severiů způsobily devalvaci římských mincí. Hyperinflace přišla i v této době. Mor Cyprian vypukl v 250 a zabil velkou část populace. V roce 260 n. L. Se provincie Sýrie Palaestina , Malá Asie a Egypt oddělily od zbytku římského státu a vytvořily Palmyrenskou říši , ovládanou královnou Zenobií a soustředěnou na Palmýru . V témže roce byla Postumusem vytvořena Galská říše , která si ponechala Britannii a Galii. Tyto země oddělené od Říma po zachycení císař Valerian strany Sassanids z Persie , první římské pravítko, které mají být zajat svými nepřáteli; pro Římany to byl ponižující fakt. Krize začala ustupovat během panování Claudius Gothicus (268-270), který porazil v gotické útočníky a Aurelian (271-275), který dobyl znovu oba galský a Palmyrene říší. Krize byla překonána za Diokleciánovy vlády .\nŘímský follis zobrazující profil Diokleciána\nV roce 284 n. L. Východní armáda Diokleciána oslavovala jako imperátora. Dioklecián uzdravil říši z krize politickými a ekonomickými posuny. Byla vytvořena nová forma vlády: Tetrarchy . Impérium bylo rozděleno mezi čtyři císaře, dva na Západě a dva na Východě. Prvními tetrarchy byli Dioklecián (na východě), Maximian (na západě) a dva mladší císaři, Galerius (na východě) a Flavius Constantius (na západě). Aby upravil ekonomiku, provedl Dioklecián několik daňových reforem.\nDioklecián vyhnal Peršany, kteří vyplenili Sýrii a s Maximianem dobyli některé barbarské kmeny. Přijal mnoho chování východních panovníků, jako například nošení perel a zlatých sandálů a hábitu. Kdokoli v přítomnosti císaře se nyní musel poklonit - běžný čin na východě, ale nikdy předtím v Římě nepraktikoval. Dioklecián nepoužíval maskovanou podobu republiky, jako to dělali ostatní císaři od Augusta . Mezi lety 290 a 330 bylo členy Tetrarchie, oficiálně či nikoli, založeno půl tuctu nových hlavních měst: Antiochie, Nikomedie, Soluň, Sirmium, Milán a Trevír. Dioklecián byl také zodpovědný za významné křesťanské pronásledování. V roce 303 on a Galerius zahájili pronásledování a nařídili zničení všech křesťanských kostelů a skript a zakázali křesťanské uctívání. Dioklecián abdikoval v roce 305 n. L. Společně s Maximianem , a tak byl prvním římským císařem, který odstoupil. Jeho vláda ukončila tradiční formu císařské vlády, Principát (od princeps ) a nastartovala Tetrarchii .\nAula Palatina z Trier , Německo (pak díl římské provincie z Gallia Belgica ), což je křesťanské baziliky postaven za vlády Konstantina I. (r. 306 - 337 nl)\nKonstantin a křesťanství\nConstantine převzal říši jako tetrarchu v roce 306. Vedl mnoho válek proti ostatním tetrarchům. Nejprve porazil Maxentia v roce 312. V roce 313 vydal milánský edikt , který křesťanům poskytl svobodu vyznávat své náboženství. Konstantin byl obrácen ke křesťanství a prosazoval křesťanskou víru. Začal christianizaci Říše a Evropy - proces uzavřený katolickou církví ve středověku . Byl poražen Franky a Alamanni během 306-308. V roce 324 porazil dalšího tetrarchu Licinia a ovládl celou říši, jako tomu bylo před Diokleciánem . Aby oslavil svá vítězství a význam křesťanství, přestavěl Byzanc a přejmenoval ji na Nova Roma („Nový Řím“); ale město brzy získalo neformální název Konstantinopole („město Konstantin“).\nVláda Juliana , který se pod vlivem svého poradce Mardonia pokusil obnovit klasické římské a helénistické náboženství , jen krátce přerušila nástupnictví křesťanských císařů. Konstantinopol sloužil jako nové hlavní město Říše. Ve skutečnosti Řím ztratil svůj hlavní význam od krize třetího století - Mediolanum bylo západním hlavním městem od roku 286 do roku 330, až do vlády Honoria , kdy se Ravenna stala hlavním městem, v 5. století. Konstantinovy administrativní a měnové reformy, které sjednotily říši pod jedním císařem a obnovily město Byzanc, změnily vysoké období starověkého světa .\nHlavní článek: Pád Západořímské říše\nNa konci 4. a 5. století se západní říše dostala do kritické fáze, která skončila pádem Západořímské říše . Za posledních císařů konstantinské a valencijské dynastie Řím prohrál rozhodující bitvy proti sásánovské říši a germánským barbarům : v roce 363 byl v bitvě u Samarry zabit císař Julian Odpadlík , proti Peršanům a bitva u Adrianople stála život císaře Valense (364–378); vítězní Góti nebyli nikdy vyhnáni z Říše ani asimilováni. Další císař Theodosius I. (379–395) dal křesťanské víře ještě větší sílu a po jeho smrti se Říše rozdělila na Východořímskou říši , ovládanou Arcadiem a Západořímskou říší , které velel Honorius , oba z nichž byli synové Theodosius.\nUkončení invazí do Římské říše mezi 100–500 n. L. Vizigóti vstupující do Athén . Pytel Říma od barbarů v roce 410 od Josepha-Noëla Sylvestra .\nSituace se stala kritičtější v roce 408, po smrti Stilicha , generála, který se pokusil znovu sjednotit říši a odrazit invazi barbarů v prvních letech 5. století. Profesionální polní armáda se zhroutila. V roce 410, Theodosian dynastie viděla Visigoths plenit Řím . V průběhu 5. století došlo v Západní říši k výraznému zmenšení území. Tyto Vandalové dobyli severní Afriky , se Vizigóti tvrdil, jižní část Galie , Gallaecia byl vzat Suebi , Britannia byl opuštěn ústřední vládou, a Impérium utrpělo dále od invaze Attila , vedoucí Hunů . Generál Orestes odmítl vyhovět požadavkům barbarských „spojenců“, kteří nyní tvořili armádu, a pokusil se je vyhnat z Itálie. Jejich náčelník Odoacer, který nebyl spokojen, porazil a zabil Orestese, vtrhl do Ravenny a sesadil z trůnu Romula Augusta , syna Orestova. Tato událost z roku 476 obvykle znamená konec klasického starověku a začátek středověku . Římský šlechtic a bývalý císař Julius Nepos nadále vládl jako císař z Dalmácie i po sesazení Romula Augusta až do své smrti v roce 480. Někteří historici jej považují za posledního císaře Západní říše místo Romula Augusta.\nPo přibližně 1200 letech nezávislosti a téměř 700 letech jako velmoci vláda Říma na Západě skončila. Od té doby byly navrženy různé důvody pro pád Říma, včetně ztráty republikánství, morálního úpadku, vojenské tyranie, třídní války, otroctví, ekonomické stagnace, změny životního prostředí, nemoci, úpadku římské rasy, stejně jako nevyhnutelného odlivu a přílivu kterou zažívají všechny civilizace. V té době mnoho pohanů tvrdilo, že za to může křesťanství a úpadek tradičního římského náboženství; někteří racionalističtí myslitelé moderní doby přisuzují pád změně z válečného na pacifističtější náboženství, které snížilo počet dostupných vojáků; zatímco křesťané jako Augustin z Hrocha tvrdili, že na vině je hříšná povaha samotné římské společnosti.\nVýchodní říše měla jiný osud. Přežilo téměř 1000 let po pádu svého západního protějšku a během středověku se stalo nejstabilnější křesťanskou říší . Během 6. století Justinián dobyl zpět italský poloostrov od Ostrogótů , severní Afriku od Vandalů a jižní Hispánii od Vizigótů . Ale během několika let po Justiniánově smrti byly Byzantské majetky v Itálii značně redukovány Longobardy, kteří se usadili na poloostrově. Na východě, částečně kvůli oslabujícímu účinku Justiniánského moru , Byzantinci byli ohroženi vzestupem islámu. Jeho následovníci rychle způsobili dobytí Levant , dobytí Arménie a dobytí Egypta během arabsko -byzantských válek a brzy představovali přímou hrozbu pro Konstantinopol . V následujícím století dobyli Arabové také jižní Itálii a Sicílii . Na západě také slovanské populace dokázaly proniknout hluboko na Balkán.\nByzantinci však dokázali zastavit další islámskou expanzi do svých zemí v průběhu 8. století a počínaje 9. stoletím získali části dobytých zemí zpět. V roce 1000 n. L. Byla východní říše na vrcholu: Basil II dobyl zpět Bulharsko a Arménii a vzkvétala kultura a obchod. Brzy poté však byla tato expanze v roce 1071 náhle zastavena byzantskou porážkou v bitvě u Manzikertu . Následky této bitvy poslaly impérium do vleklého období úpadku. Dvě desetiletí vnitřních rozbrojů a turkických invazí nakonec vedly císaře Alexia I. Komnena k odeslání výzvy k pomoci západoevropským královstvím v roce 1095. Západ reagoval křížovými výpravami , což nakonec vedlo k tomu, že účastníci čtvrté křížové výpravy vynesli Konstantinopolský pytel . Dobytí Konstantinopole v roce 1204 rozdrtilo to, co zbylo z Říše, na nástupnické státy; konečným vítězem byla říše Nicaea . Po dobytí Konstantinopole císařskými silami bylo Impérium o něco více než řecký stát omezený na pobřeží Egejského moře. Byzantská říše se zhroutila, když Mehmed dobyvatel 29. května 1453 dobyl Konstantinopol .\nForum Romanum , politické, ekonomické, kulturní a náboženské centrum města během republiky a později císařství\nCísařské město Řím bylo největším městským centrem v říši s počtem obyvatel různě odhadovaným od 450 000 do téměř jednoho milionu. Veřejná prostranství v Římě se rozezněla takovým hlukem kopyt a řinčením kol železných vozů, že Julius Caesar kdysi navrhl zákaz provozu vozů během dne. Historické odhady ukazují, že přibližně 20 procent populace pod jurisdikcí starověkého Říma (25–40%, v závislosti na použitých standardech, v římské Itálii) žilo v nesčetných městských centrech, s populací 10 000 a více a několika vojenskými osadami , velmi vysoká míra urbanizace podle předindustriálních standardů. Většina těchto center měla fórum , chrámy a další budovy podobné římským. Průměrná délka života byla asi 28.\nHlavní článek: římské právo\nKořeny právních zásad a zvyklostí starověkých Římanů lze hledat v zákonu dvanácti tabulek vyhlášeném v roce 449 př. N. L. A v kodifikaci práva vydaného nařízením císaře Justiniána I. kolem roku 530 n. L. (Viz Corpus Juris Civilis ). Římské právo, jak se zachovalo v Justiniánových kódech, pokračovalo do Byzantské říše a tvořilo základ podobných kodifikací v kontinentální západní Evropě. Římské právo se v širším smyslu nadále uplatňovalo ve většině Evropy až do konce 17. století.\nHlavní rozdělení práva starověkého Říma, jak bylo obsaženo v justiniánských a teodosiánských zákonících, sestávalo z Ius Civile , Ius Gentium a Ius Naturale . Ius Civile ( „Právo občana“) byla skupina obecných práv, která platila do římských občanů. Praetores Urbani ( sg. Praetor Urbanus ) byli lidé, kteří měli pravomoc přes případy zahrnovali občany. Ius Gentium ( „Zákon národů“) byla skupina obecných práv, která platila pro cizince, a jejich jednání s římskými občany. Praetores Peregrini ( sg. Praetor Peregrinus ), byli lidé, kteří měli pravomoc přes případy zahrnovali občany a cizince. Ius Naturale zahrnoval přirozené právo, soubor zákonů, které byly považovány za společné všem bytostem.\nHlavní články: Sociální třída ve starověkém Římě a postavení v římském právním systému\nAristokratský Torlonia busta Cato starší , 1. století před naším letopočtem\nŘečník , c. 100 př. N. L., Etrusko-římská bronzová socha zobrazující Aule Metele (latinsky: Aulus Metellus), Etruska, který nosil římskou tógu a zabýval se rétorikou ; socha obsahuje nápis v etruském jazyce\nNa římskou společnost je z velké části pohlíženo jako na hierarchickou , kde dole jsou otroci ( servi ), nad nimi svobodní muži ( liberti ) a nahoře občané svobodného původu ( cives ). Svobodní občané byli také rozděleni podle tříd. Nejširší a nejranější rozdělení bylo mezi patriciáty , kteří mohli při zakládání města vystopovat svůj původ k jednomu ze 100 patriarchů , a plebejci , kteří nemohli. To se v pozdější republice stalo méně důležitým, protože některé plebejské rodiny zbohatly a vstoupily do politiky a některé patricijské rodiny ekonomicky padly. Každý, patricij nebo plebejec, který mohl počítat konzula jako svého předka, byl šlechtic ( nobilis ); muž, který jako první ze své rodiny držel konzulát, například Marius nebo Cicero , byl znám jako novus homo („nový muž“) a zušlechťoval své potomky. Patricijský původ však stále poskytoval značnou prestiž a mnoho náboženských úřadů zůstalo omezeno na patriciáty.\nDivize třída původně založený na vojenské služby se staly mnohem důležitější. Členství v těchto třídách bylo pravidelně určováno cenzory podle majetku. Nejbohatší byla senátorská třída, která dominovala politice a velení armády. Jako další na řadu přišli jezdci ( equites , někdy překládaní jako „rytíři“), původně ti, kteří si mohli dovolit válečného koně, a kteří tvořili mocnou kupeckou třídu. Několik dalších tříd, původně založených na vojenském vybavení, které si jejich členové mohli dovolit, následovalo s proletary , občany, kteří neměli žádný majetek, na dně. Před Mariusovými reformami nebyli způsobilí pro vojenskou službu a jsou často popisováni jako bohatí a prestiž těsně nad osvobozenými otroky.\nVolební síla v republice závisela na třídě. Občané byli zapsáni do hlasovacích „kmenů“, ale kmeny bohatších tříd měly méně členů než ty chudší, všichni proletáři byli zapsáni do jednoho kmene. Hlasovalo se ve třídním pořadí, shora dolů a zastavilo se, jakmile bylo dosaženo většiny kmenů, takže chudší třídy často nemohly odevzdat své hlasy.\nŽeny sdílely některá základní práva se svými mužskými protějšky, ale nebyly plně považovány za občany, a proto jim nebylo dovoleno volit ani účastnit se politiky. Současně byla omezená práva žen postupně rozšiřována (díky emancipaci ) a ženy dosáhly osvobození od paterfamilií , získaly majetková práva a dokonce měly více práv práv než jejich manželé, ale stále žádná hlasovací práva a v politice chyběly.\nSpojenecká cizí města často dostávala latinskou pravici , což je mezistupeň mezi plnoprávnými občany a cizinci ( peregrini ), která dávala jejich občanům práva podle římského práva a umožňovala jejich vedoucím soudcům stát se plnými římskými občany. I když existovaly různé stupně latinských práv, hlavní rozdělení bylo mezi těmi cum suffragio („s hlasováním“; zapsaní do římského kmene a schopnými účastnit se comitia tributa ) a sine sufragio („bez hlasování“; nemohl vzít součást římské politiky). Většina italských spojenců v Římě získala po občanské válce v letech 91–88 př. N. L. Plné občanství a plné římské občanství rozšířil Caracalla v roce 212 na všechny svobodně narozené muže v říši , s výjimkou dediticii , lidí, kteří se stali podléhá Římu prostřednictvím kapitulace ve válce a osvobozených otroků.\nHlavní článek: římská škola\nNa počátku republiky neexistovaly žádné veřejné školy, takže chlapci učili číst a psát jejich rodiče nebo vzdělaní otroci , zvaní paedagogi , obvykle řeckého původu. Primárním cílem vzdělávání v tomto období bylo vyškolit mladé muže v zemědělství, válčení, římských tradicích a věcech veřejných. Mladí chlapci se dozvěděli mnoho o občanském životě tím, že doprovázeli své otce na náboženské a politické funkce, včetně Senátu pro syny šlechticů. Synové šlechticů byli ve věku 16 let vyučeni prominentní politickou osobností a od 17 let vedli kampaň s armádou (tento systém se stále používal mezi některými šlechtickými rody až do císařské éry). Vzdělávací postupy byly upraveny po dobytí helénistických království ve 3. století před naším letopočtem a z toho plynoucího řeckého vlivu, přestože římské vzdělávací postupy se od řeckých stále hodně lišily. Pokud si to jejich rodiče mohli dovolit, byli chlapci a některé dívky ve věku 7 let posláni do soukromé školy mimo domov zvané ludus , kde je učitel (nazývaný vrhač nebo magister ludi a často řeckého původu) učil základy čtení, psaní, aritmetika a někdy řečtina až do věku 11 let.\nOd 12 let chodili studenti na střední školy, kde je učitel (nyní nazývaný grammaticus ) učil o řecké a římské literatuře . Ve věku 16 let někteří studenti přešli na školu rétoriky (kde učitel, obvykle Řek, byl nazýván rétor ). Vzdělávání na této úrovni připravovalo studenty na právní kariéru a vyžadovalo, aby si studenti pamatovali zákony Říma. Žáci chodili do školy každý den, kromě náboženských svátků a trhových dnů. Byly i letní prázdniny.\nHlavní články: Římská ústava a dějiny římské ústavy\nDalší informace: Historie občanství § Římské koncepce občanství\nZpočátku Římu vládli králové , kteří byli postupně zvoleni z každého z hlavních římských kmenů. Přesná povaha královy moci je nejistá. Mohl mít téměř absolutní moc, nebo také mohl být pouze generálním ředitelem Senátu a lidu . Alespoň ve vojenských záležitostech byla královská autorita ( Impérium ) pravděpodobně absolutní. Byl také hlavou státního náboženství . Kromě autority krále existovala ještě tři správní shromáždění: Senát , který pro krále fungoval jako poradní orgán; Comitia Curiata , které by mohly souhlasit a ratifikovat navrhovaná práva králem; a Comitia Calata , což bylo shromáždění kněžské koleje, které dokázalo shromáždit lidi, aby vydali svědectví o určitých činech, slyšeli proklamace a vyhlásili plán svátků a prázdnin na příští měsíc.\nReprezentace zasedání římského senátu : Cicero útočí na Catilinu z fresky z 19. století\nNa třídní boje z římské republiky skončily neobvyklou směsí demokracie a oligarchie . Slovo republika pochází z latinského res publica , což v doslovném překladu znamená „veřejné podnikání“. Římské zákony bylo tradičně možné přijmout pouze hlasováním lidového shromáždění ( Comitia Tributa ). Stejně tak se kandidáti na veřejné funkce museli ucházet o volbu lidí. Nicméně, římský senát reprezentoval instituci oligarchic, který se choval jako poradní orgán.\nV republice měl Senát skutečnou autoritu ( auctoritas ), ale žádnou skutečnou zákonodárnou moc; technicky to byla jen poradní rada. Jelikož však byli senátoři individuálně velmi vlivní, bylo obtížné dosáhnout něčeho proti kolektivní vůli Senátu. Nové senátoři byli vybráni od mezi nejdokonalejší patricians podle cenzorů ( Censura ), který by mohl také odstranit Senator od jeho kanceláře jestliže on se nalézal „morálně zkažený“; poplatek, který by mohl zahrnovat podplácení nebo, jako za Cata staršího , objímání manželky na veřejnosti. Později, v rámci reforem diktátora Sully , se z kvestorů stali automatičtí členové Senátu, ačkoli většina jeho reforem nepřežila.\nRepublika neměla pevnou byrokracii a vybírala daně prostřednictvím daňového zemědělství . Vládní pozice jako kvestor , aedile nebo praefect byly financovány držitelem úřadu. Aby se zabránilo tomu, aby jakýkoli občan získal příliš mnoho moci, byli každoročně voleni noví soudci, kteří se museli o moc dělit s kolegou. Například za normálních podmínek drželi nejvyšší autoritu dva konzulové. V případě nouze by mohl být jmenován dočasný diktátor . V celé republice byl administrativní systém několikrát revidován, aby vyhovoval novým požadavkům. Nakonec se ukázalo jako neefektivní pro kontrolu stále se rozšiřujícího panství Říma, což přispělo ke vzniku Římské říše .\nV rané říši bylo předstírání republikánské formy vlády zachováno. Římský císař byl vylíčen jako jediný princeps , nebo „první občan“ a senát získal legislativní pravomoci a všechny zákonné oprávnění předtím, kterými disponují lidových shromáždění. Vláda císařů však byla stále více autokratická a Senát byl redukován na poradní orgán jmenovaný císařem. Impérium nezdědilo po republice stanovenou byrokracii, protože republika neměla kromě Senátu žádné stálé vládní struktury. Císař jmenoval pomocníky a poradce, ale státu chybělo mnoho institucí, například centrálně plánovaný rozpočet . Někteří historici to uváděli jako významný důvod úpadku římské říše .\nHlavní články: Vojenská historie starověkého Říma , Vojenství starověkého Říma , Strukturální historie římské armády , římská armáda a římské námořnictvo\nArmáda starověkého Říma\n753 př.nl - 476 n. L\nTypy jednotek a hodnosti\nOzdoby a tresty\nHranice a opevnění\nDolní germánské limety\nSvrchní germánsko-rheetské limety\nDunaj – Iller – Rýnské limety\nPortál starověkého Říma • Válečný portál\nModerní replika lorica segmentata - typ brnění, nošená ve spojení s chainmail populární po 1. století našeho letopočtu\nŘímská věž ( rekonstrukce ) v Limes - Taunus / Německo\nRaná římská armáda (asi 500 př. N. L.) Byla, stejně jako ostatní současné městské státy ovlivněné řeckou civilizací, občanskou milicí, která praktikovala taktiku hoplitu . Byla malá (populace svobodných mužů ve vojenském věku byla tehdy asi 9 000) a organizována v pěti třídách (souběžně s comitia centuriata , skupinou občanů organizovaných politicky), přičemž tři poskytovaly hoplity a dvě poskytovaly lehkou pěchotu. Raná římská armáda byla takticky omezená a její postoj během tohoto období byl v podstatě obranný.\nVe 3. století př. N. L. Římané opustili formaci hoplitu ve prospěch flexibilnějšího systému, v němž by menší skupiny 120 (nebo někdy 60) mužů zvaných maniples mohli na bojišti manévrovat nezávisleji. Třicet manipulátorů uspořádaných ve třech řadách s podpůrnými jednotkami tvořilo legii , celkem 4 000 až 5 000 mužů.\nRaná republikánská legie se skládala z pěti sekcí, z nichž každá byla vybavena odlišně a měla různá místa ve formaci: tři linie manipulované těžké pěchoty ( hastati , principes a triarii ) , síla lehké pěchoty ( velites ) a kavalérie ( equites ). S novou organizací přišla nová orientace na ofenzivu a mnohem agresivnější postoj vůči sousedním městským státům.\nPři nominální plné síle zahrnovala raná republikánská legie 4000 až 5000 mužů: 3600 až 4800 těžkých pěšáků, několik stovek lehkých pěšáků a několik stovek jezdců. Legie byly často výrazně nedostatečně posilovány selháním náboru nebo následnými obdobími aktivní služby v důsledku nehod, obětí bitev, nemocí a dezerce. Během občanské války byly Pompeiovy legie na východě v plné síle, protože byly nedávno přijaty, zatímco Caesarovy legie byly po dlouhé aktivní službě v Galii často hluboko pod nominální silou. Tento vzorec platil také pro pomocné síly.\nAž do pozdního republikánského období byl typickým legionářem občanský farmář z venkovské oblasti ( adiduus ), který sloužil pro konkrétní (často roční) kampaně a který dodával vlastní vybavení a v případě equites i vlastní namontovat. Harris naznačuje, že až do roku 200 př. N. L. Se průměrný venkovský zemědělec (který přežil) mohl účastnit šesti nebo sedmi kampaní. Freedmen a otroci (bez ohledu na bydliště) a městští občané nesloužili kromě výjimečných mimořádných událostí.\nPo roce 200 př. N. L. Se ekonomické podmínky ve venkovských oblastech zhoršovaly, protože se zvyšovaly potřeby pracovní síly, takže se postupně snižovala kvalifikace majetku pro službu. Počínaje Gaiusem Mariem v roce 107 př. N. L. Byli narukováni občané bez majetku a někteří občané žijící ve městech ( proletarii ), kteří měli vybavení, přestože většina legionářů nadále přicházela z venkovských oblastí. Podmínky služby se staly nepřetržitými a dlouhými- až dvacet let v případě nouze, přestože typičtější byly šestileté nebo sedmileté podmínky.\nPočínaje 3. stoletím př. N. L. Bylo legionářům vypláceno stipendium (částky jsou sporné, ale Caesar skvěle „zdvojnásobil“ platby svým vojskům na 225 denárů ročně), mohl předvídat kořist a donátory (rozdělování kořisti veliteli) od úspěšných kampaní a počínaje v době Mariuse byly často po odchodu do důchodu přiděleny pozemky. V oblastech, kde legie sloužila, se často rekrutovala jízda a lehká pěchota připojená k legii (dále jen „ pomocná“ ). Caesar vytvořil legii, Pátou Alaudae, z neobčanů v zaalpské Galii, aby sloužil při jeho kampaních v Galii. V době Caesara Augusta byl ideál občanského vojáka opuštěn a legie se staly plně profesionálními. Legionáři dostávali 900 sesterces ročně a v důchodu mohli očekávat 12 000 sesterces .\nNa konci občanské války Augustus reorganizoval římské vojenské síly, vypouštěl vojáky a rozpustil legie. Ponechal si 28 legií, distribuovaných po provinciích Impéria. Během Principate , taktická organizace armády pokračovala ve vývoji. Auxilia zůstaly nezávislé kohorty a legionářské vojáci často operoval jako skupiny kohort spíše než jako plných legií. Nový univerzální typ jednotky - cohortes equitatae - kombinoval jízdu a legionáře v jedné formaci. Mohli být umístěni na posádkách nebo základnách a mohli bojovat sami jako vyrovnané malé síly nebo kombinovat s jinými podobnými jednotkami jako větší síla velikosti legie. Toto zvýšení organizační flexibility pomohlo zajistit dlouhodobý úspěch římských vojenských sil.\nCísař Gallienus (253–268 n. L.) Zahájil reorganizaci, která vytvořila poslední vojenskou strukturu pozdní říše. Gallienus stáhl několik legionářů z pevných základen na hranici a vytvořil mobilní síly ( Comitatenses nebo polní armády) a umístil je za a v určité vzdálenosti od hranic jako strategickou rezervu. Pohraniční jednotky ( limitanei ) umístěné na pevných základnách byly nadále první obrannou linií. Základní jednotkou polní armády byl „pluk“, legiones nebo auxilia pro pěchotu a vexellationes pro jezdectvo. Důkazy naznačují, že nominální síly mohly být 1 200 mužů pro pěší pluky a 600 pro jezdectvo, ačkoli mnoho záznamů ukazuje nižší skutečné úrovně vojsk (800 a 400).\nMnoho pěších a jezdeckých pluků operovalo ve dvojicích pod velením a comes . Polní armády zahrnovaly kromě římských vojsk pluky „barbarů“ rekrutované ze spojeneckých kmenů a známé jako foederati . Do roku 400 n. L. Se pluky foederati staly trvale zavedenými jednotkami římské armády, placenými a vybavenými říší, vedenými římskou tribunou a používanými stejně, jako byly používány římské jednotky. Kromě foederati používala Říše také skupiny barbarů k boji spolu s legiemi jako „spojenci“ bez integrace do polních armád. Pod velením nadřízeného římského generála byli na nižších úrovních vedeni vlastními důstojníky.\nVojenské vedení se vyvíjelo v průběhu dějin Říma. Za monarchie vedli hoplitové armády římští králové. Během rané a střední římské republiky byly vojenské síly pod velením jednoho ze dvou zvolených konzulů pro daný rok. Během pozdější republiky by příslušníci římské senátorské elity v rámci běžného sledu volených veřejných úřadů známých jako cursus honorum sloužili nejprve jako kvestor (často vysíláni jako zástupci polních velitelů), poté jako praetor . Pompeius mu doporučil nejtalentovanějšího, nejúčinnějšího a nejspolehlivějšího podřízeného Julia Caesara v Galii, Titus Labienus .\nOltář Domitius Ahenobarbus , c. 122 před naším letopočtem; oltář ukazuje dva římské pěšáky vybavené dlouhou scutou a jezdce s koněm. Všichni jsou zobrazeni v brnění na řetězovou poštu .\nPo skončení funkčního období jako praetor nebo konzul může být senátor jmenován Senátem jako propraetor nebo prokonzul (v závislosti na nejvyšší funkci, která byla zastoupena dříve) za řízení cizí provincie. Více nižších důstojníků (až do úrovně centurionů, ale ne včetně) bylo vybráno jejich veliteli z jejich vlastních klientely nebo těch, které doporučili političtí spojenci ze senátorské elity.\nPod Augusta, jehož nejdůležitější politická priorita bylo umístit armádu pod trvalým a jednotným velením, císař byl právním velitel každé legie, ale vykonává toto velení prostřednictvím legatus (legáta) Určil z Senátní elitu. V provincii s jedinou legií legát velel legii ( legatus legionis ) a sloužil také jako guvernér provincie, zatímco v provincii s více než jednou legií velel každé legii legát a legátům velel guvernér provincie (také legát, ale vyšší hodnosti).\nV pozdějších fázích císařského období (počínaje snad Diokleciánem ) byl augustanský model opuštěn. Provinční guvernéři byli zbaveni vojenské autority a velení armád ve skupině provincií bylo svěřeno generálům ( duces ) jmenovaným císařem. Už to nebyli příslušníci římské elity, ale muži, kteří prošli řadami a zažili mnoho praktického vojenství. S rostoucí frekvencí se tito muži pokoušeli (někdy úspěšně) uzurpovat pozice císařů, kteří je jmenovali. Snížené zdroje, rostoucí politický chaos a občanská válka nakonec způsobily, že Západní říše byla náchylná k útoku a převzetí moci sousedními barbarskými národy.\nO římském námořnictvu je známo méně než o římské armádě. Před polovinou 3. století před naším letopočtem veleli úředníci známí jako duumviri navales flotile dvaceti lodí používaných hlavně ke kontrole pirátství. Tato flotila byla v roce 278 n. L. Vzdána a nahrazena spojeneckými silami. First Punic válka nutné, aby Řím stavět velké flotily, a stalo se tak do značné míry s pomoci a financování od spojenců. Toto spoléhání se na spojence pokračovalo až do konce římské republiky. Quinquereme byl hlavní válečná loď na obou stranách Punic válek a zůstal oporou římských námořních sil, dokud nahrazeny v době císaře Augusta tím lehčí a ovladatelnější plavidel.\nVe srovnání s trireme , quinquereme dovolil použití kombinace zkušených a nezkušených členů posádky (výhoda pro primárně pozemní sílu) a jeho menší manévrovatelnost dovolila Římanům přijmout a zdokonalit taktiku nastupování s použitím jednotky asi 40 mariňáci místo berana . Lodím velel navarcha , hodnost rovnající se setníkovi, který obvykle nebyl občanem. Potter naznačuje, že vzhledem k tomu, že flotilu ovládali neromští, bylo námořnictvo považováno za neromské a v dobách míru mu bylo dovoleno atrofovat.\nInformace naznačují, že v době pozdní říše (350 n. L.) Zahrnovalo římské námořnictvo několik flotil včetně válečných lodí a obchodních plavidel pro přepravu a zásobování. Válečné lodě byly veselé plachtící galéry se třemi až pěti břehy veslařů. Základny flotily zahrnovaly přístavy jako Ravenna, Arles, Aquilea, Misenum a ústí řeky Somme na západě a Alexandrii a Rhodos na východě. Flotily malých říčních plavidel ( třídy ) byly v tomto období součástí limitanei (pohraniční jednotky), založené na opevněných říčních přístavech podél Rýna a Dunaje. Že prominentní generálové veleli jak armádám, tak flotilám, naznačuje, že s námořními silami bylo zacházeno jako s pomocnými silami armády a nikoli jako s nezávislou službou. Podrobnosti o velitelské struktuře a silách flotily během tohoto období nejsou dobře známy, přestože flotilám velel prefekt.\nHlavní články: římské zemědělství , římský obchod , římské finance a římská měna\nNoční pohled na Trajánův trh , postavený Apollodorem z Damašku\nStarověký Řím velel obrovské oblasti země s obrovskými přírodními a lidskými zdroji. Římská ekonomika jako taková zůstala zaměřena na zemědělství a obchod. Zemědělský volný obchod změnil italskou krajinu a v 1. století př. N. L. Obrovské hroznové a olivové panství nahradily zemanské zemědělce, kteří nebyli schopni vyrovnat se ceně dovezeného obilí. Zábor z Egypta , Sicílie a Tuniska v severní Africe za předpokladu nepřetržité dodávky obilí. Na druhé straně, olivový olej a víno bylo Italské hlavní vývoz. Cvičilo se dvoustupňové střídání plodin , ale produktivita farmy byla nízká, kolem 1 tuny na hektar.\nPrůmyslové a výrobní činnosti byly menší. Největší takovou činností byla těžba a dobývání kamenů, které poskytovaly základní stavební materiál pro budovy té doby. Ve výrobě byla výroba v relativně malém měřítku a obecně se skládala z dílen a malých továren, které zaměstnávaly nejvýše desítky pracovníků. Některé cihelny však zaměstnávaly stovky dělníků.\nEkonomika rané republiky byla z velké části založena na drobném hospodářství a placené práci. Zahraniční války a dobytí však dělaly otroky stále levnějšími a hojnějšími a na konci republiky byla ekonomika do značné míry závislá na otrocké práci, a to jak u kvalifikované, tak u nekvalifikované práce. Odhaduje se, že otroci v této době představovali přibližně 20% populace římské říše a 40% ve městě Řím. Pouze v římské říši, když se výboje zastavily a ceny otroků se zvýšily, se najatá práce stala ekonomičtější než vlastnictví otroků.\nAčkoli se ve starověkém Římě používal směnný obchod a často se používal při výběru daní, měl Řím velmi rozvinutý systém ražení mincí , kdy v celé říši i mimo ni byly v oběhu mince z mosazi , bronzu a drahých kovů - některé byly dokonce objeveny v Indii. Před 3. stoletím před naším letopočtem se měď obchodovala podle hmotnosti, měřeno v neoznačených hrudkách, ve střední Itálii . Původní měděné mince ( as ) měly nominální hodnotu jedné římské libry mědi, ale vážily méně. Tedy užitečnost římských peněz jako směnné jednotky trvale převyšovala její vnitřní hodnotu jako kov. Poté, co Nero začal znehodnocovat stříbrný denár , byla jeho zákonná hodnota odhadem o třetinu větší než jeho vnitřní hodnota.\nKoně byli drazí a ostatní smečka byla pomalejší. Masový obchod na římských silnicích spojoval vojenské stanoviště, kde byly soustředěny římské trhy. Tyto silnice byly navrženy pro kola. Jako výsledek, tam byl transport zboží mezi římskými oblastmi, ale zvýšil se vzestupem římského námořního obchodu ve 2. století před naším letopočtem. Během tohoto období trvalo obchodnímu plavidlu necelý měsíc, než absolvoval cestu z Gades do Alexandrie přes Ostii po celé délce Středozemního moře . Přeprava po moři byla přibližně 60krát levnější než po zemi, takže objem pro takové cesty byl mnohem větší.\nNěkteří ekonomové považují Římskou říši za tržní ekonomiku , podobnou svou mírou kapitalistických praktik Nizozemsku 17. století a Anglii 18. století.\nZlato sklo portrét rodiny z římského Egypta . Řecký nápis na medailonu může uvádět buď jméno umělce, nebo pater familias, který na portrétu chybí.\nZákladní jednotky římské společnosti byly domácnosti a rodiny . Mezi domácnosti patřila hlava (obvykle otec) domácnosti, pater familias (otec rodiny), jeho manželka, děti a další příbuzní. Ve vyšších třídách byli součástí domácnosti také otroci a služebnictvo. Síla hlavy domácnosti byla nejvyšší ( patria potestas , „otcova moc“) nad těmi, kteří s ním žili: Dokázal přinutit manželství (obvykle za peníze) a rozvést se, prodat své děti do otroctví, prohlásit majetek svých rodinných příslušníků za svůj vlastní, a dokonce měl právo trestat nebo zabíjet rodinné příslušníky (ačkoli toto poslední právo zřejmě přestalo být uplatňováno po 1. století před naším letopočtem).\nPatria potestas dokonce zasahovala i dospělé syny s vlastními domácnostmi: Muž nebyl považován za paterfamilias , ani nemohl skutečně vlastnit majetek, zatímco žil jeho vlastní otec. Během raného období římské historie se dcera, když se provdala, dostala pod kontrolu ( manus ) paterfamilias domácnosti jejího manžela, ačkoli v pozdní republice to vypadlo z módy, protože žena se mohla rozhodnout ji nadále poznávat otcova rodina jako její skutečná rodina. Nicméně, jak Římané počítali s sestupem mužské linie, všechny děti, které měla, patřily do rodiny jejího manžela.\nŘímským dětem byla projevena malá náklonnost . Matka nebo starší příbuzný často vychovávali chlapce i dívky. Nechtěné děti byly často prodávány jako otroci. Děti možná čekaly na stolech pro rodinu, ale nemohly se zúčastnit rozhovoru.\nVe šlechtických rodinách řecká sestra obvykle učila děti latinu a řečtinu. Jejich otec učil chlapce plavat a jezdit, i když někdy místo toho najal otroka, aby je to naučil. V sedm začal chlapec vzdělávat. Bez školní budovy se vyučovalo na střeše (pokud byla tma, chlapec musel do školy nosit lampu). Jako papír byly použity desky pokryté voskem, papyrus a pergamen byly příliš drahé-nebo mohl jen psát do písku. Nesl se také bochník chleba k jídlu.\nSkupiny příbuzných domácností tvořily rodinu ( geny ). Rodiny byly založeny na pokrevních svazcích nebo adopci , ale byly také politickými a ekonomickými aliancemi. Zejména během římské republiky začaly v politickém životě dominovat některé mocné rodiny nebo Gentes Maiores .\nVe starověkém Římě bylo manželství často považováno spíše za finanční a politickou alianci než za romantické sdružení, zejména ve vyšších vrstvách (viz manželství ve starověkém Římě ). Otcové obvykle začali hledat manžely pro své dcery, když dosáhli věku mezi dvanácti a čtrnácti lety. Manžel byl obvykle starší než nevěsta. Zatímco dívky z vyšších vrstev se vdávaly velmi mladé, existují důkazy o tom, že ženy z nižších vrstev se často vdávaly na konci puberty nebo na počátku 20. let.\nČas a data\nViz také: římský kalendář a římský konzul § konzulární datování\nŘímské hodiny se počítaly běžně od úsvitu do úsvitu. Od 18 do 19 hodin se tedy říkalo „první hodina“, od 12 do 13 hodin „šestá hodina“ a podobně. Poledne se nazývalo meridiem a z tohoto slova pochází výrazy am ( ante meridem ) a pm ( post meridem ). Anglické slovo poledne pochází z nona („devátá (hodina)“), což znamenalo 15:00 ve starověkém Římě. Římané měli hodiny ( horologia ), které zahrnovaly obří veřejné sluneční hodiny ( solaria ) a vodní hodiny ( clepsydrae ).\nStarověký římský týden měl původně osm dní, které byly označeny písmeny A až H, přičemž osmý den byl nundinum nebo tržní den, jakýsi víkend, kdy zemědělci prodávali své produkty na ulici. Sedm dní v týdnu , poprvé zavedena od východu během rané císařství, byl oficiálně přijat za vlády Konstantina . Římané pojmenovávali dny po nebeských tělesech nejméně od 1. století n. L., Což je zvyk, který zdědili ostatní lidé a stále se vyskytuje v mnoha moderních jazycích, včetně angličtiny.\nŘímské měsíce měly tři důležité dny: kalendář (první den každého měsíce, vždy v množném čísle), ides (přibližně v polovině měsíce) a žádný (devátý den před ides). Ostatní dny byly počítány z jejich přední blízkosti ve vztahu k těmto dnům. Například to, co nazýváme šestého února (nebo šestého února), Římané nazývali ante diem VIII idus Februarias (osmý den před únorovými idy).\nŘímský rok měl původně deset měsíců od Martia (březen) do prosince, přičemž zimní období nebylo zahrnuto v kalendáři. První čtyři měsíce byly pojmenovány podle bohů (Martius, Aprilis, Maius, Junius) a ty poslední byly očíslovány (Quintilis, Sextilis, září, říjen, listopad a prosinec). Numa Pompilius , druhý římský král (716–673 př. N. L.), Údajně zavedl měsíce leden a únor, oba také pojmenovaní podle bohů, počínaje 12měsíčním kalendářem, který se používá dodnes. V roce 44 př. N. L. Byl měsíc Quintilis přejmenován na Julius (červenec) po Juliusovi Caesarovi a v roce 8 př. N. L. Byl Sextilis po Augustu Caesarovi přejmenován na Augustus (srpen) .\nŘímané měli několik způsobů sledování let. Jedním z rozšířených způsobů bylo konzulární datování , které identifikovalo roky u dvou konzulů, kteří vládli každý rok (jejich funkční období bylo omezeno na jeden rok); byl zaveden v republice a nadále se používal v Říši, přestože konzulární úřad byl v tomto pozdějším období zredukován na slavnostní. Dalším způsobem, zavedeným na konci 3. století, bylo počítání let od indictio , oznámení o dodání jídla a jiného zboží vládě. Další způsob, méně populární, ale více podobný tomu, jak v současné době počítáme roky, byla ab urbe condita , která jednoduše počítala roky od bájného založení Říma v roce 753 př. N. L. Rok 653 př. N. L. By tedy byl 100 AUC, 1 000 n. L. By byl 1753 AUC a tak dále.\nHlavní článek: Kultura starověkého Říma\nMezi sedmi kopců Říma\nŽivot ve starověkém Římě se točil kolem města Řím, ležícího na sedmi pahorcích . Město mělo obrovské množství monumentálních staveb, jako je Koloseum , Trajanské fórum a Pantheon . Měla divadla , tělocvičny , tržiště, funkční stoky, lázeňské komplexy s knihovnami a obchody a fontány s čerstvou pitnou vodou zásobované stovkami mil akvaduktů . Na celém území pod kontrolou starověkého Říma se bytová architektura pohybovala od skromných domů až po venkovské vily .\nV hlavním městě Římě byla císařská sídla na elegantním pahorku Palatine , ze kterého pochází slovo palác . Nízké plebeovské a střední jezdecké třídy žily v centru města, zabalené do bytů nebo Insulae , které byly téměř jako moderní ghetta . Tyto oblasti, často postavené majiteli nemovitostí vyšších tříd k pronájmu, byly často soustředěny na collegia nebo taberna . Tito lidé, jimž byla poskytnuta bezplatná dodávka obilí a pobaveni gladiátorskými hrami , byli zapsáni jako klienti mecenášů mezi vyšší třídu patricijů , jejichž pomoc hledali a jejíž zájmy zastávali.\nHlavní článek: latina\nŘímská freska blonďaté panny, která čte text, Pompejský čtvrtý styl (60–79 n. L.), Pompeje , Itálie\nRodným jazykem Římanů byla latina , kurzíva, jejíž gramatika se málo spoléhá na slovosled, přičemž význam přenášela prostřednictvím systému přípon připojených ke slovním kmenům . Jeho abeceda byla založena na etruské abecedě , která byla zase založena na řecké abecedě . Ačkoli přežívající latinská literatura se skládá téměř výhradně z klasické latiny , umělého a vysoce stylizovaného a vybroušeného literárního jazyka z 1. století před naším letopočtem, mluveným jazykem římské říše byla vulgární latina , která se od klasické latiny výrazně lišila gramatikou a slovní zásobou a nakonec ve výslovnosti. Mluvčí latiny rozuměli oběma až do 7. století, kdy se mluvená latina začala tak rozcházet, že se jako druhý jazyk bylo třeba naučit „klasiku“ nebo „dobrou latinu“.\nZatímco latina zůstala hlavním psaným jazykem římské říše, řečtina se stala jazykem vzdělané elity, protože většina literatury studované Římany byla napsána v řečtině. Ve východní polovině římské říše, která se později stala Východořímskou říší , latina nikdy nedokázala nahradit řečtinu a po smrti Justiniána se řečtina stala oficiálním jazykem východní vlády. Expanze římské říše rozšířila latinu po celé Evropě a vulgární latina se na různých místech vyvinula v dialekty a postupně se přesunula do mnoha odlišných románských jazyků .\nHlavní články: Náboženství ve starověkém Římě , římská mytologie a římský chrám\nDalší informace: Konstantin Veliký a křesťanství a státní církev římské říše\nTrest Ixionu : uprostřed je Merkur držící caduceus a vpravo sedí Juno na svém trůnu. Iris za ní stojí a gestikuluje. Vlevo stojí Vulcan ( blonďatá postava) za volantem, který ho obsluhuje, a Ixion je k němu již přivázán. Nephele sedí u Merkurových nohou; římská freska z východní stěny triklinia v domě Vettii , Pompeje , čtvrtý sloh (60–79 n. l.).\nArchaické římské náboženství , alespoň pokud jde o bohy, nebylo tvořeno psanými příběhy , ale spíše složitými vzájemnými vztahy mezi bohy a lidmi. Na rozdíl od řecké mytologie bohové nebyli zosobněni, ale byli vágně definovanými posvátnými duchy zvanými numina . Římané také věřili, že každý člověk, místo nebo věc má svého vlastního génia nebo božskou duši. Během římské republiky bylo římské náboženství organizováno podle přísného systému kněžských úřadů, které zastávali muži se senátorskou hodností. Vysoká škola pontifiků byla nejvyšším orgánem v této hierarchii a její hlavní kněz, Pontifex Maximus , byl hlavou státního náboženství. Flamens se postaral o kultech různých bohů, zatímco předpovídá byly důvěryhodné s přijetím záštitu . Posvátný král přijal náboženské responsibilities sesazených králů. V římské říši byli císaři zbožňováni a formalizovaný císařský kult se stále více prosazoval.\nJak narůstal kontakt s Řeky , stávali se římští bohové stále více spojováni s řeckými bohy . Tak, Jupiter byl vnímán být stejný božstvo jako Zeus , Mars stal se spojený s Ares , a Neptun se Poseidon . Římští bohové také převzali atributy a mytologie těchto řeckých bohů. Pod Impériem Římané vstřebávali mytologie svých dobytých poddaných, což často vedlo k situacím, ve kterých chrámy a kněží tradičních italských božstev existovaly bok po boku s těmi cizích bohů.\nPočínaje císařem Neronem v 1. století n. L. Byla římská oficiální politika vůči křesťanství negativní a v některých bodech mohla být pouhá křesťanství trestána smrtí. Za císaře Diokleciána se pronásledování křesťanů dosáhl svého vrcholu. Nicméně, to se stalo oficiálně podporovaným náboženstvím v římském státě za Diokleciánova nástupce, Constantine já , s podpisem Milánského ediktu v 313, a rychle se stal dominantní. Všechna náboženství kromě křesťanství bylo v 391 nl zakázáno ediktem Emperor Theodosius já .\nJako mnoho starověkých kultur, pojmy etiky a morálky, i když sdílely některé společné rysy s moderní společností, se v několika důležitých ohledech velmi lišily. Protože starověké civilizace jako Řím byly pod neustálou hrozbou útoku loupeživých kmenů, byla jejich kultura nutně militaristická, přičemž cenným atributem byly bojové dovednosti. Zatímco moderní společnosti považují soucit za ctnost, římská společnost považovala soucit za zlozvyk, za morální vadu. Skutečně, jedním z hlavních cílů gladiátorských her bylo očkování římských občanů od této slabosti. Římané místo toho oceňovali ctnosti, jako je odvaha a přesvědčení ( Virtus ), smysl pro povinnost vůči svému lidu, umírněnost a vyhýbání se přemíře ( moderatio ), odpuštění a porozumění ( clementia ), férovost ( severitas ) a loajalita ( pietas ).\nNa rozdíl od populárních popisů měla římská společnost zavedené a omezující normy týkající se sexuality, ačkoli jako u mnoha společností lví podíl odpovědnosti připadl na ženy. Od žen se obecně očekávalo, že budou monogamní a budou mít během svého života pouze jediného manžela ( univira ), i když to bylo elitou mnohem méně považováno, zejména v rámci říše. Očekávalo se, že ženy budou na veřejnosti skromné, vyhýbají se jakémukoli provokativnímu vzhledu a budou prokazovat absolutní věrnost svým manželům ( pudicitia ). Ve skutečnosti bylo nošení závoje běžným očekáváním zachování skromnosti. Sex mimo manželství byl obecně odsuzován pro muže a ženy a během císařského období byl skutečně nezákonný. Prostituce však byla vnímána zcela odlišně a skutečně byla uznávanou a regulovanou praxí.\nUmění, hudba a literatura\nHlavní články: římské umění , latinská literatura , hudba starověkého Říma , římské sochařství a divadlo starověkého Říma\nŽena hrající na kitharu z vily Boscoreale , 40–30 př. N. L\nFresky z vily Tajemství v Pompejích v Itálii, římská umělecká díla datovaná do poloviny 1. století před naším letopočtem\nŘímské malířské styly ukazují řecké vlivy a dochovanými příklady jsou především fresky sloužící k ozdobení zdí a stropů venkovských vil , ačkoli římská literatura obsahuje zmínky o malbách na dřevo, slonovinu a další materiály. V Pompejích bylo nalezeno několik příkladů římské malby a od těchto historiků umění se dělí dějiny římské malby do čtyř období. První styl římské malby se praktikoval od počátku 2. století před naším letopočtem do počátku nebo do poloviny 1. století před naším letopočtem. Skládal se převážně z napodobenin mramoru a zdiva , i když někdy obsahoval vyobrazení mytologických postav.\nDruhý styl římské malby začal na počátku 1. století před naším letopočtem a pokoušel se realisticky vykreslit trojrozměrné architektonické prvky a krajinu. Třetí styl nastal za vlády Augusta (27 př. N. L. - 14 n. L.) A odmítl realismus druhého stylu ve prospěch jednoduché výzdoby. Do středu byla umístěna malá architektonická scéna, krajina nebo abstraktní design s monochromatickým pozadím. Čtvrtý styl, který začal v 1. století n. L., Líčil výjevy z mytologie, přičemž zachovával architektonické detaily a abstraktní vzory.\nPortrétní socha v tomto období využívala mladistvé a klasické proporce a později se vyvinula do směsi realismu a idealismu . Během období Antonine a Severan se staly populární zdobené vlasy a vousy s hlubokým stříháním a vrtáním. Pokrok byl také učiněn v reliéfních sochách , obvykle zobrazujících římská vítězství.\nLatinská literatura byla od počátku silně ovlivněna řeckými autory. Některá z prvních dochovaných děl jsou z historických eposů vyprávějících o raných vojenských dějinách Říma. Jak se republika rozrůstala, autoři začali produkovat poezii, komedii, historii a tragédii .\nŘímská hudba byla do značné míry založena na řecké hudbě a hrála důležitou roli v mnoha aspektech římského života. V římské armádě se hudební nástroje jako tuba (dlouhá trubka) nebo cornu (podobný lesnímu rohu ) používaly k vydávání různých povelů, zatímco bucina (možná trubka nebo roh ) a lituus (pravděpodobně prodloužená Nástroj ve tvaru písmene J), byly použity při slavnostních příležitostech. Hudba byla použita v amfiteátrech mezi boji a v odea , a v těchto prostředích je známo, že představoval cornu a hydraulis (typ vodního orgánu).\nVětšina náboženských rituálů představovala hudební vystoupení, s tibiemi (dvojité trubky) při obětování, činely a tamburíny při orgiastických kultech a chrastítky a hymny napříč spektrem. Někteří hudební historici se domnívají, že hudba byla používána téměř při všech veřejných ceremoniích. Hudební historici si nejsou jisti, zda římští hudebníci významně přispěli k teorii nebo praxi hudby.\nTyto graffiti , bordely , obrazy a sochy nalezené v Pompejích a Herculaneum naznačují, že Římané měli sex-nasycené kultury.\nHlavní články: Starověká římská kuchyně a Jídlo a stolování v Římské říši\nChlapec držící talíř s ovocem a kýblem krabů, v kuchyni s rybami a chobotnicemi , na červnovém panelu z mozaiky znázorňující měsíce (3. století)\nStarověká římská kuchyně se během dlouhého trvání této starověké civilizace měnila. Stravovací návyky byly ovlivněny vlivem řecké kultury, politickými změnami od království k republice k říši a obrovskou expanzí říše, která vystavila Římany mnoha novým provinčním kulinářským zvykům a technikám vaření. Na začátku byly rozdíly mezi sociálními třídami relativně malé, ale rozdíly se vyvíjely s růstem říše. Muži a ženy pili víno k jídlu, což je tradice, která se traduje dodnes.\nStarověká římská strava obsahovala mnoho položek, které jsou základem moderní italské kuchyně . Plinius starší pojednal o více než 30 odrůdách oliv , 40 druzích hrušek , fíků (původem z dovozu z Afriky a východních provincií) a široké škále zeleniny , včetně mrkve (různých barev, ale ne oranžové) a také celer , česnek , některé cibulovin , zelí a jiné košťáloviny (jako je kapusta a brokolice ), hlávkový salát , čekanka , cibule , pórek , chřest , ředkvičky , tuřín , pastinák , řepa , hrášek , mangold , kardonů , olivami a okurkou .\nNěkterá jídla, která jsou nyní považována za charakteristická pro moderní italskou kuchyni, však nebyla použita. Z arabského světa byl později později představen zejména špenát a lilek (lilek) a rajčata , brambory , paprika a kukuřice (moderní zdroj polenty ) se v Evropě objevily až po objevení Nového světa a kolumbijské burzy . Římané věděli o rýži , ale byla pro ně velmi zřídka dostupná. Bylo také málo citrusových plodů. Citrony byly v Itálii známy od druhého století našeho letopočtu, ale nebyly široce pěstovány.\nŘeznické maso, jako je hovězí maso, bylo neobvyklým luxusem. Nejoblíbenějším masem bylo vepřové maso , zejména uzeniny . Ryby byly běžnější než maso, se sofistikovanou akvakulturou a velkoplošným průmyslem věnovaným chovu ústřic . Římané se také zabývali chovem hlemýžďů a chovem dubového dřeva. Některé ryby byly velmi vážené a získaly vysoké ceny, například parmice chovaná v rybářství v Cose a „byly vynalezeny propracované prostředky k zajištění jejich čerstvosti“.\nZa úsvitu se tradičně podávala snídaně zvaná ientaculum . V polovině dne až do časného odpoledne jedli Římané cenu , hlavní jídlo dne, a za soumraku lehkou večeři zvanou vesperna . Se zvýšeným dovozem zahraničních potravin cena rostla a zahrnovala širší škálu potravin. Postupně se tedy přesunul k večeru, zatímco vesperna byla v průběhu let zcela opuštěna. Polední jídlo z prandia se stalo lehkým jídlem, které se dalo vydržet až do ceny . U nižších tříd římské společnosti byly tyto změny méně výrazné, protože tradiční postupy úzce korespondovaly s denními rytmy manuální práce.\nHry a rekreace\nViz také: Historie tělesného tréninku a kondice\nChoregos a divadelní herci, z domu tragického básníka , Pompeje , Itálie. Neapolské národní archeologické muzeum\nTyto „ bikiny girls“ mozaika , zobrazující ženy sportovat, od Villa Romana del Casale , římské provincii z Sicilia ( Sicílie ), 4. století našeho letopočtu\nŘímská mládež měla několik forem atletické hry a cvičení, jako je skákání , zápas , box a závodění . Na venkově k zábavám bohatých patřil také rybolov a lov. Římané měli také několik forem hraní míčů, včetně jedné připomínající házenou . Hry s kostkami , deskové hry a hazardní hry byly oblíbené zábavy. Ženy se těchto aktivit neúčastnily. Večeře pro bohaté představovaly příležitost k zábavě, někdy s četbou hudby, tance a poezie. Plebejci si někdy užívali podobné večírky prostřednictvím klubů nebo sdružení, ale pro většinu Římanů rekreační stolování obvykle znamenalo sponzorování taveren . Děti se zabávaly hračkami a hrami, jako je skoková žába .\nVeřejné hry byly sponzorovány předními Římany, kteří si přáli propagovat jejich štědrost a soudní souhlas veřejnosti; v císařské éře to obvykle znamenalo císař. Několik míst bylo vyvinuto speciálně pro veřejné hry. Koloseum byl postaven v císařské éry hostitele, mimo jiné událostí, gladiátorských soubojů. Tyto boje začaly jako pohřební hry kolem 4. století před naším letopočtem a staly se populárními diváckými akcemi na konci republiky a říše. Gladiátoři měli exotickou a vynalézavou paletu zbraní a brnění. Někdy bojovali na život a na smrt, ale častěji o rozhodnuté vítězství, závislé na rozhodnutí rozhodčího. Výsledek byl obvykle v souladu s náladou sledujícího davu. Přehlídky exotických zvířat byly populární samy o sobě; ale někdy byla zvířata postavena proti lidem, ať už ozbrojeným profesionálům nebo neozbrojeným zločincům, kteří byli odsouzeni k velkolepé a teatrální veřejné smrti v aréně. Některá z těchto setkání byla založena na epizodách z římské nebo řecké mytologie.\nChariotové závody byly velmi populární mezi všemi třídami. V Římě se tyto závody obvykle konaly v Circus Maximus , který byl účelově postaven pro vozy a dostihy a jako největší veřejné místo v Římě byl také používán pro festivaly a výstavy zvířat. Mohlo pojmout kolem 150 000 lidí; Charioteers závodili v týmech, identifikovaných podle jejich barev. Trať byla podélně rozdělena bariérou, která obsahovala obelisky, chrámy, sochy a počítadla kol. Nejlepší místa byla na trati, blízko akce; byly vyhrazeny senátorům. Za nimi seděli koňovití (rytíři) a za rytíři byli plebs (prostí občané) a neobčané. Dárce her seděl na vysoké plošině na tribunách vedle obrazů bohů, viditelných pro všechny. Velké částky byly sázeny na výsledky závodů. Někteří Římané nabízeli modlitby a oběti za své oblíbené nebo kladli kletby na nepřátelské týmy a někteří nadšenci byli členy extrémně, dokonce násilně partyzánských cirkusových frakcí.\nHlavní článek: římská technologie\nPont du Gard ve Francii je římský akvadukt postavený v roce c. 19 př. N. L. Je to místo světového dědictví .\nStarověký Řím se chlubil působivými technologickými výkony, využíval mnoho pokroků, které byly ztraceny ve středověku a nebyly znovu soupeřeny až do 19. a 20. století. Příkladem toho je izolační zasklení , které bylo znovu vynalezeno až ve 30. letech 20. století. Mnoho praktických římských inovací bylo převzato z dřívějších řeckých návrhů. Pokroky byly často rozděleny a vycházely z řemesel. Řemeslníci střežili technologie jako obchodní tajemství .\nŘímské stavební a vojenské inženýrství představovalo velkou část technologické převahy a dědictví Říma a přispělo k výstavbě stovek silnic, mostů, akvaduktů , lázní , divadel a arén . Mnoho památek, jako je Colosseum , Pont du Gard a Pantheon , zůstávají svědectvím římského inženýrství a kultury.\nŘímané byli proslulí svou architekturou , která je seskupena s řeckými tradicemi do „ klasické architektury “. Ačkoli tam bylo mnoho rozdílů od řecké architektury , Řím půjčil si těžce od Řecka v dodržování přísných, formálních návrhů budov a proporcí. Kromě dvou nových řádů sloupů, kompozitních a toskánských a z kopule , která byla odvozena z etruského oblouku , měl Řím do konce republiky relativně málo architektonických inovací.\nAppian Way ( Via Appia ), silnice spojující město Řím do jižních částech Itálie , zůstává použitelná i dnes\nV 1. století př. N. L. Začali Římané široce používat beton . Beton byl vynalezen na konci 3. století před naším letopočtem. Byl to silný cement získaný z pozzolany a brzy nahradil mramor jako hlavní římský stavební materiál a umožnil mnoho odvážných architektonických forem. Také v 1. století před naším letopočtem, Vitruvius napsal De architectura , možná první kompletní pojednání o architektuře v historii. V pozdní 1. století před naším letopočtem, Řím také začal používat foukání skla brzy po jeho vynálezu v Sýrii asi 50 př.nl. Mozaiky vzaly Impérium útokem poté, co byly získány vzorky během kampaní Luciuse Cornelia Sully v Řecku.\nŘímané také do značné míry stavěli pomocí dřeva, což způsobilo rychlý úpadek lesů obklopujících Řím a ve velké části Apeninských hor kvůli poptávce po dřevě pro stavbu, stavbu lodí a oheň. První důkazy o dálkovém obchodování se dřevem pocházejí z objevu dřevěných prken, pokácených v letech 40 až 60 n. L., Pocházejících z hor Jura v severovýchodní Francii a končících více než 1055 mil daleko, v základech honosného sloupoví, které bylo část obrovské bohaté patricijské vily ve středním Římě. Navrhuje se, aby dřevo, asi 4 metry dlouhé, dorazilo do Říma přes řeku Tiberu prostřednictvím lodí plujících přes Středozemní moře od soutoku řek Saône a Rhône v dnešním městě Lyon v dnešní Francii.\nDíky pevným základům a dobrému odvodnění byly římské silnice známé svou odolností a mnoho segmentů římského silničního systému se používalo ještě tisíc let po pádu Říma. Vybudování rozsáhlé a efektivní cestovní sítě po celé Říši dramaticky zvýšilo moc a vliv Říma. Umožnily římské legie být rychle dislokován, s předvídatelnými doby pochodujících mezi klíčové body říše, bez ohledu na sezónu. Tyto dálnice měly také obrovský ekonomický význam a upevňovaly roli Říma jako obchodní křižovatky - původ rčení „všechny cesty vedou do Říma“. Římská vláda udržovala systém zastávek, známých jako cursus publicus , které v pravidelných intervalech podél silnic zajišťovaly občerstvení pro kurýry, a zavedla systém koňských štafet umožňujících expedici cestovat až 80 km (50 mi) denně.\nŘímané postavili řadu akvaduktů, které zásobovaly vodou města a průmyslová území a podporovaly jejich zemědělství . Do třetího století zásobovalo město Řím 11 akvaduktů s celkovou délkou 450 km (280 mi). Většina akvaduktů byla postavena pod povrchem, pouze malé části nad zemí byly podepřeny oblouky. Někdy tam, kde bylo třeba překročit údolí hlubší než 500 m (1640 stop), byly k přepravě vody přes údolí použity obrácené sifony .\nŘímané také udělali velký pokrok v hygieně . Římané byli proslulí zejména svými veřejnými lázněmi zvanými termae , které sloužily jak k hygienickým, tak k sociálním účelům. Mnoho římských domů začalo mít splachovací toalety a vnitřní vodovodní potrubí a k odvodnění místních močálů a vynášení odpadu do řeky Tibery byl použit komplexní kanalizační systém Cloaca Maxima .\nNěkteří historici spekulovali, že olověné potrubí v kanalizačních a vodovodních systémech vedlo k rozsáhlé otravě olovem , což přispělo k poklesu porodnosti a obecnému úpadku římské společnosti vedoucí k pádu Říma . Obsah olova by však byl minimalizován, protože tok vody z akvaduktů nelze uzavřít; nepřetržitě protékalo veřejnými a soukromými vývody do kanalizace a používalo se jen několik kohoutků. K této teorii vznesli podobné námitky i jiní autoři, kteří rovněž poukázali na to, že římské vodní dýmky byly silně potaženy usazeninami, které by bránily vyluhování olova do vody.\nHlavní články: Legacy of the Roman Empire and Classics\nStarověký Řím (13:47), Smarthistory na Khan Academy\nStarověký Řím je předkem západní civilizace . Zvyky , náboženství , právo , technika , architektura , politický systém , vojenské , literatura , jazyky , abeceda , vláda a celá řada faktorů a aspekty západní civilizace jsou zděděné od římských pokrokem. Znovuobjevení římské kultury oživilo západní civilizaci a hrálo roli v renesanci a ve věku osvícení .\nViz také: Latins (Italic kmen) § Genetické studie\nGenetická studie publikovaná ve Vědě v listopadu 2019 zkoumala genetickou historii Říma od mezolitu až po moderní dobu. Mezolitičtí obyvatelé Říma byli určeni jako Western Hunter Gatherers (WHG), kteří byli téměř zcela nahrazeni raně evropskými farmáři (EEF) kolem 6 000 př. N. L. Pocházejících z Anatolie a úrodného půlměsíce . Autoři však poznamenávají, že studované EEF nesou malé množství další složky, která se nachází na vysokých úrovních u neolitických íránských zemědělců a lovců a sběračů na Kavkaze (CHG), což naznačuje různé nebo dodatečné příspěvky populace od farmářů z Blízkého východu během neolitického přechodu , podle autorů.\nMezi 2900 př. N. L. A 900 př. N. L. Byla římská populace EEF/WHG zaplavena národy se stepními předky, které do značné míry sledovaly svůj původ v pontsko -kaspické stepi . Věk železa latina populace založení Řím, který následně se objevil v naprosté většině provádí otcovskou haplogroup R-M269 , a byl asi 35% stepi původu. Bylo však zjištěno, že dva ze šesti jedinců z latinských pohřbů jsou směsicí místních předků doby železné a obyvatel Blízkého východu . Kromě toho bylo zjištěno , že jeden ze čtyř jedinců z etruských pohřbů, žena, je směsicí místních předků doby železné a severoafrické populace. Celkově byla genetická diferenciace mezi Latiny , Etrusky a předchozí proto villanovanskou populací Itálie shledána nevýznamnou.\nZkoumaní jedinci z Říma v době římské říše (27 př. N. L. - 300 n. L.) Neměli téměř žádnou genetickou podobnost se zakladatelskými populacemi Říma, a místo toho byli přesunuti směrem k východnímu Středomoří a na Blízký východ . Bylo zjištěno, že císařská populace Říma byla extrémně různorodá, přičemž téměř žádný ze zkoumaných jedinců byl primárně evropského původu. Bylo navrženo, že velká velikost populace a přítomnost megacities na východě, jako jsou Athény , Antiochie a Alexandrie , mohly během starověku pohánět čistý tok lidí z východu na západ; kromě toho se východní původ mohl dostat do Říma také prostřednictvím řeckých , fénických a punských diaspor, které byly založeny prostřednictvím kolonií přes Středozemní moře před expanzí římské říše. Během pozdní antiky byla římská populace drasticky snížena v důsledku politické nestability, epidemií a ekonomických změn. Opakované invaze barbarů vrátily evropské předky zpět do Říma, což mělo za následek ztrátu genetického spojení s východním Středomořím a Blízkým východem. Ve středověku se obyvatelé Říma opět geneticky podobali evropské populaci.\nHlavní článek: římská historiografie\nAčkoli existuje řada prací o starověké římské historii, mnoho z nich je ztraceno. V důsledku této ztráty existují v římských dějinách mezery, které zaplňují nespolehlivá díla, například Historia Augusta a další knihy od temných autorů. Existuje však řada spolehlivých zpráv o římské historii.\nV římských dobách\nPrvní historici používali svá díla k oslavě římské kultury a zvyků. Do konce republiky, někteří historici zkreslené své historii lichotit své patrony-zvláště v době Marius ‚s a Sulla ‘ s střetnutí. Caesar napsal svou vlastní historii, aby vytvořil úplný popis svých vojenských tažení v Galii a během občanské války .\nV Říši vzkvétaly biografie slavných mužů a raných císařů, například Dvanáct Caesarů ze Suetonia a Plutarchovy paralelní životy . Dalšími významnými díly císařských dob byly Livy a Tacitus.\nPolybius - Historie\nSallust - Bellum Catilinae a Bellum Jugurthinum\nJulius Caesar - De Bello Gallico a De Bello Civili\nDionysius z Halikarnasu - římské starožitnosti\nPlinius starší - Naturalis Historia\nJosephus - Židovská válka\nSuetonius - Dvanáct Caesarů ( De Vita Caesarum )\nTacitus - Annales and Histories\nPlutarch - Parallel Lives (série životopisů slavných římských a řeckých mužů)\nHerodian - Historie římské říše od Marka Aurelia\nV moderní době\nEtruská civilizace (12. – 6. Př. N. L.)\nMagna Graecia (8. – 3. Př. N. L. )\nKrálovství (753 př. N. L. - 509 př. N. L.)\nRepublika (509 př. N. L. - 27 př. N. L.)\nOblíbené a optimalizované\nImpérium (27 př. N. L. - 286 n. L.)\nZápadní říše (286 n. L. - 476 n. L.)\nPraetorianská prefektura Itálie\nLombard (nezávislost) 565-774\nLombard (pod franskou vládou) 774-885\nFrankish (jako součást karolínské říše ) 885-961\nGermánština (jako součást Svaté říše římské ) 961-1801\nItálie ve středověku\nByzantské dobývání Itálie (6. – 8. Století)\nIslám a Normani v jižní Itálii\nNámořní republiky a italské městské státy\nGuelphs a Ghibellines\nItalská renesance (14. – 16. Století)\nItalské války (1494–1559)\nKatolická obnova (1545-1648)\nNapoleonská Itálie (1801–1814)\nKoloniální říše (1882–1960)\nItálie v první světové válce (1914-1918)\nItálie ve druhé světové válce (1940-1945)\nFašistická italská sociální republika , přívrženci a občanská válka (1943-1945)\nRepublika (1946 - současnost )\nYears of Lead (1970–80. Léta )\nMani pulite (1992-2001)\nVelká recese (2007-2009)\nEvropská migrační krize (2014– současnost )\nPandemie koronaviru (2019– současnost )\nSeznam historických států\nZájem o studium a dokonce idealizování starověkého Říma převládal během italské renesance a přetrvává až do současnosti. Charles Montesquieu napsal dílo Úvahy o příčinách vznešenosti a skloňování Římanů . Prvním velkým dílem byla Historie úpadku a pádu římské říše od Edwarda Gibbona , která zahrnovala římskou civilizaci od konce 2. století do pádu Byzantské říše v roce 1453. Stejně jako Montesquieu, Gibbon vzdal poctu ctnost římských občanů. Barthold Georg Niebuhr byl zakladatelem zkoumání starověkých římských dějin a napsal římskou historii , která sledovala období do první punské války . Niebuhr se pokusil určit způsob, jakým se vyvinula římská tradice. Podle něj měli Římané, stejně jako ostatní lidé, historický étos uchovaný hlavně v šlechtických rodinách.\nBěhem napoleonského období se objevilo dílo s názvem Historie Římanů od Victora Duruye . Zdůraznilo v té době populární císařské období. Dějiny Říma , římské ústavní právo a Corpus Inscriptionum Latinarum , vše od Theodora Mommsena , se staly velmi důležitými milníky. Později vyšlo dílo Velikosti a zániku Říma od Guglielma Ferrera . Ruský práce Очерки по истории римского землевладения, преимущественно в эпоху Империи ( Obrysy na římské landownership historii, hlavně během Říše ) Ivan Grevs obsahovaly informace o ekonomice Pomponius Atticus , jeden z největších vlastníků půdy na konci republiky.\nEdward Gibbon (1737–1794) - Historie úpadku a pádu římské říše\nJohn Bagnall Bury (1861-1927) - Historie pozdější římské říše\nMichael Grant (1914-2004) - Římský svět\nBarbara Levick (narozen 1932) - Claudius\nHoward Hayes Scullard (1903–1983) - Dějiny římského světa\nRonald Syme (1903–1989) - Římská revoluce\nAdrian Goldsworthy (narozen 1969) - Caesar: Život kolos a Jak padl Řím\nPortál starověkého Říma\nDaqin , čínské jméno pro římskou říši\nNástin klasických studií\nNástin starověkého Říma\nÚstava římské republiky\nČasová osa římské historie\nDědictví římské říše\nRegiony v řecko-římském starověku\nSeznam starověkých Římanů\nSeznam římských občanských válek a revolt\nAdkins, Lesley; Roy Adkins (1998). Příručka k životu ve starověkém Římě . Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-512332-6.\nAntonio, Margaret L .; a kol. (8. listopadu 2019). „Starověký Řím: Genetická křižovatka Evropy a Středomoří“ . Věda . Americká asociace pro rozvoj vědy . 366 (6466): 708–714. Bibcode : 2019Sci ... 366..708A . doi : 10,1126/science.aay6826 . PMC 7093155 . PMID 31699931 .\nCary, M. (1967). Historie Říma až do vlády Konstantina (2. vyd.). New York: St. Martin's Press.\nCasson, Lionel (1998). Každodenní život ve starověkém Římě . Baltimore: The Johns Hopkins University Press. ISBN 978-0-8018-5992-2.\nDio, Cassius (leden 2004). Diov Řím, svazek V., knihy 61–76 (54–211 n. L.) . Citováno 17. prosince 2006 .\nKalous, William; Jackson Spielvogel (2001). Světové dějiny (třetí ed.). Wadsworth. ISBN 978-0-534-57168-9.\nDurant, Will (1944). The Story of Civilization, Volume III: Caesar and Christ . Simon and Schuster, Inc.\nElton, Hugh (1996). Válčení v Evropě Roman AD 350-425 . Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-815241-5.\nFlower (editor), Harriet I. (2004). Cambridgský společník římské republiky . Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-00390-2. Správa CS1: doplňkový text: seznam autorů ( odkaz )\nEdward Gibbon , Historie úpadku a pádu římské říše\nGoldsworthy, Adrian Keith (2008). Caesar: Život kolosů . Yale University Press\nGoldsworthy, Adrian Keith (1996). Římská armáda ve válce 100 př.nl - 200 nl . Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-815057-2.\nGoldsworthy, Adrian Keith (2003). Kompletní římská armáda . London: Thames and Hudson, Ltd. ISBN 978-0-500-05124-5.\nGrant, Michael (2005). Města Vesuvu: Pompeje a Herculaneum . Londýn: Phoenix Press. ISBN 978-1-898800-45-3.\nHaywood, Richard (1971). Starověký svět . David McKay Company, Inc.\nKeegan, John (1993). Historie války . New York: Alfred A. Knopf. ISBN 978-0-394-58801-8.\nLivy . The Rise of Rome, Books 1–5, přeložil z latiny TJ Luce, 1998. Oxford World Classics. Oxford: Oxford University Press. ISBN 0-19-282296-9 .\nMackay, Christopher S. (2004). Starověký Řím: Vojenská a politická historie . Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-80918-4.\nMatyszak, Philip (2003). Kronika římské republiky . London: Thames & Hudson, Ltd. ISBN 978-0-500-05121-4.\nO'Connell, Robert (1989). Of Arms and Men: A History of War, Weapons, and Aggression . Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-505359-3.\nScarre, Chris (září 1995). Penguinův historický atlas starověkého Říma . Knihy tučňáků. ISBN 978-0-14-051329-5.\nScullard, HH (1982). Od Gracchi po Nero . (5. vydání). Routledge. ISBN 978-0-415-02527-0.\nWard-Perkins, John Bryan (1994). Římská císařská architektura . Yale University Press. ISBN 978-0-300-05292-3.\nWade, Lizzie (8. listopadu 2019). „Imigranti z Blízkého východu formovali Řím“ . Věda . Americká asociace pro rozvoj vědy . 366 (6466): 673. Bibcode : 2019Sci ... 366..673W . doi : 10,1126/věda.366.6466.673 . PMID 31699914 .\nWerner, Paul (1978). Život v Římě ve starověku . přeložil David Macrae. Geneva: Editions Minerva SA\nCoarelli, Filippo. Řím a okolí: Archeologický průvodce . Berkeley: Univ. of California Press, 2007.\nCornell, Tim J. Počátky Říma: Itálie a Řím od doby bronzové do punských válek (asi 1000–264 př. N. L.) . London: Routledge, 1995.\nCoulston, J. C a Hazel Dodge, redaktoři. Starověký Řím: Archeologie věčného města . Oxford: Oxford University School of Archaeology, 2000.\nForsythe, Gary. Kritická historie raného Říma . Berkeley: University of California Press, 2005.\nFox, Matthew. Římské historické mýty: Královské období v augustanské literatuře . Oxford: Oxford University Press, 1996.\nGabba, Emilio. Dionysius a historie archaického Říma . Berkeley: University of California Press, 1991.\nHolloway, R. Ross. Archeologie raného Říma a Latia . London: Routledge, 1994.\nKeaveney, Arthure. Řím a sjednocení Itálie . 2. vydání. Bristol: Bristol Phoenix, 2005.\nKraus, Christina Shuttleworth a AJ Woodman. Latinští historici . Oxford: Oxford University Press, 1997.\nMitchell, Richard E. Patricians a plebejci: Původ římského státu . Ithaca: Cornell University Press, 1990.\nPotter, TW římská Itálie . Berkeley: University of California Press, 1987.\nRaaflaub, Kurt A., redaktoři. Sociální boje v archaickém Římě: Nové pohledy na konflikt řádů . 2. vydání. Oxford: Blackwell, 2004.\nRosenstein, Nathan S. a Robert Morstein-Marx, redaktoři. Společník římské republiky . Oxford: Blackwell, 2006.\nScheidel, Walter, Richard P Saller a Ian Morris. Cambridgeské ekonomické dějiny řecko-římského světa . Cambridge: Cambridge University Press, 2007.\nSmith, Christopher J. Early Rome a Latium: Ekonomika a společnost c. 1000–500 př . N. L. Oxford: Oxford University Press, 1996.\nStewart, Roberta. Veřejná funkce v raném Římě: Rituální procedura a politická praxe . Ann Arbor: University of Michigan Press, 1998.\nWoolf, Greg. Řím: Příběh říše . Oxford: Oxford University Press, 2012.\nWyke, Maria. Projektování minulosti: starověký Řím, kino a historie . New York: Routledge, 1997.\nWikimedia Commons má média související se starověkým Římem .\nKnihovní zdroje o\nZdroje v jiných knihovnách\nZdroje starověkého Říma pro studenty z Courtenay Middle School Library.\nHistorie starověkého Říma OpenCourseWare z University of Notre Dame poskytuje bezplatné zdroje včetně přednášek, diskusních otázek, úkolů a zkoušek.\nGalerie starověkého umění: Starověký Řím\nSystémy vody a odpadních vod v císařském Římě\nŘímský projekt DNA\nTato stránka byla naposledy editována 20. září 2021 v 03:54 (UTC) .