00:00:19Prázdniny se, bohužel, řítí do finále, přátelé.\n00:00:23S tímto faktem sice nic nenaděláme, ale když si ho uvědomíme,\n00:00:26můžeme třeba o něco lépe naložit s volnými dny,\n00:00:29které nám ještě zbývají.\n00:00:30Takže rychle do sebe nasajte inspiraci\n00:00:33a hajdy na nějaký ten vandr.\n00:00:35Ať si vyčistíte hlavu, nemarníte čas a máte na co vzpomínat.\n00:00:39A jaké tipy na výlet vám tentokrát nabídnu?\n00:00:42Třeba impozantní zámek Plumlov,\n00:00:44který z boku vypadá jako tenká tužka.\n00:00:47Nebo noční výpravu mezi obyvatele hlubocké ZOO.\n00:00:50Ukážu vám i čerstvého nováčka zahrady - Bruta.\n00:00:54A rozhodně to není žádný drobeček.\n00:00:56Následně se přeneseme do časů chrabrých rytířů.\n00:00:59Zbrojíř Jiří Klepač nám vyklepe přilbu středověkého bojovníka.\n00:01:04V dobách mužů bez bázně a hany zůstaneme i v dalších minutách.\n00:01:08Jako báječná kulisa nám poslouží zřícenina hradu Lichnice.\n00:01:12Celý svět se točí kolem peněz, byť si za ně štěstí nekoupíme.\n00:01:17Jejich lesk i bídu si připomeneme přímo v epicentru financí,\n00:01:21v České národní bance.\n00:01:23A nakonec si v rámci toulek bez hranic u Železné Rudy\n00:01:26zavzpomínáme na období studené války.\n00:01:30Mělo to být snad nejkrásnější sídlo zemí Koruny české.\n00:01:34Kdyby ho ovšem Lichtenštejnové dostavěli.\n00:01:36I tak ale svým architektonickým pojetím\n00:01:39dodnes budí pozornost návštěvníků.\n00:01:41Řeč je o plumlovském zámku stojícím kousek od Prostějova.\n00:01:45I když na něm už řadu let probíhá postupná rekonstrukce,\n00:01:48za prohlídku rozhodně stojí. Nabízí totiž nejedno překvapení.\n00:01:53Dole se zrcadlí na hladině Podhradského rybníka,\n00:01:58nahoře tyčí k obloze, jakoby vytesán z kusu skály.\n00:02:01Zepředu strohá plocha s řadami oken,\n00:02:03z boku stavba tenká jako tužka,\n00:02:05zevnitř impozantní galerie sloupoví a štukové výzdoby.\n00:02:08Plumlovský zámek je zkrátka k nepřehlédnutí,\n00:02:11ať se na něj díváte z kterékoliv strany.\n00:02:14Zámek Plumlov vznikal mezi léty 1680 až 1688.\n00:02:19Byl vyprojektován Karlem Eusebiem z Lichtenštejna,\n00:02:24což byl otec Jana Adama z Lichtenštejna,\n00:02:27který potom stavbu zahájil a ne zcela dokončil jedno křídlo.\n00:02:31Zámek měl mít původně čtvercový tvar.\n00:02:34Jeho stavbu ale zastavily rodinné spory.\n00:02:37Protože Karel Eusebius jako projektant\n00:02:40nikdy na místě stavby nebyl, ani předtím, ani potom.\n00:02:44Syna začal kritizovat, že ho umístil špatně,\n00:02:48že zámek měl být umístěn na kostelním návrší.\n00:02:51Panovaly taky obavy, že se celý objekt sesune do rybníka.\n00:02:55A byla tady ještě jedna drobná potíž.\n00:02:58Na budoucím zámeckém nádvoří totiž pořád ještě stál\n00:03:01starý plumlovský hrad ze 13. století.\n00:03:04Tahle unikátní architektonická sestava\n00:03:06tady vydržela Lichtenštejnům až do roku 1801,\n00:03:09kdy ji poničila vichřice a požár.\n00:03:11Nakonec se rozhodli pro zbourání hradu\n00:03:15a ten byl rozebrán na stavební kameny.\n00:03:18Zbyl tu po něm jen skalnatý pahorek a hláska,\n00:03:22ze které jsou nádherné výhledy do okolí.\n00:03:24Dole na hrázi rybníka se podle pověsti zjevoval zlý purkrabí,\n00:03:28který týral poddané.\n00:03:30Za trest musel jezdit v ohnivém kočáře,\n00:03:32než ho z moci pekelné vysvobodila jeho žena.\n00:03:35Díky ní už tudy projedete bez úhony -\n00:03:37do blízkého autokempu nebo na kole do lesů Drahanské vrchoviny.\n00:03:41Na zámku máme tři trasy.\n00:03:43Jedna trasa je muzeum a výstavy,\n00:03:46druhá trasa je možnost vidět zámek jako celek zevnitř.\n00:03:50A třetí trasa jsou sklepy, což je zajímavost spíše ale pro děti,\n00:03:55jsou tam pohádkové bytosti.\n00:03:57V přízemí jsou stálé expozice klavírů, svatebních šatů,\n00:04:01kněžských ornátů, nahlédnete i do zámeckého vězení.\n00:04:04Nahoru vede pozvolné dřevěné schodiště,\n00:04:07aby mohla šlechta jezdit až ke svým pokojům na koních.\n00:04:10Lichtenštějnové se tady ale kvůli problematické stavbě\n00:04:14nikdy pořádně nezabydleli.\n00:04:15V jednom ze sálů je kopie obrazu Plumlovské černé paní,\n00:04:19která v 16. století občas pobývala vedle na starém hradě.\n00:04:23Máme tu čest s paní Marií Manrique de Lara y Mendoza,\n00:04:29která byla manželkou Vratislava II. z Pernštejna,\n00:04:33předposledního pernštejnského majitele plumlovského panství,\n00:04:38Černý šat prý nikdy neodkládala.\n00:04:41Jako rodilá Španělka byla totiž přísná katolička.\n00:04:44A taky kvůli dětem - měla jich jedenadvacet,\n00:04:47deset z nich ale ještě v útlém věku zemřelo.\n00:04:50Marie dostala ze své domoviny\n00:04:51voskovou sošku Ježíše v dětském věku.\n00:04:54Po letech ji dala svatebním darem děvčátku na obraze -\n00:04:57dceři Polyxeně z Lobkovic, známé renesanční šlechtičně.\n00:05:00Která ji později darovala pražským karmelitánům,\n00:05:04kde je soška dodnes a je známá, uctívaná\n00:05:07jako takzvané Pražské Jezulátko.\n00:05:10To slavné Pražské Jezulátko s největší pravděpodobností\n00:05:14své mládí trávilo na plumlovském hradě.\n00:05:16Co se týká Vysokého zámku, jak se mu přezdívá, horní patra,\n00:05:20včetně slavnostního sálu, jsou v původním nedokončeném stavu.\n00:05:24To z něj dělá raritu mimořádnou i v Evropě.\n00:05:27Pan kastelán už má originální plán jak toho využít -\n00:05:30časem chce otevřít novou prohlídkovou trasu\n00:05:32jako exkurzi do historie stavebnictví.\n00:05:35Do prázdninového programu bezpochyby skvěle pasuje\n00:05:38taky návštěva zoologické zahrady. A třeba i večerní.\n00:05:42V Hluboké nad Vltavou si ji navíc můžete vychutnat\n00:05:46za doprovodu zkušeného průvodce.\n00:05:48Ale i přes den má areál co nabídnout.\n00:05:50Dozvíte se tam například, jak vypadá lvíček zlatý\n00:05:53nebo že u nás žijí čápi nejen bílí, ale taky černí.\n00:05:58Rybáři je moc rádi nemají, zato návštěvníci zoo je milují.\n00:06:03Vydry, neboli vydrísci, jak jim říkají děti,\n00:06:06náramně baví svými rozpustilými hrami.\n00:06:08Teď se ale hodně chodí taky na zdejšího čerstvého nováčka,\n00:06:11kterým je Brutus, los evropský.\n00:06:13Získali jsme samečka, který je z aklimatizační stanice Dobřejov,\n00:06:18která patří pražské zoologické zahradě,\n00:06:20tam se loni v květnu narodil, takže už je to takové loňské telátko,\n00:06:25také vidíte, že už je to poměrně vysoký chlapík,\n00:06:27ale pořád je ještě vlastně malinký proti dospělým losům.\n00:06:31On má přibližně 180 cm v kohoutku a dospělí losi můžou mít,\n00:06:35ty maximální kusy, až 2,40 m.\n00:06:37A dospělí samci losí můžou mít až přes 800 kilo.\n00:06:40Brutus, nebo Brutík, jak mu familiárně říkají,\n00:06:43prý nezůstane sám, v Mnichově už má domluveny hned dvě nevěsty.\n00:06:47Hlubocká zoo představuje nejenom zvířata Evropy,\n00:06:50ale taky vyloženě jižních Čech.\n00:06:52V třeboňském rybníku krokodýla samozřejmě nepotkáte,\n00:06:55tohle je totiž už reprezentant expozice Malá Afrika.\n00:06:58Do jihoamerického deštného pralesa zase návštěvníky láká pavilon Mata.\n00:07:02Zažít si tady můžou lidé především to pravé tropické klima,\n00:07:06včetně horka i pravidelného deště.\n00:07:09Je to proto, že my tady máme i vegetaci,\n00:07:12která do tropického deštného lesa patří.\n00:07:14Ale jsou tady také zvířata, která se pohybují volně,\n00:07:17ke kterým se mohou návštěvníci dostat\n00:07:20prakticky do přímého kontaktu.\n00:07:22Jsou to malé opičky, je to kosman zakrslý.\n00:07:24Jméno lvíček zlatý opravdu sedne.\n00:07:27A čím překvapuje tenhle zelený fešák?\n00:07:29Bazilišek není had, jak si mnozí lidé myslí, ale je to ještěr.\n00:07:33Zoologickou zahradu otevřel coby součást loveckého zámečku\n00:07:37v roce 1939 Adolf Schwarzenberg.\n00:07:40Jenže válka i dění poté vše změnilo: střídali se tu správci\n00:07:43a v 70. letech hrozilo dokonce zrušení.\n00:07:46Dnes o zoo pečuje Jihočeský kraj.\n00:07:49Původně ještě na konci 80. let by se dalo hovořit,\n00:07:53že šlo spíše o malý zookoutek na úrovni nějakého 1,5 hektaru,\n00:07:58v současné době i se zázemím má zoologická zahrada plochu\n00:08:02asi 6 hektarů.\n00:08:04Takže každý kdo přijde a znal tu zoo třeba z dětství,\n00:08:08tak si myslím, že bude velmi překvapen.\n00:08:10Žijí tu 3000 zvířat ve 300 druzích.\n00:08:13Uvidíte elegantní plameňáky, čápy bílé, ale i černé,\n00:08:17nebo zjistíte, zda je či není had slizký.\n00:08:20To ovšem při speciálních prázdninových\n00:08:24Nepotkáte sice tolik obyvatel zoo jako ve dne,\n00:08:27kolem některých musíte jít dokonce potichoučku,\n00:08:30zato jiní si noční exhibici vyloženě užívají.\n00:08:33Návštěvníci mohou vidět jiná zvířata a jinak.\n00:08:36Určitě je to pro ně zážitek, že si na ta zvířata mohou posvítit,\n00:08:40že ta zoologická zahrada je jiná, má řadu temných zákoutí,\n00:08:44takže věřím tomu, že je to zejména pro malé kluky velký zážitek.\n00:08:47Zoo maximálně omezuje klece a mříže,\n00:08:52umožňuje co nejpřirozenější podmínky zvířatům\n00:08:55a co nejbližší kontakt lidem,\n00:08:57dá se třeba procházet i voliérami ptáků.\n00:09:00Někteří tvorečkové jsou ovšem notoričtí útěkáři,\n00:09:03a to nejen kvůli pamlskům.\n00:09:05Jsou pro ně i životní situace, které jsou daleko horší\n00:09:08než ten ohradník.\n00:09:10Například u nás, když jsme začali s nosály,\n00:09:12tak byl mladý sameček nosálů přidaný ke starším samicím,\n00:09:16a ten se těch ženskejch tak bál, že mu nevadilo,\n00:09:19že dostává elektrický rány a vždycky utíkal přes ten ohradník.\n00:09:23Situaci jsme vyřešili, až teprve když jsme dali pryč staré samičky\n00:09:26a dali jsme tam mladé samičky,\n00:09:28od té doby nosálové přestali utíkat.\n00:09:31Večerní prohlídku s průvodcem si můžete rezervovat\n00:09:34do konce prázdnin.\n00:09:35Jinak vás ale v Zoo Ohrada zvířátka ráda uvidí 7 dní v týdnu\n00:09:38a 365 dní v roce.\n00:09:41V raném středověku přestavovala kovová přilba\n00:09:44základ kvalitní zbroje každého bojovníka.\n00:09:47Byla taky velmi drahá,\n00:09:49takže si ji mohli dovolit jen ti nejlepší válečníci.\n00:09:52Konstrukčně jednodušší, ale technologicky náročnější\n00:09:56byl jakýsi zvon vykovaný z jednoho kusu plechu, beze švů,\n00:10:00svárů a nýtů.\n00:10:01Jeho zhotovení trvalo i několik dnů a nejinak je tomu i dnes,\n00:10:05což nám záhy předvede platnéř Jiří Klepač.\n00:10:11Jiří se k platnéřství dostal z nutnosti.\n00:10:13Jako začínající člen skupiny historického šermu\n00:10:16totiž neměl peníze na drahou zbroj, a tak si ji začal dělat sám.\n00:10:21Dnes patří k mistrům v oboru.\n00:10:23Zabývá se replikami zbrojí od 11. do 16. století.\n00:10:26Přilbici nazývanou lebka nosili ve 13. věku nepříliš movití rytíři\n00:10:30a železný klobouk z poloviny věku 14.\n00:10:33byl zase hojně vyráběný pro pěchotu.\n00:10:36Výhodou klobouku je to,\n00:10:38že bojovníkovi kromě hlavy částečně kryl i ramena a krk,\n00:10:42a to zejména proti šípům z luků,\n00:10:44z kuší a proti kamenům v případě obléhání.\n00:10:47Klobouk byl na tehdejší dobu vytvořen levným způsobem,\n00:10:52Mnohem náročnější bylo udělat helmu z jednoho kusu železa\n00:10:56a stejně tomu je i dnes.\n00:10:57Nejprve si Jiří musí vyrobit šablonu\n00:10:59podle hlavy budoucího majitele přilby.\n00:11:02Ta šablona se vytvoří tak, že z pravoúhlého obrázku,\n00:11:05který se snažím vyzískat, to upravím do velikosti takové,\n00:11:09aby to odpovídalo velikosti hlavy zákazníka.\n00:11:11A potom ta šablona vlastně určí i potřebu materiálu,\n00:11:15který na to bude, velikost.\n00:11:17Cílem pro každou přilbu je ji udělat tak,\n00:11:20aby v čele a nahoře byla tlustější než dole,\n00:11:23protože tahle část může být potom lehčí.\n00:11:25Nejdřív si před kováním vyznačí na plátu osu a kruhy,\n00:11:29které bude postupně nahřívat a tvarovat.\n00:11:31Při kování postupujeme od středu ke krajům.\n00:11:34A kruhy, které se naznačí na přilbě, fungují tak,\n00:11:37že určují místo, které na jeden ohřev dokážete ohřát.\n00:11:41Ve středu ohřejeme celý střed a potom postupujeme po kruhu\n00:11:45v jednotlivých krocích.\n00:11:46Takhle krok za krokem překoveme celý povrch výrobku\n00:11:49a tento postup musíme zopakovat asi desetkrát,\n00:11:53než získáme výsledný tvar přilby.\n00:11:55To je nějakých 500 ohřátí a překování\n00:11:57a taková práce trvá několik dní.\n00:11:59Když po několika dnech získá správnou hloubku přilbice,\n00:12:03může konečně přistoupit k jemnějšímu finálnímu tvarování.\n00:12:07Tvarování přilby začne vždycky od hřebene\n00:12:10a postupuje se směrem dolů.\n00:12:11Na každou část přilby potřebujeme speciální nástroj,\n00:12:14podle kterého ji začneme tvarovat a podle kterého přilbu vykoveme.\n00:12:18A linii, kterou získáme, potom rozpracováváme ve všech liniích\n00:12:22a k tomu je potřeba mít tu zkušenost a pěknou předlohu.\n00:12:26Jeho největším pomocníkem je speciální platnéřská rohatina,\n00:12:29na níž probíhá 80 % práce na přilbě.\n00:12:32Na tomto konci probíhá hrubé tvarování přilby\n00:12:34a na tomto konci používáme výměnné babky,\n00:12:37které slouží vesměs k rovnání povrchu.\n00:12:39Většinu nástrojů, které platnéři potřebují,\n00:12:41si musí vyrábět sami, stejně jako jsem si je vyrobil já.\n00:12:44A nářadí se skládá většinou ze spousty kladiv\n00:12:48a spousty tvarovacích přípravků, jako je tady třeba psí noha.\n00:12:53Platnéři mu tak říkají po staletí,\n00:12:55ale nikdy jsem vlastně nepřišel na to proč.\n00:12:58Nejfajnovější a taky nejnáročnější prací\n00:13:01bylo zhotovení repliky přilby,\n00:13:03kterou vlastnil v roce 1516 kurfiřt Oto Heinrich.\n00:13:06Ve své době patřila k těm drahým luxusním kouskům.\n00:13:10Helma se skládá ze čtyř dílů.\n00:13:13Je to zvon, hledí a pohyblivé lícnice,\n00:13:16ty umožňují nasazení přilby na hlavu.\n00:13:19Přilba je zdobena žlábkováním, kterému se říkalo kanelování\n00:13:25a jenom to kanelování zabralo 70 hodin práce.\n00:13:29Zajímavostí designu této přilby je to, že je širší než delší.\n00:13:35To bylo kvůli tomu, když ta přilba byla potom nasazena na celou zbroj,\n00:13:41tak optickým klamem došlo k tomu,\n00:13:43že proporce člověka působily vyrovnaněji\n00:13:46než u starších typů přileb.\n00:13:48Přilbice platnéře Jiřího Klepače můžete spatřit\n00:13:51třeba na hradě Kunětická hora.\n00:13:54A nyní se po čase vrátíme do Železných hor,\n00:13:56které jsou snad bezednou studnicí zajímavých míst,\n00:14:00dávné historie a přírodních krás.\n00:14:02Tentokrát se vydáme na zříceninu hradu Lichnice.\n00:14:06Původně se jmenoval Lichtenburk,\n00:14:08ale postupem času byl název počeštěn právě do této podoby.\n00:14:12Památka dnes sice nepatří k těm notoricky známým,\n00:14:15ovšem kdysi se řadila mezi velmi důležité královské hrady.\n00:14:19Pověstnou rovinu kolem Kolína ukončují východním směrem\n00:14:24kopce Železných hor. Jednou z jejich bran je Třemošnice,\n00:14:28mrkneme na Berlovu vápenku, kterou jsme už s Toulavkou navštívili,\n00:14:32a stoupáme bukovým lesem vzhůru.\n00:14:34Po pár minutách se nám po levé ruce objeví Lichnice.\n00:14:37Nevyrostla tu náhodou.\n00:14:39V blízkosti Lichnice vede liběcká, trstěnická a haberská\n00:14:43středověká cesta, která spojovala Prahu a Olomouc.\n00:14:47A určitě na tom výhodném, strategickém místě musel být bod,\n00:14:49který udržoval přehled nad touto krajinou.\n00:14:52Původně tu snad stávalo hradiště, kde sídlil Smil,\n00:14:55zmiňovaný už v Dalimilově kronice. Jisté však je,\n00:14:58že až jeho vnuk začal budovat hrad někdy v roce 1250\n00:15:02a už o rok později se začal psát Smil z Lichtenburka.\n00:15:05Mimochodem, příslušníci jeho rodu, který pocházel z mocných Ronovců,\n00:15:10zastávali významné funkce ve státě\n00:15:12a pohybovali se v blízkosti posledních Přemyslovců\n00:15:15a později i Karla IV.,\n00:15:17který na Lichnici dokonce nějaký čas pobýval.\n00:15:20Hrad dostal trojúhelníkový půdorys, podobně jako třeba Křivoklát.\n00:15:24Strmý svah na jedné straně a na druhé valy s palisádami,\n00:15:28parkán a předsunutý sedmiboký barbakán,\n00:15:30který cestou ke hradu spatříte jako první.\n00:15:33Spolu s vysokými, mohutnými hradbami a věžemi\n00:15:36to byl dost tvrdý oříšek pro dobyvatele.\n00:15:38Význam sídla si uvědomil Jan Lucemburský,\n00:15:41který Lichnici získal od Oldřicha z Lichtenburka.\n00:15:44Od roku 1377 byla taky věnným hradem českých královen.\n00:15:48Vždy přecházela do korunního majetku a nesměla být zastavována.\n00:15:52Takže královny ji získávaly do svého majetku.\n00:15:55I když třeba královna Žofie ji měla ve svém korunním majetku v r. 1419,\n00:16:00ale na Lichnici nepobývala.\n00:16:04Hrad byl často dáván do zástavy, čemuž učinil přítrž císař Karel IV.\n00:16:08Ve svém zákoníku Majestas Carolina uvádí, že Lichtenburk,\n00:16:12spolu s dalšími, nebude na příště darován,\n00:16:15zastaven a jinak odloučen od královského majetku.\n00:16:18V průběhu historie byla Lichnice nejednou obléhána, dobývána\n00:16:22a taky dobyta. Dvakrát tu dokonce rozbili tábor husiti.\n00:16:26Poprvé Lichnice byla obléhána husity v roce 1421,\n00:16:30jenže to se vzdala bez boje pražskému husitskému sboru\n00:16:34vedenému husitským hejtmanem Hynkem Krušinou z Lichtenburka,\n00:16:38který se proslavil v bitvě o Vyšehrad 1. listopadu 1420.\n00:16:44Posádka Lichnice se vzdala i v roce 1429 při druhém obléhání,\n00:16:48které trvalo dlouhých 15 měsíců.\n00:16:51Královským lénem Lichnice přestala být v roce 1578\n00:16:55za vlády císaře Rudolfa II. Osud hradu byl zpečetěn.\n00:16:59Začátkem 17. století vyhořel a v roce 1649,\n00:17:03podobně jako řada dalších,\n00:17:05byl z rozkazu císaře Ferdinanda III. pobořen.\n00:17:08Zbytky zdí a věží dávají tušit,\n00:17:10že památka byla kdysi monumentálním sídlem.\n00:17:13Zůstalo tu sklepení, které teď využívají netopýři.\n00:17:16Na Lichnici pouze ti netopýři zimují,\n00:17:19protože v letních měsících jim stačí pouze dutina stromu\n00:17:24Oni to zimoviště vyhledávají právě ve sklepeních, kryptách,\n00:17:28v místech, kde jsou stabilní teploty.\n00:17:31A proto my na Lichnici můžeme vidět pouze netopýry v zimním období.\n00:17:35Pokud se o prázdninách na Lichnici vypravíte,\n00:17:38tak třeba 25. srpna tu bude lukostřelecké klání,\n00:17:41jehož se můžete zúčastnit.\n00:17:43A při odjezdu se nezapomeňte v podhradí zastavit\n00:17:46u majestátního Žižkova dubu.\n00:17:48Jeho věk se odhaduje na 800 let, a tak opravdu hodně pamatuje.\n00:17:52I ona zmíněná husitská obléhání,\n00:17:54ovšem slavný vojevůdce se jich nezúčastnil\n00:17:57a ve stínu dnes památného stromu tedy paradoxně nikdy nespočinul.\n00:18:01Ale to nám pohled na úctyhodného velikána nijak nekazí.\n00:18:06Jedno české přísloví praví,\n00:18:08že peníze jsou prostředek moudrých a cíl hlupáků.\n00:18:12Ať už si o nich myslíme cokoliv,\n00:18:14nikdo zatím nic lepšího pro poměřování hodnot\n00:18:16a směňování nevymyslel.\n00:18:19Tudíž je určitě dobré jim porozumět.\n00:18:21Jen tak nám můžou sloužit a nezotročí si nás.\n00:18:25Více se o platidlech všeho druhu dozvíte na výstavě Lidé a peníze,\n00:18:29která navíc opanovala velmi zajímavé prostory.\n00:18:33Honosný palác České národní banky je jednou z dominant\n00:18:37pražské ulice Na Příkopě od konce 30. let minulého století.\n00:18:41I když je veřejnosti běžně nepřístupný,\n00:18:43teď zve návštěvníky na jedinečnou výstavu.\n00:18:46Umístěná je - jak jinak - v trezoru,\n00:18:48a tak má ostrahu jako žádná jiná.\n00:18:50Prostor trezoru uzavírají impozantní ocelové dveře,\n00:18:55které byly nainstalovány někdy v roce 1937.\n00:18:59Dveře jsou do dneška funkční, váží 8 tun, denně se otevírají\n00:19:03a zavírají na kombinaci mechanických a číselných zámků.\n00:19:08Výstava chronologicky sleduje cestu,\n00:19:10po níž se peníze takříkajíc kutálely naší civilizací.\n00:19:14Začíná tedy u mušlí, pazourků a kůže.\n00:19:17Prostředkem směny bylo i plátno,\n00:19:19od něhož se pak odvodil český název "platit".\n00:19:22První mince, tzv. denáry,\n00:19:24se u nás začaly razit snad již za vlády Boleslava I.\n00:19:26v druhé polovině 10. století.\n00:19:28Vedle přemyslovských mincí obíhaly určitou dobu v Čechách i mince,\n00:19:33které razily Slavníkovci.\n00:19:35To rozhodnutí o tom, čí mince budou v Čechách platit,\n00:19:39vlastně učinili Přemyslovci, když Slavníkovce vyvraždili.\n00:19:44Denáry za vlády Václava II. vystřídaly pražské groše\n00:19:48a po nich začal Jan Lucemburský s ražbou zlatých dukátů.\n00:19:52Ne vždy ale byla výroba peněz záležitostí poctivého řemesla.\n00:19:56Touha po zbohatnutí dávala příležitost všem šarlatánům,\n00:19:59zejména za Rudolfa II. Tehdy se u nás platilo tolary.\n00:20:03Pokud někomu ten český tolar připomíná anglické slovo dolar,\n00:20:07tak je na správné stopě, protože přes různé jazykové varianty -\n00:20:11talar, talera, dalder, daler -\n00:20:14se k tomu anglickému slovu "dolar" dostáváme.\n00:20:17No a o 250 let později se začal dolar používat\n00:20:20jako název měnové jednotky Spojených států amerických.\n00:20:25Do vývoje měnového systému v českých zemích významně zasáhla\n00:20:29ve druhé polovině 18. století císařovna Marie Terezie.\n00:20:33Právě za její vlády se totiž začaly vydávat první bankovky.\n00:20:38V roce 1762 začala Vídeňská městská banka\n00:20:42na základě jí vydaného patentu vydávat první papírové peníze,\n00:20:47kterým se říkalo bankocetle\n00:20:49a které obíhaly samozřejmě i na území Českého království.\n00:20:53Korunou se v Rakousku-Uhersku začalo platit roku 1892,\n00:20:57kdy nahradila zlatky.\n00:20:59Tak například papírová desetikoruna 5 zlatých, což vysvětluje,\n00:21:03proč se desetikoruně dodnes říká pětka.\n00:21:05Výstava nezapomíná ani na ty, kteří dávali našim bankovkám jejich tvář.\n00:21:10Za první republiky to byli především\n00:21:12Alfons Mucha a Max Švabinský.\n00:21:14Autorem podob těch současných je akademický malíř Oldřich Kulhánek.\n00:21:18Jeho tisícikoruna skončila před čtyřmi lety v soutěži\n00:21:22o bankovkou roku na 2. místě\n00:21:23a ocenění nejkrásnější mince získala i česká padesátikoruna.\n00:21:28Pod jejím návrhem je podepsán pro změnu Ladislav Kozák.\n00:21:31Skutečným pokladem expozice jsou ale určitě zlaté cihly.\n00:21:35Jednu z nich si dokonce můžete sami osahat.\n00:21:37Zvednout ji ale není vůbec snadné.\n00:21:39Hmotnost jedné té cihly nebo zlatého slitku je v průměru\n00:21:44něco přes 12,5 kilogramu.\n00:21:46Jejich cena se dneska pohybuje kolem 13 milionů korun,\n00:21:50cena celé té tuny zlata je dneska kolem jedné miliardy korun.\n00:21:55A čítá 80 zlatých cihel.\n00:21:58Zajímavostí z historie i současnosti peněz\n00:22:01však představuje výstava mnohem víc.\n00:22:03Tak se přijďte podívat.\n00:22:04Jelikož je počet návštěvníků na den omezen,\n00:22:07je lépe se na prohlídku objednat.\n00:22:11Na prohlídku prvorepublikových pohraniční pevností se jezdí\n00:22:15na severovýchod Čech a taky na Moravu.\n00:22:17Opevnění o něco mladší, z doby studené války,\n00:22:20ovšem představuje naučná stezka,\n00:22:22která byla nedávno zpřístupněna v Železné Rudě.\n00:22:26Dá se na ní okouknout řada dosud utajovaných pevnůstek.\n00:22:35A protože její trasa míří k hranici,\n00:22:37přidáme navíc i pár kilometrů po bavorské půdě.\n00:22:41O Železné Rudě se tvrdí,\n00:22:43že byla nejvíc opevněným městem v západním pohraničí.\n00:22:47Vojáci tu mezi lety 1953 až 1964 potají budovali malé bunkry,\n00:22:52které jim měly v případě potřeby sloužit coby opěrné body.\n00:22:56Časem se na ně ovšem pozapomnělo. Patrik Soukup je jedním z těch,\n00:23:00kteří se před pěti lety pustili do jejich znovuobjevování.\n00:23:04Dnes už mají zmapováno skoro 50 dobře maskovaných pevnůstek.\n00:23:08Tady v Železné Rudě se nachází celkem 4 typy objektů.\n00:23:12Je to pozorovatelna, u které právě stojíme.\n00:23:18Další je palebný objekt kulometný, další objekt je KŽ 4,\n00:23:22který sloužil pro úkryt družstva buďto s tarasnicemi,\n00:23:26anebo s bezzákluzovým kanónem.\n00:23:30A posledním typem byly různě odolné ženijní úkryty.\n00:23:34Takový bunkřík prý stačilo tajně za jedinou noc\n00:23:37postavit mužstvo složené ze 4 až 6 vojáků.\n00:23:40Seshora vlastně byl servisní vchod, tady jsou vidět krycí panely.\n00:23:45Ty panely byly ale nahoře pečlivě zakryté.\n00:23:48Při aktivaci pevnůstky se mělo dovnitř chodit zákopem.\n00:23:51Když se to odkopalo, ty panely se odendaly\n00:23:54a byl tam přístup, jako je teď.\n00:23:56-My jsme přijeli z Prahy, dozvěděli jsme se z časopisu\n00:24:00o tady té nové naučné stezce.\n00:24:02Je to suprový, prošli jsme už třetí bunkr,\n00:24:05ale chce to mít baterku s sebou.\n00:24:08Odkryté bunkry s nově zbudovanými vstupy do podzemí\n00:24:11nejsou jedinou atrakcí stezky,\n00:24:13jež míří i do hloubi bývalého hraničního pásma,\n00:24:16kam se před čtvrt stoletím vůbec nesmělo.\n00:24:19Tohle údolíčko tehdy přetínal protitankový příkop,\n00:24:22za ním stály řady betonových jehlanů\n00:24:24a pod samotnou komunikací bylo ukryto zařízení\n00:24:27pro ničení silnic a mostů, to kdyby se blížil nepřítel.\n00:24:31Tady - až těsně při hranici - kdysi stávala sklárna\n00:24:34a kolem ní domky Ferdinandova Údolí, žilo v nich asi 300 lidí.\n00:24:38Pár let po válce tu už ale vedly neprostupné drátěné zátarasy.\n00:24:43Naštěstí jsou minulostí\n00:24:44a cesta do Bavor už je zase pěkně prošlapaná, značená\n00:24:48a dovede nás až k výběhům ludwigsthalské divočiny.\n00:24:51Zde se nacházíme před ohradou s pratury,\n00:24:54kteří vlastně byli již dávno vyhubeni.\n00:25:00To ale vrtalo hlavou německému zoologovi Heckovi.\n00:25:03Křížením několika primitivních plemen domácího skotu\n00:25:06vyšlechtil tahle zvířata,\n00:25:08s tělem jen o něco drobnějším než měli jejich divocí předci.\n00:25:11V sousedním výběhu se prohánějí zástupci\n00:25:13jediného dodnes žijícího divokého koně.\n00:25:17Z tohoto stáda koně Převalského se každoročně 3 až 4 hříbátka,\n00:25:22mláďata, pouští zpět do volné divočiny.\n00:25:26Předem ale musí strávit půl roku na poloostrově Krym,\n00:25:32kde je očkují proti parazitům, tak aby v té divočině přežili.\n00:25:40A pak teprve putují do nového domova - do Kyrgyzstánu.\n00:25:43Šéf zdejší divočiny, Wolfgang Bäuml, nám prozradil,\n00:25:46že vlci prý s oblibou korzují pod vyhlídkovou věží.\n00:25:50Zajímavé je, že vlci jsou původem z Ostravy,\n00:25:53potom byli převezeni do volného výběhu,\n00:25:57který se nachází v Neuschönau,\n00:25:59a poté byli přemístěni sem, do Haus zur Wildnis.\n00:26:03Na společnou prohlídku vlastního Domu u divočiny nám čas nezbývá,\n00:26:07ale vy si ji určitě nenechte ujít.\n00:26:09Kdyby vám pak na pěší túru zpátky do Čech už nezbyly síly,\n00:26:12popovezte se vláčkem, k hranici pendluje téměř každou hodinu.\n00:26:16A pokud snad nepatříte mezi turisty - sólisty,\n00:26:19přijeďte 8. září na Pochod kolem Železné Rudy,\n00:26:21jeho trasy vás na místa, která jsme navštívili, zavedou.\n00:26:27A je tu soutěž. Pepa se minule ptal\n00:26:30na jméno jednoho významného architekta a sochaře.\n00:26:33Správná odpověď se ukrývala pod A, byl to František Bílek.\n00:26:37I dnešnímu vítězi blahopřeji\n00:26:39a zároveň nabízím další šanci na výhru. Zatouláme se na vrch,\n00:26:43který ve 30. letech minulého století proslavil místní učitel.\n00:26:48Přišel totiž na to, že tu lesem vedou dlouhé řady z balvanů.\n00:26:52Mnoho odborníků se snažilo vypátrat,\n00:26:54kdy, jak a proč tenhle zvláštní útvar vznikl,\n00:26:57ale dodnes se musejí spokojit jen s dohady.\n00:27:00Mě ale zajímá, jak se jmenuje obec,\n00:27:02podle níž kamenné řady dostaly svůj název.\n00:27:11Vaše odpovědi čekáme - jako už tradičně -\n00:27:13do čtvrteční 14. hodiny. A jednomu z vás pak pošleme dárek.\n00:27:18Naše knihy a taky batoh s logem pořadu.\n00:27:23Nedávno jsem na jedné rozhledně objevila úžasný nápis:\n00:27:27"Zážitek nemusí být pokaždé příjemný, hlavně, když je silný."\n00:27:31Vtipné. Já ale věřím, že jste si dnešní toulky taky užili\n00:27:35a příště s námi opět pojedete.\n00:27:37Pepa vám třeba ukáže, jak se vyrábějí repliky historických kuší.\n00:27:41Jinak vandrovat s námi můžete i prostřednictvím našeho webu.\n00:27:45A nezapomeňte, že dnes večer po Chalupářích\n00:27:48budeme opět společně vychutnávat Česko. Budeme se těšit.\n00:27:52Hezký den a brzy na viděnou.\nMozaika z regionů: Zámek Plumov, ZOO Ohrada – noční prohlídky, Výrobce přileb Jiří Klepač, Lichnice, Výstava peníze a lidé v ČNB, Železnorudskem po nové stezce do Bavor.\nVýstava Lidé a peníze\nŽeleznorudskem do Bavor\nK památkám, které připomínají panstvo z rodu Lichtenštejnů, patří i zámek Plumlov nedaleko Prostějova. Vyprojektovat ho nechal Karel Eusebius, se stavbou pak začal jeho syn Jan Adam na počátku osmdesátých let 17. století. Důvodem, proč stavba nebyla dokončena, byly rodinné spory o to, jestli byla správně zvolena poloha zámku. A možná i to, že na místě, kde mělo být zámecké nádvoří, stál tehdy hrad z 13. století. Na počátku 19. století byl hrad zbořen, ale vzpomínku na jeho existenci najdeme na zámku dodnes. Je jí obraz zdejší Černé paní, jak se říkalo Marii Manrique de Lara y Mendoza, manželce Vratislava II. z Pernštejna, která na hradě pobývala. Mimochodem právě ona do Čech přivezla slavně Pražské jezulátko, takže je docela možné, že tahle soška pobývala i na Plumlově.\ntelefon: 582 331 196, 773 444 500\nTři tisícovky zvířat byste napočítali v zoologické zahradě Ohrada v Hluboké nad Vltavou. Její zakladatel kníže Adolf Schwarzenberg by nejspíš byl sám překvapen tím, jak se jeho dílko rozrostlo. Pokud sem vyrazíte, můžete se těšit na zvířata typická pro jižní Čechy, ale také na reprezentanty exotičtějších krajů. Dozvíte se tu celou řadu zajímavostí, můžete nahlédnout do pavilonu Mata, kde vás čeká prostředí tropického deštného pralesa a potěší vás jistě i nejnovější přírůstek Brutus. Přestože jeho jméno zní trochu drsně, je to roztomilý losí mladík, který se sem přestěhoval z aklimatizační stanice v Dobřejově. A vydat se sem nemusíte jen za denního světla. ZOO připravila na letní týdny pro návštěvníky také noční prohlídky. Celý areál se zahalí do tmy, stane se tajemnějším, ale to neznamená, že není co vidět.\nJiří Klepač se stal platnéřem vlastně z nutnosti. Jako člen skupiny historického šermu kdysi potřeboval zbroj, ale na koupi drahé neměl, tak se pustil do výroby. A už u téhle práce zůstal, dnes se specializuje hlavně na repliky přileb z 11. až 16. století. A předvede nám některé ze svých parádních kousků. Dozvíme se například, jaké výhody měl železný klobouk, vyráběný hlavně pro pěchotu, který se nosil ve 14. století i to, že mnohem těžší bylo vždycky vyrobit helmu z jednoho kusu železa. Budeme sledovat krok po kroku a dozvíme se, co je na celé práci nejnáročnější . Na začátku je samozřejmě zapotřebí vytvořit šablonu podle hlavy toho, kdo bude přilbu nosit. Pak přijde na řadu několikadenní opakované nahřívání a kování. Teprve potom se může jemně tvořit finální tvar.\ntelefon: 604 326 718\nV místech, kudy vedla stará středověká cesta spojující Prahu s Olomoucí, vyrostl ve 13. století hrad Lichtenburk. Dnes byste ho ovšem v mapách hledali marně, a to ne proto, že by ho zničila nepřátelská vojska nebo zub času, ale proto, že jeho jméno bylo časem počeštěno na Lichnici. Jejího strategického umístění si nejspíš povšiml už král Jan Lucemburský, který ji koupil od tehdejších majitelů. V dalších časech pak bývala věnným hradem českých královen a Karel IV. ji dokonce ve svém zákoníku Majestas Carolina zahrnul mezi hrady, které nesměly být prodány, darovány ani zastaveny a musely zůstat součástí královského majetku. Dnešních časů se dočkala jen zřícenina, která ale stále připomíná, že tu kdysi stávalo velmi majestátní sídlo.\nVíte, z čeho vzniko slovo platit ve spojení s úhradou za zboží? Podle všeho od plátna, které před érou peněz sloužilo jako jedno z „platidel“. Na výstavě Lidé a peníze, která je k vidění tak trochu symbolicky v trezoru České národní banky v její hlavní budově v Praze, najdete i další předměty, které v době směny hrály důležitou roli. Půjdeme ale hlavně historií peněz. Dozvíme se, kdy se u nás objevily první mince, připomeneme si éru slavných pražských grošů, které se poněkud paradoxně začaly razit v mincovně v Kutné Hoře a bude řeč i o tolarech, které stály, aspoň co se názvu týče, u zrodu americké měny. Zapomenout nemůžeme ani na bankovky, které na našem území zavedla Marie Terezie a představíme si také autory těch nejnovějších a z výtvarného hlediska docela úspěšných součástí naší měny – papírové tisícikoruny a kovové padesátikoruny.\ntelefon: 224 412 626, 224 412 350\nMapaVýstava Lidé a peníze\nvideoVýstava Lidé a peníze\nNa Železnorudsko tentokrát pozveme hlavně milovníky vojenské historie a pak také všechny, které láká divoká příroda. Ale hezky popořádku. V Železné Rudě našli hledači bunkrů už na pět desítek dobře ukrytých pevnůstek, které tu vyrostly po skončení druhé světové války, konkrétně v padesátých a šedesátých letech. Dozvíme se, že existují čtyři různé typy, podle toho, k čemu měly sloužit. A některé si také prohlédneme. Stezka, která nás mezi nimi provede, pokračuje i hlouběji do prostorů hraničního pásma, dokonce nahlédneme k bavorským sousedům. Tam nás ale čeká jiná podívaná. Obdivovat budeme stádo praturu a potkáme tu i zástupce posledních divokých koní – koně Převalského. Dozvíme se také o vlcích, kteří tu pobývají a pak se zase pomalu vrátíme domů.\nMapaŽeleznorudskem do Bavor\nvideoŽeleznorudskem do Bavor


Kávovar do vaší kuchyně zvládnete vybrat i bez cizí pomoci, stačí si jen ujasnit pár základních věcí | Decoro\n15. 3. 2019 |6 minut čtení\nPokud jde o obsluhu, pak se k nejjednodušším typům řadí kávovary automatické. Přistavíte hrnek, stisknete tlačítko a o víc se nemusíte starat. Automat kávu namele ze zrnek, která jsou nasypána v zásobníku, odměří přesnou dávku a připraví vám espresso. K odstranění odpadu a vyčištění přístroje zde dochází zpravidla také automaticky. Nejčastěji se tyto typy objevují na místech, kde je potřeba rychle připravovat poměrně velké množství nápoje, tedy v kancelářích nebo i v některých restauracích a podobně, takže v domácnostech nejsou k vidění nijak zvlášť často. Součástí těchto přístrojů je obvykle i parní tryska pro přípravu mléčné pěny, kterou využijete u rozličných variant espressa. U dražších typů automatických kávovarů se běžně setkáte s nádržkou na mléko, díky níž může kávovar mléčnou pěnu připravit rovnou. Mívají i řadu jiných funkcí, jako je nastavitelná teplota i síla kávy, hrubost mletí a podobně a mohou mít i více zásobníků určených pro různé druhy kávy. A jejich cena? Pohybuje se v rozmezí 6 – 20 tisíc korun.\nJedná se o poněkud složitější přístroje. Tedy alespoň v porovnání s předchozími variantami kávovarů. Jak už z jejich označení vyplývá, mají páku se sítkem, do kterého je vždy nutné nasypat čerstvě umletou kávu a páku ručně upevnit pod hlavu kávovaru. Kvalita nápoje zde dosti závisí na člověku, který přístroj obsluhuje. Jednak musí kávu patřičně umlít a pak také v přiměřeném množství důkladně napěchovat do sítka. Není to zkrátka automat, takže se můžete dočkat jak nápoje výborného, tak i slabšího. S těmito kávovary se běžně setkáte jak v restauracích a kavárnách, tak i v některých domácnostech. Stejně jako předchozí typy, jsou i tyto přístroje zpravidla vybaveny tryskou na přípravu mléčné pěny. Za zmínku stojí i fakt, že lze do těchto kávovarů použít nejenom kávu mletou, ale také porcovanou (v sáčcích). Výhodou sáčků je to, že příliš nezašpiní sítko, ovšem kvalitativně lepší nápoj obvykle připravíte z kávy mleté. Pákový „espressovač“ můžete mít v té nejjednodušší variantě už zhruba za 2 tisíce. Cena těch kvalitnějších se pak pohybuje okolo šesti či sedmi tisíc korun.


O NADVÁZE A HUBNUTÍ ANEB JÍST ČI BÝT. | Dr. Rudolf Zemek\nO NADVÁZE A HUBNUTÍ ANEB JÍST ČI BÝT.\nPoznámka: Článek je celostně-medicínskou úvahou o obezitě jako takové. Zdravotními a medicínskými detaily se pojednání nezabývá. O nadváze, o jejích zdravotních důsledcích a o jejím léčení se podrobně píše v nesčetných knihách, časopisech a na webových stránkách, kde jsou k odborné informace všeho druhu jednoduše k nakliknutí. Oficiální poznatky obezitologů uvedené v tomto pojednání jsou z knihy Dany Müllerové „Obezita-prevence a léčba“.\nÚvodem. Nadváha se stala jednou z mnoha chronických zdravotních poruch dnešní doby. Samotná nadváha není nemocí, mnoho lidí s žije s nadváhou dlouhá léta ve zdraví. Většina ovšem ne. Nadváha je neoddiskutovatelným faktorem který přispívá ke vzniku skutečných chorob. Plošné šíření obezity nastalo někdy koncem padesátých let, kdy se jídlo stalo levným produktem a pocit „dojedení se dosyta“ se stal všeobecně dostupnou radovánkou. S plošným rozšířením automobilizmu, televize a průmyslové automatizace se množství kalorií vydávaných při tělesné námaze zmenšilo na minimum. Obezita je vázána na civilizační blahobyt. Jako živý důkaz civilizačních vlivů dříve platili „hubení Japonci“, kteří se přestěhovali do USA. První generace přibrala na váze jen mírně, druhá a třetí generace japonských přistěhovalců už trpěla skoro stejnou nadváhou jako rodilí Američané. Od přelomu tisíciletí kdy se hospodářsky daří Číně, se v tamních městských „oázách blahobytu“ začali vyskytovat nejen chorobně obézní dospělí ale i mladiství. Tento jev je tak masivní, že o něm referovala i čínská oficiální média, která sebekritickými poznámkami nijak nehýří. Nicméně „nejobéznější zemí“ zdá se být Amerika, kterou americký autor William Reymond v knize „Jedy, víme co jíme“ ironicky označuje za Fat Land, v překladu něco jako tučná země nebo země tučných. Ameriku jsem před lety navštívil jako dobře živený turista s viditelným „bříškem“, s nímž jsem u nás doma od pohledu platil když ne za obézního, tak určitě ne za štíhlého. V Americe jsem však za štíhlého považován byl, což mi tam (k mému vlastnímu bezmeznému údivu) několik lidí naznačilo. Evropa však Ameriku na poli obezity úspěšně dohání a naše malá republika k tomu dost přispívá. Statistická čísla se trochu různí, ale mluví se o nejméně 30% obyvatel kteří mají mít nadváhu. Razantně přibývá výrazně obézních mladistvých. Kam tento vývoj dospěje nelze odhadnout.\nNormální váha, jak se míra nadváhy měří. Dříve platilo jednoduché (Brocovo) pravidlo že člověk má vážit tolik kilogramů, kolik má centimetrů nad metr. Pak se přišlo s tzv. body-mass-indexem, BMI. Je vyjádřen číslem, k němuž se dojde když se váha v kilogramech vydělí druhou mocninou výšky těla v metrech. Jeho normální hodnota se pohybuje kolem čísla 25. Podle dietologů oba uvedené parametry optimálně nevyjadřují míru nadváhy ke vzniku skutečných chorob. Přišlo se na to, že ve hře je rozložení kilogramů na těle. A to nejnepříznivější že je to, kdy se nadbytečné kilogramy vyskytují kolem břicha. Mluví se o břišní nebo-li abdominální obezitě, podle vzhledu se mluví o typu „jablko“. Mírou zdravotního ohrožení je dnes počet centimetrů obvodu pasu, jenž (podle různých autorů) u žen nemá přesáhnout 80 - 88 cm, u mužů 94 - 102 cm. „Kulaté bříško“ se celkem oprávněně považuje za vážný zdravotní rizikový faktor. Druhý typ obezity je ten, kdy je tuk uložen převážně na hýždích a dolních končetinách. Jde o obezitu zvanou gynoidní nebo také o typ „hruška“. Ženy postižené tímto rozložením tuku si občas stěžují, že i když zůstanou několik měsíců nebo i rok na minimu kalorií a stravují se vysloveně zdravě, tak přesto zhubnou jen v horní polovině těla, zatímco tuk na hýždích, stehnech a případně lýtkách se „ani nehne“. Říkají, že jejich horní polovina těla vypadá hraničně „anorekticky“, zatímco dolní polovina těla i po delší dietě nebo hladovce tvrdošíjně připomíná křivky Věstonické Venuše. Mám v okruhu svých známých několik takových žen, které v zoufalé snaze zbavit se „dolního tuku“ opakovaně podstoupily několik liposukcí. Polovina z nich doznala jakýs takýs trvalý optický efekt, u druhé poloviny se během několika měsíců dostavil původní „optický vzhled“. Ženy s tímto problémem zkoušejí sportovat s kalhotami z igelitu s cílem dosáhnout intenzivního pocení a prohřátí těla od pupku dolů. Některé tvrdí, že to pomáhá. Gynoidní (hruškovité) rozložení tuku může být proti pokusům o redukci velmi odolné.\nCo obezita způsobuje. Toto miliónkrát probírané téma lze shrnout výrokem, že nadbytečné kilogramy přímo nebo nepřímo přispívají ke vzniku prakticky všech známých chronických chorob, včetně těch zhoubných.\nJsou tu ještě body, o nichž se moc nemluví. Tím prvním je fakt, že každodenní – a vůbec večerní! - „přejedení“ a průvodní roztažení žaludku i střev vede ke „zvednutí bránice“. To vede ke změně polohy srdce, které bývá u silně obézních lidí i tak na hranici výkonnosti. Srdce se na zvednutou bránici jakoby „příčně položí“ což zhorší průtok krve a schopnost srdce pumpovat krev. Tento stav má svůj název, je to tzv. Römheldův syndrom, na nějž se myslí jen zřídka.Tělo obézních lidí pak vykazuje ještě jednu nepříjemnou tendenci která se všeobecně podceňuje. Nadváha je totiž ve většině případů provázena nadměrným ukládáním tkáňové tekutiny, laicky „vody“, které nemusí být vázáno na nadměrné solení.Vypozoroval jsem, že část (jinak objektivně naprosto zdravých a často mladších) obézních lidí ukládá tkáňovou tekutinu nejen v oblasti dolních, ale i v oblasti horních končetin. Lýtka i kotníky mohou být „štíhlé“ bez jakéhokoli náznaku otoku, paže mohou být od ramene po prsty „pastovitě prosáklé“. Riziko infarktu při popsaných stavech vždy několikanásobně stoupne. Tím je o tomto bodu z hlediska článku řečeno vše.\nFaktory vzniku a udržování nadváhy. Ve hře je souhra dědičného sklonu a faktické možnosti kdykoli se dosyta najíst a přejíst. Zboží i jídla je v průmyslových státech dostatek až nadbytek, odborně se mluví o „obezitogenním prostředí“. Objektivní podmínka nadměrného přívodu kalorií je splněna a je dána všem (skoro) stejně. Pak přijde už jen na to, co z toho člověk udělá. A to se řídí subjektivním vztahem k jídlu, který je do značné míry dědičně „dán shora“ a projevuje se jako „velká chuť“ k jídlu.\nOtylost, dědičnost, chutě, vůně, dětství. Vliv zděděných stravovacích návyků (nebo zlozvyků) zdá se být prokázán. V té souvislosti se uvažuje o genu obezity, o tzv. OB-genu. Dědičná má být i schopnost organismu reagovat na různé vlastní hormony které mají „intenzitu spalování“ v těle regulovat. Pak je tu ještě „teorie ponderostatu“. Tak jako termostat udržuje předem nastavenou teplotu ledničky nebo ústředního topení, ponderostat má (tvrdošíjně) udržovat dědičně „předem nastavenou“ tělesnou váhu. Každopádně platí, že děti obézních rodičů jsou (většinou) obézní. To bývá i bez vážení a měření jednoduše vidět když se rodina ukáže pohromadě. Faktor dědičnosti je jistě ve hře. Ale podle mého názoru je tu ještě jeden faktor, který není přímou dědičností, ale který děti od rodičů přejímají. Z vyprávění zájemců o hubnutí vyplývá, že je doživotně „pronásleduje“ chuť na ta jídla, která jim rodiče vařili a předkládali v raném dětství. Do podvědomí mimin, batolat a malých dětí se vštípí navíc i pachy a vůně vznikající při vaření. Někde hluboko v mozku a v jeho citovém podvědomí vznikne jakási „sentimentální vzpomínka“ na to, co vařila maminka. Typicky to bývá nedělní řízek nebo vepřová pečínka, ale je tu i vzpomínka na vůni černé kávy, silného sladkého kakaa, čerstvé bábovky, vzpomínka na vůni vánoc, skořice, rumu a spousty vánočního cukroví. A také na pohodu, která při konzumaci „maminčiných dobrot“ panovala. Pokud se tyto podprahové, podvědomé (a později nevědomé) vjemy „spojí“ s účinkem OB-genu, může u dospělého člověka vzniknout výrazná otylost. A nejen to – kombinací jmenovaných faktorů vzniká i doživotní silná duševní závislost na aromatických vysokokalorických („nezdravých“ ) jídlech a jejich vůních. Vzniká tu průvodní pocit, že život bez těchto jídel by částečně nebo úplně ztratil smysl. Ještě k chutím. Zjednodušeně lze říci, že obyvatelé průmyslových států znají z chutí jen slanou, sladkou a „ostrou“. Jemná chuť samotné čerstvě uvařené rýže, brambor nebo ovesné kaše je „moderním“ lidem prakticky neznámá. Do jaké míry obézní lidé „dědí“ i případný výrazný odpor k pohybu je otázkou do diskuse. Podle odborníků se averze k pohybové aktivitě také může (částečně) dědit.\nVliv dědičnosti na vznik obezity anebo na udržení štíhlosti se může uplatnit i „kolektivně“. Je to (doslova) vidět na kdysi chudých národech, jejichž životní úroveň náhle stoupla. Typickým příkladem jsou obyvatelé některých arabských států, kteří se díky naftě a petrodolarům dočkali náhle vzniklého blahobytu. Ruku v ruce s tím až neuvěřitelně rychle ztloustli. Podobný proces probíhá v bohatých oblastech Číny a postihuje hlavně pubertální a prepubertální mladistvé, kteří se ještě před dosažením dospělosti sotva valí. Kdo navzdory poválečnému blahobytu neztloustl, jsou Japonci. Vše nasvědčuje tomu, že se u nich projevuje jakási „kolektivní vloha štíhlosti“.\nIndividální intenzita látkové výměny a „hormony hladu“. Jsou lidé, kteří snědí kdeco a nepřiberou. Jiní se „podívají na koláč a mají hned kilo navíc“. Tato „nespravedlnost“ je dána individuálním nastavením intenzity látkové výměny, odborně metabolismu. Ve hře jsou hormony a enzymy, což jsou tělesné působky, které zpracování a ukládání jídla regulují. Následuje zkrácený orientační výčet těch hlavních.\nHormony štítné žlázy odpovídají za celkový obrat látkové výměny jako takové, mají vliv i na (klidovou) tělesnou teplotu nebo naopak na pocity chladu.\nHormon inzulin reguluje vstup cukru do buněk a jeho zužitkování nebo ukládání. Má vliv na pocit hladu.\nEnzym lipoproteinová lipáza zodpovídá za vstup volných mastných kyselin do tukových buněk.\nHormon leptin „informuje mozek“ o nasycení, je zodpovědný za pocit sytosti.\nCCK, GLP-1 a PYY, to vše jsou hormony které patří k tzv. signálům sytosti.\nHormon ghrelin je látka vznikající v žaludeční stěně a je zodpovědná za pocit až nepřekonatelné touhy po jídle. Je to hormon hladu.\nVšechny pokusy ovlivnit obezitu jednoduchým dodáním nebo ubráním toho či onoho hormonu nakonec selhaly. Je to dáno mj. i tím, že tkáně některých lidí jsou (vrozeně) odolné proti účinku některých vlastních hormonů. Tím ve hře zůstává onen faktor faktické nevypočitatelnosti chronických chorob a potíží, které nelze ovlivnit jednoduchým přívodem (substitucí) nebo naopak potlačením (inhibicí) toho či onoho objeveného fyziologicky účinného hormonu.\nProblematika množství (kvantity) přijímané potravy. Jde o „méně viditelný“ návyk organismu, a tím je každodenní potřeba „pytlovitého roztažení žaludku“. U člověka s nadváhou totiž vznikne pocit úplného nasycení, až když nervová zakončení umístěná v žaludeční stěně do mozku (prostřednictvím různých hormonů sytosti) vyšlou signál, že žaludeční stěna dosáhla „uspokojivého“, individuálně nastaveného napětí, jdoucího ovšem převážně ruku v ruce s každodenním přejedením. Pojem „tělesné uspokojení“ je namístě a není nijak přehnaný. Potřeba nadměrného přívodu kalorií je mimo jiné spojena s pocitem tělesného uspokojení a s pocitem „odměny“.\nTento pocit se stará o to, aby se duše i tělo uklidnilo až při subjektivním pocitu nasycení, k němuž u lidí s nadváhou dochází až po faktickém přejedení. To lidé často omlouvají existencí nějaké nemoci. Ta je však ve hře jen u menšiny obézních. Jde například o sníženou funkci štítné žlázy a žláz řídících produkci pohlavních hormonů, dále o morbus Cushing a o chorobnou „nevnímavost“ těla vůči vlastnímu inzulinu a hormonům upravujícím látkovou výměnu. Svou roli hrají i dlouhodobě užívané léky jako antidepresiva nebo hormonální antikoncepce apod. Nicméně role léků a nemocí se může uplatnit jen za podmínky, že nadměrný přísun kalorií způsobený – ať již z jakéhokoli důvodu - zvýšenou chutí k jídlu je možný a že pokračuje. Během obou světových válek, kdy byl nadměrný přísun kalorií nemožný, civilizační choroby ustoupily až vymizely. Koncem druhé světové války nemoci jako cukrovka a vysoký krevní tlak prakticky vymizely, „žlučové kameny a slepáky“ se prakticky neoperovaly. Faktické fyzikální omezení kalorického příjmu má za následek redukci váhy bez ohledu na průvodní nemoci, užívané léky a jiné okolnosti.\nJídlo je podceňovaná droga. Jídlo patří společně se sportem a se sexem k několika málo tělesným rozkoším, při po nichž se tělo cítí „uspokojené“ a kdy se vyplavují tzv. hormony štěstí (endorfiny). Při sportu se kalorie „spalují“, ale sex je navzdory rozšířeným představám spíše kaloricky neutrální a nijak moc se při něm nehubne. Může to být tak trochu naopak. Kdo svou nadváhu a zvýšenou chuť k jídlu výrazně sníží, tomu se většinou zvýší chuť k milování. Člověk s nadváhou, který se chce více milovat, ten by měl méně jíst a více sportovat. Že jsou laskominy skutečnou drogou, o tom svědčí výsledky jedné britské ankety. Otázka položená mnoha tisícům lidí zněla, zda by jako rozkoši dali přednost líbání nebo čokoládě. Jednoznačně vyhrála čokoláda.\nTak či onak, lidé s nadváhou se vyznačují sklonem k příjmu slaných, sladkých, aromatických a vysokokokalorických jídel. Zde lze heslovitě jmenovat živočišné produkty jako tuky a maso, dále sůl, cukr, ostré koření, kofein a alkohol, k čemuž přistupuje nezdravá úprava jako smažení, pražení, grilování. Kdo je na takovou stravu, její vůně a chuťové kombinace zvyklý, pro toho je představa (případně zdravotně vynuceného) přechodu na „zdravou neslanou nemastnou stravu“ doslovným hororem. Trefně to vystihuje historka, kterou vyprávěla čtyřicetiletá štíhlá žena, snažící se „zdravě vařit“ svému obéznímu pětašedesátiletému otci. On se jí před obědem vždy zeptal „...a bude to dnes zdravé nebo dobré?“. Roli chuťových reflexů obézních lidí nelze lépe vyjádřit.\nOdtučňovací anamnéza, pojmenovat věci pravým jménem. S pomocí oboustranně nahlas vyslovené nahé pravdy se má zjistit, jakým způsobem je dotyčný na jídle závislý, kdy jí, jak jí, jak rychle hltá, jestli přijímá dost tekutin či zda pravidelně požívá alkohol!!! Pravidelná dvojka vína před spaním je z mého hlediska mor jak pro obezitu tak obecně pro zdraví. Vedlejší negativní účinky každodenního pravidelného – i malého – množství alkoholu převažují nad jeho občasným „nejistým pozitivním“ účinkem. Je to spolehlivě dokázáno zrovna jako nemalé riziko návyku a plíživého vzniku skutečného alkoholismu. Je dobré zjistit potřebuje-li dotyčný jednou denně spořádat najednou velké množství jídla aby dosáhl konečného pocitu nasycení a také kdy se to děje, zda navečer apod. Snažit se z adepta hubnutí dostat, má-li doma tajné úkryty laskomin které si případně sám zakázal. Je to věc mnohem častější než se myslí. I vzdělaní a leckdy vysoce postavení lidé jsou v tomto smyslu leckdy doslova dětinští. Stydí se za „drogu jídlo“ před svou rodinou i spolupracovníky a krmí se tajně na chodbě, v předsíni a v různých zákoutích. V některých případech jde doslovně o průběžné mírnění „abstinenčních příznaků“ když dotyčným klesne hladina krevního cukru a krevních tuků pod jejich „osobní minimum“. Je dobré zmínit, že jídlo má na rozdíl od skutečných drog jeden háček. Nelze ho totiž na rozdíl od alkoholu a skutečných drog ze života zcela vyloučit. Jídlo je droga, která se musí v rámci přežití užívat stále ale s mírou. A užívat drogu s mírou je nesrovnatelně těžší než se jí kompletně vyhnout. Tuto úvahu je dobré doplnit varováním před chorobným hubnutím, před tzv. anorexií. Několik upřímných vět na toto nevděčné téma může adepta redukce váhy „ochránit před naprogramováním mozku“ na možnou pozdější patologickou hubenost. Nezapomenout zeptat se na stravovací (zlo)zvyky a možnou obezitu životního partnera. Pokud se v rodině vyskytuje osoba která večer pravidelně vaří, pak je naděje na nekomplikované zhubnutí omezená. Důležitým bodem je zjistit, proč se dotyčný (k odborně vedené) odtučňovací kůře vůbec rozhodl, co bylo tou poslední kapkou, kolikrát a proč to v rámci jo-jo-efektu dříve neklaplo, co bylo vyvolávajícím momentem pro opětné přejídání a co na to životní partner nebo rodina. Případný dotazník s rozumně formulovanými ale otevřenými otázkami „na tělo“ v tomto směru může pomoci\nOdříkání, odvykání, psychika. Jak už bylo řečeno, hlavní faktory udržující nadváhu jsou dva. Je to chuť na „nezdravá kalorická jídla“ a pak je tu potřeba spořádat těchto jídel určité minimální (ale průběžně nadměrné) množství vedoucí k nasycení dokud vnitřní hlas neřekne „pro dnešek dost“. Malér je dále v tom, že se pocit nasycení dostaví převážně večer, kdy povolí stres, na vaření je nálada a na jídlo je klid. Mezi šestou a devátou večer se pak vaří a jí, lhostejno zda ve vybraném lokálu nebo doma. Takto se stravuje i mnoho štíhlých lidí, kteří přesto zůstávají štíhlými. Genetika dělá svoje. Pro lidi s nadváhou je ovšem večerní rituál vaření, dojídání se a případné „noční plundrování ledničky“ doslova osudným zlozvykem. K nadměrnému množství a nevhodnému složení jídla tak přistupuje i faktor nevhodného načasování stravování. Kdo chce zhubnout, ten se musí vyrovnat jak s nižším množstvím tak s jinou respektive s „jinak chutnající“ stravou. Třetí „pohromou“ je nutnost skončit s příjmem kalorií před pátou odpoledne a vzdát se večerního rituálu přípravy jídla a jeho pohodové konzumace. Kdo chce nebo musí současně přestat s alkoholem a nikotinem nebo dokonce i s kofeinem, ten má o několik psychických problémů navíc. Proces hubnutí pak jde paralelně tělem i duší a bývá vnímán jako rána boží a ochuzení o něco podstatného, co dělalo život příjemným. Nejeden nadváhou existenčně ohrožený pacient mi na rovinu řekl, že „dobré“ jídlo, kafíčko, cigaretka a dvě deci vínka před spaním činily život pěkným a že bez těchto radovánek pobyt na světě vezdejším hraničně pro něj už nebude mít smysl. Principiální přechod od nezdravého\nvysokokalorického na zdravé nízkokalorické stravování není jen přechod, ale doslova „duševní přerod“. Chvílemi více trpí tělo, jindy duše, ale celková míra subjektivního „utrpení“ je srovnatelná s radikální odvykací kůrou u alkoholismu či drogových závislostí. K tomu všemu přistupuje i jistý společenský problém. Ten spočívá v tom, že okolí dotyčného láká aby si „dal něco pořádného, ať s tou dietou neblázní, ať je normální, ať si přiťukne a večeří jako dřív“ a podobně. Muži zde trpí o něco více než ženy. Zdravé diety a zeleninové saláty pojídané před drsnými kumpány anebo ironickými spolupracovníky mohou pro muže představovat nemalý duševní problém. Redukce váhy tak občas přestává být záležitostí boje sama se sebou. Stává se tak trochu i bojem s více či méně nechápavým okolím a kromě železné vnitřní disciplíny vyžaduje i jistou schopnost „společenské sebeobrany“.\nMotivace shodit kila. Když to s hubnutím klapne, bývá štíhlý dietář odměněn poznámkami že mu to sluší, že vypadá dobře, že už to mělo být dávno apod. Slovní ocenění viditelného zlepšení vzhledu může být pro další život dotyčného ohromnou motivací zůstat štíhlým. Nicméně o motivaci není až taková nouze. Dnešní doba vyvíjí na lidi ohromný tlak aby zůstali štíhlí a tím pádem „sexy“. To je silná motivace. Na druhé straně nabízí potravinářský průmysl slané i sladké pokušení všeho druhu. Lidé kolísají mezi touhou zůstat (za cenu „věčné diety“) sexy štíhlí a současnou silnou tendencí dopřát si denně běžně dostupnou rozkoš, kterou je vydatné aromatické jídlo, sladkosti, alkohol, kofein. Touha po sexy-štíhlosti může „přestřelit“ a vést k chorobnému odmítání jídla, k tzv. anorexii, která až v 17% až 20% případů končívá smrtelně. Jako všude i zde platí pravidlo, že „všeho moc – škodí“, každý extrém je špatný. Vyhráno má ten, pro koho jídlo ztratí onu nekonečnou vnitřní přitažlivost a dojem odměny a jakési náhradní rozkoše. „Vyhraný boj sama se sebou“ pozná dotyčný jednoduše tak, že se může kolem osmé večer klidně dívat na „krmící se soustolovníky“, ať již na spolupracovníky v rámci firemního rautu anebo doma na rodinné příslušníky. Vítězem je ten, komu vůně jídla přestane vyvolávat sbíhání slin v ústech a kdo je schopen nezúčastněným až znuděným pohledem se dívat na vystavená vonící lákadla, jimž dříve nemohl odolat.Tomu se říká přeladění, německy Umstimmung. Je to přehození psychologické vnitřní výhybky na jinou, na zdravou kolej, na které je pak skutečná šance dlouhodobě zůstat.\nJak moc u hubnutí trpět. Cena za „definitivní změnu vztahu k jídlu“ není malá a odříkání bolí, určitě duševně, někdy i tělesně. Osobně nesouhlasím s tvrzením, že zhubnout se dá bez trápení apod. Není to pravda. Kdo se drží pravidla „ani sousto po páté“, ten musí překonat něco jako hladovou periodu do usnutí, případně až do snídaně následujícího dne. Že odříkání stravy není příjemné dokládají i typické výroky dietářů typu „bože, až já zhubnu, já se zase najím!“. Kdo má tento vztah k hubnutí, ten později většinou zase přibere. Opět zdůrazňuji, že jídlo je pro lidi s nadváhou skutečná droga. Před mnoha lety uskutečnili psychologové pokus, jenž měl dokázat nebo vyvrátit tvrzení, že otylí lidé ve skutečnosti toho mnoho nesnědí. Ve dvou od sebe oddělených sálech shromáždili stejné množství lidí, štíhlých a otylých. Záminkou ke svolání a k účasti bylo řešení nějakého smyšleného komerčního problému. Faktickým smyslem věci bylo zjistit, která skupina toho za osm hodin smyšlené soutěže sní více, zda štíhlí nebo otylí. V obou místnostech bylo k disposici velké, ale jinak přesně odměřené množství vybraných výborných teplých i studených jídel a laskomin. Po uplynutí lhůty se zjistilo, že v místnosti kde byli štíhlí zůstala polovina jídla nedotčená. V místnosti otylých bylo vše snězeno, na stolech doslova „uklizeno“.\nJo-Jo-efekt. Ten do nemalé míry souvisí s duševním zpracováním vnitřně naordinovaného odříkání jídla. Plánované hubnutí je provázeno těžkým vnitřním bojem na motto „být nebo jíst“. Po nějaké době omezení příjmu obvyklého množství potravy se dostaví nejen pocit „vlčího hladu“, ale i mlsnosti, sebelítosti a lítosti nad ztrátou milovaného denního rituálu, který byl po léta „odměnou“ za všední den. Pocit hraničně neovladatelného hladu a sebelítosti se někdy dostaví dříve než viditelný výsledek té či oné diety nebo hladovky. Mozkem se začnou honit pochybnosti o smyslu diety. Nějakou dobu se člověk sám přesvědčuje, že to sebetrýznění smysl má. Vnitřní napětí, hlad a případný „vztek na osud“ jsou po nějakou dobu v rovnováze. Pak se v člověku „strádajícímu na 1500 kaloriích“ něco zlomí, převládne beznaděj a on si řekne „stejně to k ničemu není, takhle už ze života nemám vůbec nic, ani tu radost z jídla“ nebo podobně. A zase začne nadměrně jíst jako dřív. Přechod, respektive návrat k původnímu stravovacímu „vysokokalorickému normálu“, bývá někdy provázen těžkými výčitkami a sebeobviňováním ze slabosti apod. Když takové duševní rozpoložení trvá měsíce nebo roky, může vést ke skutečné duševní chorobě nebo se podepíše na nějakém orgánovém systému, typicky formou žaludečních vředů. Tělesně bolestivé pokusy o zhubnutí střídané následnými duševně trýznivými návraty k výchozí nadváze ničí tělo i duši. Otylí lidé smíření se svou nadváhou a hýřící humorem jsou na tom zdravotně o něco lépe než lidé žijící v opakovaném jo-jo-efektu provázeném výčitkami. Jedna plošná studie zkoumající faktické zdraví populace přinesla zajímavý výsledek. Fakticky nejzdravější jsou lidé s lehkou nadváhou a průměrnou délkou spánku kolem devíti hodin denně.\nRedukční koktaily z plechovky. Chemický průmysl jich v posledních desetiletích vrhl na trh několik desítek. V pravidelných intervalech se objevují nové. Přípravky jsou nabízeny většinou formou prášku s minimálním obsahem kalorií, který se rozpustí ve vodě nebo nějaké doporučené tekutině a pak se pije. Má částečně nebo (přechodně) úplně nahradit běžnou stravu, zahnat pocit hladu a současně nahrazovat látky, které vynecháním normální stravy tělu chybí. Tento pokus o rychlé navození redukce váhy může mít zpočátku jistý efekt. Nicméně adeptovi hubnutí jde o trvalou (sexy) štíhlost. K té „dieta z plechovky“ pomůže jen v tom případě, když si s pomocí pravidelně užívaného „hubnoucího koktailu“ uvědomí, že žít lze i bez řízků, pečínky, tlačenky, bábovek, koblih a čokolády a že mu vůně a pohled na tyto potraviny „nic neříká“. Pokud člověk po skončení koktailové kůry přejde na „zdravou“ stravu v rozsahu 1500 – 1700 kalorií denně, pak má vyhráno a může říci, že mu „chemie z plechovky“ skutečně pomohla. Pokud ovšem koktailovou dietu ukončí pro neovladatelnou chuť na „pořádné jídlo“, pak se převážně dostane na výchozí (nad)váhu a někdy i nad ní. To vše bývá občas doprovázeno výčitkami, sebeobviňováním, pocitem prohraného vnitřního boje, vztekem na sebe, na vlastní slabost i na život jako takový a může vyústit i ve skutečnou depresi.\nLéky na hubnutí, anorektika. K tomuto bodu se úmyslně detailně nevyjadřuji. Léky i názory na jejich účinky a vedlejší účinky se vyvíjejí tak rychle, že cokoli tu dnes napíši, může být zítra špatné nebo dokonce škodlivé. Předepisování chemických léků na hubnutí (antiobezitik) by mělo být přísně individuální záležitostí a mělo by následovat výlučně z rukou lékaře, který pacienta nějakou dobu zná. V době vzniku těchto řádků lékaři ordinují dvě antiobezitika, a to sibutramin nebo orlistat. „Pomocnými“ léky jsou antidepresiva sertralin a fluoxetin a antidiabetikum exenatid.\nChirurgické zákroky proti obezitě. Jejich několik druhů , převážně jsou známé pod souhrnným názvem „podvaz žaludku“ nebo žaludeční bandáž. Provádějí se u lidí s chorobnou obezitou (BMI nad 35-40), tedy s několika desítkami kilogramů nadváhy. V žádném případě se nejedná o samospasitelné postupy, které všechny operované, ale jinak nepoučitelné jedlíky ochrání před novým ztloustnutím. Operativní zákrok u části pacientů selže a ti do pěti až deseti let po operaci zase přiberou. Jinými slovy – část operovaných chorobně (patologicky) otylých lidí zase podlehne svodům drogy, které se říká jídlo.\nKomu pomohou léky nebo operace. Chemické léky (anorektika) a chirurgické zákroky jsou vyhrazeny jen menšině obézních pacientů. Jde o lidi s chorobně vysokou nadváhou nebo s nemocemi, u nichž je redukce váhy záležitostí života a smrti. Naprostá většina „průměrně“ obézních lidí je odkázána na – suše řečeno - změnu stravovacích návyků, srozumitelně na redukční na dietu se všemi doprovodnými psychickými problémy. Změna stravování a stejné problémy však čekají i na ty jedince, kteří anorektika od lékaře dostali nebo byli operováni. I v jejich „mozcích“ musí nakonec dojít k zásadní vnitřní změně vztahu k jídlu. Tato změna musí spočívat v pocitu, že jídlo není ani odměna ani rozkoš a že denních 1600 až 1900 doživotních denních kalorií nejsou trestem božím.\nJak zhubnout – různá doporučení.\nNěkterá doporučení budou podrobnější, jiná kratší, protože o dietách a hubnutí se píše neustále a zasvěcené objektivní informace jsou dostupné v tištěné formě jako časopisy a knihy a také jsou na webu. Kdo to s hubnutím myslí vážně, ten se o posledním trendu dozví prakticky všechno, díky internetu i v noci.\nCo nejíst. Každopádně nejíst knedlovepřozelo, obecně omáčky, maso grilované, smažené a pražené na sádle. Vynechat vše co chutná sladce včetně umělých sladidel, u nichž se v poslední době uvažuje o jejich nepřímém či přímém rakovinotvorném vlivu. Vynechat smetanu, šlehačku a tučné sýry. Když šunku, tak libovou bez tučného okraje a pokud možno drůbeží.\nCo jíst. Je to věčná písnička – vlákninu, zeleninu, ovoce, zeleninové saláty, rýži, rostlinné oleje, mediteránní stravu, dělenou stravu, tmavé pečivo. Detailní doporučení zdravé stravy jsou doslova všudypřítomná v elektronické i tištěné podobě. Kdyby se jimi lidé řídili tak často jak se knihy a časopisy o zdravé stravě tisknou, část nemocnic by mohla zavřít.\nPřesné vážení, co blokuje hubnutí. Přesná váha odhalí jak malé okem nepostřehnutelné ale jinak motivující úspěchy, tak i malé prohřešky. Pomocí váhy se stogramovou citlivostí lze zjistit, že adept hubnutí „tají dietní prohřešek“. Přesné vážení prozradí, že hubnutí zablokuje i jedna „výjimečná“ sklenka vína nebo i slazené černé kafe, pokud si toto dlouhodobě disciplinovaný klient předtím po měsíce nedopřál. Pozná se to tak, že na rozdíl od pravidelného úbytku o 100-200 gramů za individuálně dlouhou časovou jednotku najednou „zůstane stát“ nebo pár gramů přibere. Je radost vidět lidi jak se červenají, když se to z nich po zvážení přátelsky, ale nekompromisně páčí. A ještě něco – nedávno tiskem proběhla zpráva, že se netloustne jenom po kokakole, ale i po údajně „dietních“ pomerančových a vitaminových džusech. Prý snad ještě více než po kokakole.\nPohyb a sport. K tomu mají skoro všichni lidé s nadváhou menší nebo větší odpor. Ten je částečně vrozený, částečně je podmíněn tím že se stydí za viditelnou nadváhu, částečně je působen případnými bolestmi vznikajícími při pohybu v přetížených kloubech. Vzniká tak bludný kruh jehož výsledkem je faktická nepohyblivost podporující nadváhu. Ne všichni se ale stydí, jsou i výjimky. V blízkosti mého bydliště žije velmi otylá žena, která při svých stošedesáti centimetrech nebude mít pod stotřicet kilo. Rozhodla se s tím „za každou cenu“ něco udělat. Pořídila si robustní horské kolo s menším rámem a denně jezdí s hlasitým funěním do místního táhlého kopce, i několikrát po sobě. Že na tom kole vypadá (mírně řečeno) zvláštně není třeba zdůrazňovat. Nicméně reakce místního obyvatelstva překvapivě příznivá.Tato žena patří k lidem, u nichž ozdravný proces probíhá prvotně mozkem. Myšlenky v její hlavě odnedávna evidentně běží „nějakým jiným kanálem“, žena se snaží o celkové přeladění. To je potom klika. Některé sporty jsou méně vhodné. Stopadesátikilovým adeptům hubnutí není radno doporučovat běhání a vůbec ne skákání na švihadle, jak doporučuje shora uvedená obezitologická kniha. Klouby silně obézních lidí trpí již při chůzi. Obecně je vhodná jízda na kole, běžky a plavání, tedy sporty, při nichž je vyloučeno přímé působení zemské přitažlivosti formou případných nárazů na klouby. Denní nebo obdenní pohyb by se měl stát něčím tak samozřejmým jako například čištění zubů. Měl by vzniknout pocit, že když se (obden) neodjede nějakých těch 20 kilometrů na kole nebo nevyfuní pořádný kopec, tak něco není v pořádku. Pocit „hlubokého odporu k pohybu“ by měl ustoupit hluboké vnitřní potřebě hýbat se. Ne jídlo, ale pohyb, zadýchání, zapocení a následná šťastná únava by se měla stát drogou. Ale to děje spíše zřídka. Proti zdravému pohybovému a stravovacímu režimu jsou velmi „odolní“ i obézní kravatoví manažeři a podnikatelé. Ti mají pocit, že kdyby ze svého diářem a termíny pevně daného dne „vystřihli“ jednu nebo dvě hodiny na sport, že by se jejich svět či podnik zhroutil. Mnoho lidí se během života samo vmanévruje do zcela zbytečné každodenní a celodenní hektiky. S pomocí vnitřně naordinovaného a uměle udržovaného pocitu zaneprázdněnosti se ospravedlní nechuť k pohybu. Celodenní hektika vede navíc k jistému potlačení hladu přes den. Večer (profesní) napětí opadne a dotyčný si řekne „pro dnešek dost“. Hned na to se dostaví ona „opravdová chuť na něco pořádného“. Důsledkem je vydatná firemní večeře v kruhu spolupracovníků nebo pohodové vysokokalorické posezení v kruhu rodinných příslušníků. Jinými slovy jde o každodenní kalorickou bombu přijatou nějak kolem a po sedmé večer, která jde rovnou do tělesných tukových zásob. Na tyto chvíle se mnoho lidí těší jako na odměnu za příšerně stresující den. A přesně to je pak ten každodenní podvečerní vysokokalorický hřebík do rakve. Adeptovi hubnutí - po předchozí důkladné analýze jeho osobních zlozvyků - je třeba tento stereotyp rozumnými slovy vysvětlit a přijatelným způsobem mu to rozmluvit.\nUšní akupunktura. Tato nenápadná a neškodná metoda může docela pomoci. Jak při odvykání kouření, tak při „odvykání přejídání“. Do jaké míry působí nabodnutí aktivních bodů na uchu a do jaké míry tu účinkuje tiché posezení člověka soustředícího se v té chvíli jen na sebe, to se nedá odhadnout. Ne všichni na tuto metodu reagují, část ale určitě.\nBaňkování, lymfomasáž. Posazení skleněných akupunturních baněk na namazaná záda někdy vede k něčemu, co by se dalo nazvat jako „zrychlená látková výměna“. Ustoupí zácpa, zažívací trakt se čistí, přijde „chuť na zdravé potraviny“ apod. Lymfomasáž otevře lymfatické cesty a usnadní odtok tkáňové tekutiny („vody“). Ještě ke tkáňové tekutině. Pokud člověk s váhou nad sto kilo ztratí dvě tři kila tělesné váhy, jde o redukci nikoli tuku, ale úbytek tkáňové tekutiny – lymfy. Když dotyčný toto zdánlivě nevýznamné „kosmetické“ snížení váhy udrží, moc si pomůže. Celkově se pak daří mnohem lépe, přestože množství nadbytečného tuku se nezměnilo. Ztráta uložených tkáňových tekutin a i malé zmenšení otoků má pro zdraví velký význam.\nImpulzy odjinud. Německá veřejnoprávní televize přinesla reportáž o jednom lékaři, jenž začal obezitu léčit neobvyklou „vysokokalorickou“ dietou. Doktor povolí svým ovečkám 2700 kalorií denně. Poslední kalorie se ale do těla nesmí dostat později než po páté večer. Zato je povolen dokonce i kousek čokolády nebo jedna zmrzlina pro nevyléčitelné sladkomily. Doporučuje jíst pouze třikrát za den, naposledy kolem páté večer. „Zákazníci“ tohoto mnichovského dietologa musí chodit všude pěšky. Podle filmových záběrů jeho několika úspěšných klientů má toto pojetí hubnutí až neuvěřitelný úspěch. Těžko říci, do jaké míry jsou výsledky trvalé a zda lze reportáži plně věřit. Určitě jde o zajímavý podnět.\nTaktika „menšího zla“, co ze zkušenosti občas proti nadváze pomohlo. Patří sem preparáty ze sušeného ovoce a podobné, které po spolknutí v žaludku nabobtnají, „strhnou s sebou střevní tuky“ a odejdou konečníkem chemicky nezměněny. Přípravky přispějí k pocitu falešné sytosti a k včasnému roztažení žaludku které „hladovému“ mozku signalizuje, že se s jídlem může přestat. Proces hubnutí se dá nastartovat i tzv. „čištěním střev“ pomocí několikadenních průjmů vyvolaných práškovým peroxydem hořčíku, jinak německým v lékárně volně dostupným preparátem Ozovit. Někteří lidé zareagovali příznivě i na několikadenní či několikatýdenní hladovku pod lékařským dohledem, což je většinou věc komplikovaná a nelevná. Jiní úspěšně zhubli po dělené stravě. Dietním extrémem - ale ne neúspěšným – je dieta podle F. X. Mayra, při níž se po několik týdnů jí denně jen několik suchých housek zapíjených minerálkou a mlékem. Výsledky – potvrzené občas až neuvěřitelnými fotkami – mohou překvapit. Touto dietou se někdy „nastartuje“ něco co by se dalo nazvat jako „zkrásnění“. A ještě jeden podnět, jak „ošálit“ mlsný jazyk a prázdný žaludek, jehož stěny se „bolestivě třou o sebe“ a prostřednictvím různých hormonů volají po naplnění. Mnoho jedlíků potřebuje „ukojit“ chuť a mlsotu a současně i dostatečným množstvím potravy roztáhnout žaludeční stěny až do individuálního pocitu sytosti. Zde jeden tip. Jedno z jídel – v krajním případě dokonce i večeři – lze nahradit topinkami bez tuku (z toustovače) potřenými česnekem. Ideální je zapíjet je vychlazeným kyselým mlékem. Česnek je nejen značně zdravý. V kombinaci s lehce opraženým chlebem totiž imituje chuť masa a nahradí chuť ostrého, která se vyskytuje běžně jen v okořeněných pečených/smažených bílkovinách. Některým lidem tyto rady pomohly.\nJak shodit kila – ještě jednou souhrnný přehled doporučení a impulsů v krátkých bodech.\nNapít se po ránu pořádně nějaké zdravé nekalorické tekutiny, alespoň půl litru skoro najednou a úmyslně se pokusit dosáhnout hraničně sytícího roztažení žaludku, byť i jen na několik minut.\nVydatně ale kvalitativně zdravě snídat.\nNemazat nic na chleba. Všechny potraviny, které se mažou, doma vůbec nepřechovávat. Všechno „mazlavé“ obsahuje tuk, který se po spolknutí ukládá rovnou pod kůži. To platí i pro tzv. „umělé zdravé tuky“, které se dle posledních studií ukázaly jako ne úplně neškodné.\nVysokokalorické potraviny, tučné uzeniny, alkohol a jakékoli sladkosti doma preventivně vůbec nemít. To pomůže i při odvykání kouření a pití.\nNejíst „do foroty“ s pocitem, že je dobré se tady a teď a přejíst se s vědomím, že to v příštích hodinách nebude z nějakých důvodů možné.\nPřekonat denní a hlavně večerní záchvaty hladu a mlsoty s vědomím, že bez jistého minimálního přemáhání a sebeovládání to přece jen nejde. Nejen pro krásu ale i pro normováhu se musí tak trochu „trpět“, minimálně od 17 hodin do usnutí.\nPo každém jídle si vyčistit zuby. Je to důležité, jakkoli zní toto „terapeutické doporučení“ banálně. Po jídle zůstávají v ústech nejen zbytky jídla které se rozkládají a ničí zuby. V ústech zůstává mj. i pachuť, vůbec po ostrém nebo po sladkém, každopádně nějaká chuť, která na „drogu jídlo“ ještě dlouho po jeho příjmu upomíná. Krátké čištění zubů po každém jídle (měkkým kartáčkem!) vnese do ústní dutiny „neutrální pocit“ jenž jedlíkovi usnadní na jídlo zapomenout.\nNekombinovat uhlohydráty/sacharidy s bílkovinami. Povolit si kombinaci zeleniny s masem nebo zeleninu s brambory nebo chlebem. Je to princip dělené stravy a má něco do sebe, podrobnosti o ní jsou běžně dostupné na webu a v tištěné podobě.\nSnažit se „doživotně“ smířit s celkovým kalorickým příjmem kolem 1600-1900 kalorií denně rozdělených na přijatelný rozumný počet denních dávek, jenž může být značně individuální.\nZvýšit příjem kysaných mléčných produktů, nejlépe s nějakým druhem neslazených křupavých celozrnných „vloček“.\nNahradit chuťové touhy po mase a po ostrém jídle kombinací nějaké “zdravé potraviny” s česnekem či cibulí. Zde pozor na doznívající pachuť v ústech, volající po sladké tečce v podobě čokolády apod. Pokud česnek nebo cibule výrazně zvyšují chuť k jídlu touhu po sladkém, tak toho raději nechat. Naslouchat tělu a svým hříšným chuťovým buňkám, je-li toho člověk schopen.\nSnažit se vyloučit nejen sladké, ale zcela „zapomenout sladkou chuť“ jako takovou. Tento krok je doslova spojen s životním přerodem. S koncem přísunu sladkostí a sladké chuti v ústech se pro mnoho (i štíhlých) lidí hroutí svět.\nObecně je radno (navždy) přejít na „zdravé potraviny“ bez uzenin s velkým množstvím nesladkého ovoce, zeleniny a vláknin tak jak se na tom v jádru shodují všichni dietologové. - Kvantitativně však nekompromisně zůstat v rámci oněch zhruba 1600 -1900 kalorií na den.\nVůbec doma nemít „zakázané“ nezdravé potraviny. Tím je myšleno máslo a pomazánky, majonézu, mazlavé tavené sýry, tučné uzené maso, tlačenku, čokoládu, sladké sušenky, bábovky, koblihy, alkohol v jakékoli formě, kokakolu, sladké sirupy do vody, instantní rozpustné kakao apod.\nJeden den do týdne se postit. Pokusit se zůstat 24 hodin jen na tekutinách nebo nejvýše na bílém jogurtu s ovocem. Má to blahodárný vliv, čistí střeva a šetří kapsu. Pokud má člověk cukrovku, pak se samozřejmě nepostit. Při nejistotě věc prokonzultovat se svým lékařem.\nDenně držet „pauzu bez jídla“ na alespoň 12 hodin, což znamená nejíst mezi šestou večer a šestou ráno. Většinou to stačí. Kdo z obézních lidí vydrží a překoná záchvat hladu (a večerní mlsoty) před usnutím, ten má napůl vyhráno. Část přijatých živin se během této pauzy „spálí“, krev se „vyčeří“ a s ní i mysl. (I zde pozor na diabetes.)\nUrčitě stojí za to zkusit 2 x – 3 x do měsíce ušní akupunkturu.\nZkusit jet jednou do roka na delší (alespoň třítýdenní) dovolenou někam, kde je buď velké horko nebo velká zima. Tam se věnovat nějaké extrémní tělesné činnosti která člověka bytostně baví. Může se jednat o pobyt na poušti nebo o běžkování v Grónsku, výstup na Kilimandžáro, každodenní potápění v moři a podobně. Míněny jsou činnosti provázené intenzivní tělesnou námahou až k pocitu podvečerního tělesného, ale spokojeného, euforického vyčerpání, v němž zanikne pocit chuti k jídlu a dojde k pocitu „nezájmu o jídlo“. Přitom - někdy dokonce proti očekávání „meditujícího klienta“ - vznikne pocit, že rozkoš kterou přináší příjem potravy, je za daných nevšedních podmínek ztrátou času. Tukem zanesené obézní tělo – a především jeho na chuťovkách závislý mozek - si svým způsobem „vzpomene“, že den může být krásný i bez přejídání a bez jídla vůbec a že to, co člověk doma denně snědl, bylo faktickým přejídáním. Pokud během takového masochistického výletu dotyčný ztratí 5% nebo dokonce 10% „předdovolenkové“ výchozí váhy, má z 50% vyhráno. Řečeno ležérněji, po zhubnutí toužící jedinec má rozumným způsobem zkusit jídlo si “cíleně znevážit“. Kristus určitě nebyl tlouštík a přesto prý šel dobrovolně na 40 dní do pouště aby meditoval a očistil duši i tělo. Shodou okolností je 40 dnů ta doba, po níž lidé bez větší újmy přežijí bez jídla dobrovolnou, úmyslně plánovanou, (bezpodmínečně odborně sledovanou) na zdraví zaměřenou hladovku, po níž má následovat lékařsky sledovaný pomalý přechod na normální (zdravou) stravu.\nPár slov na závěr. Kdo chce trvale zhubnout, ten by se měl snažit o následující body:\nzbavit se trvalé chuti na jídlo jako takové\nzbavit se chuti na ostré, slané a hlavně na sladké\nzbavit se myšlenek na jídlo a na vaření\npřestat považovat jídlo za odměnu\npřestat vnitřně reagovat na vůně jídla\nnajít si náhradní „nekalorickou zdravou drogu“, typicky sport\nzvýšit kalorický výdej i zdánlivými maličkostmi jako nepoužívat výtahy či eskalátory a chodit malé vzdálenosti zásadně pěšky\nTak nějak bych popsal problematiku hubnutí jak ji znám ze zkušenosti.


Jméno Beata Adela Naše jména Aktuální databáze křestních jmen a příjmení, jejich četnost, význam a původ , svátek\nJméno Beata Adela má 1 člověk, je na 17610. místě a věkový průměr je 9 let.\nJméno Beata Adela je složeno z více jmen. Jméno Beata nosí 1634 obyvatel ČR, má význam: blažená, šťastná a původ latinský. Jméno Adela nosí 439 obyvatel ČR, svátek slaví 2.9., má význam: ušlechtilá, vznešená bytost (Adelheid) a původ germánský.\nDiskuze na téma: Jméno Beata Adela Ostatní diskuze:


ANTOS Rolls jehněčí 200g :: Pytelkrmiva.cz\nPochoutka pro psa s vysokým podílem masa. Více >>\nSložení: masové a živočišné deriváty (12% jehněčí), obiloviny, deriváty rostlinného původu (0,4% inulinu), minerály\nAnalytické složky: hrubý protein 30,0%, hrubé tuky 6,0%, hrubá vláknina 2,0%, surový popel 5,0%, vlhkost 25,0%\nPřísady: konzervační činidla a barviva.\nDoplňkové látky / kg: vitamín A 5000 IU, vitamin D3 500 IU, vitamín E 30 mg, biotin 20 µg, měď (jako síran měďnatý (II) -sulfát, pentahydrát) 12 mg, zinek (jako síran zinečnatý, monohydrát) 50 mg\nUchovávejte na suchém, chladném místě. Skladujte při nekolísavé teplotě 20 ° C a relativní vlhkosti 60 %, zabraňte přímému slunečnímu světlu. Po otevření co nejdříve spotřebujte.\nPodívej se na tohle ... https://www.pytelkrmiva.cz/p/antos-rolls-jehneci-200g


Pronájem bytu 4+kk Heroltice | Eurobydleni.cz\nBohatou nabídku na pronájem bytu 4+kk Heroltice přináší Eurobydleni.cz. Stačí si jen vybrat byt 4+kk Heroltice k pronájmu, který vám vyhovuje.\nPronájem 4+kk Heroltice (190+)\nVracet se do vlastního prostorného bytu 4+kk, ať už je to ve Heroltice nebo kdekoliv jinde, je vždy hodně příjemné. V případě, že zvolíte v nabídce Eurobydleni.cz třeba pronájem 4+kk Heroltice, můžete tak činit denně. Rozhodně lze tvrdit, že pronájem 4+kk v Heroltice může být jak velmi prostý, tak i maximálně luxusní. Záleží na každém z nás, jakou variantu si vybere.\nCenová nabídka pronájem bytu 4+kk ve Heroltice\nJe nezbytné uvést, že pronájem bytu 4+kk Heroltice v základní variantě bude zařízen velmi skromně a bydlet budete moci za minimální finanční prostředky. Takový luxusní pronájem bytu Heroltice 4+kk již stojí mnohem větší finanční prostředky a je dobré počítat s tím, že měsíční výdaje porostou. Některé i poměrně přepychové byty 4+kk Heroltice k pronájmu jsou ale vcelku levné a není za ně nutné platit nijak výrazné finanční částky.\nVýhodný pronájem bytu 4+kk Heroltice\nNejvhodnější je si všechno prověřit právě na Eurobydleni.cz. Pokud byty 4+kk Heroltice pronájem nabízejí opravdu hodně levně, je třeba se na ně blíže podívat. Když se podaří pronájem Heroltice 4+kk najít za minimální peníze v luxusní variantě, budete spokojení a vaše bydlení ve Heroltice bude pohodové. Pronájem bytu 4+kk Heroltice\nPokud nalezené nemovitosti v kategorii pronájem bytu 4+kk Heroltice nesplňují Vaše představy, rozšiřte své hledání na nemovitosti v následujících kategoriích byty Heroltice, prodej bytů Heroltice, pronájem bytu Heroltice, dražba bytu Heroltice.


Jsem šťastná, říká Marta Jandová o vztahu s gynekologem - iDNES.cz\n31. ledna 2012 0:14, aktualizováno 0:14\nK hubnutí by jí měla pomoci jedna z firem zajišťujících takzvanou krabičkovou dietu, kdy zákazník dostává jídlo na celý den předem. Zpěvačku neodradil ani test MF DNES, jenž v případě krabičkových diet poukázal na mnoho nešvarů, které hubnutí vůbec nepomáhají.\nMarta Jandová po skoncování s cigaretami přibrala. Nyní se chce vrátit na původní váhu pomocí takzvané krabičkové diety.\n"Vybrala jsem si firmu, která jídlo vaří v restauraci, kam ráda a často chodím. O testech jsem si samozřejmě četla, ale zkušební měsíc mě teprve čeká, tak uvidíme, co to udělá s váhou," dodala Jandová.\nOsobně se považuje za ženu "krev a mlíko" a drastický úbytek rozhodně neplánuje. "Jde mi hlavně o to, abych pravidelně jedla. Nikdy jsem nebyla tlustá ani megahubená, spíš mám větší ženské tvary, ale pravidelnost mi v jídle chybí. Zvlášť v divadle, kde se jen cpeme bagetami s majonézou. Dietu jsem si naplánovala tak, aby začala po návratu z Německa, kde nás čeká tisící koncert. Překryje se s premiérami muzikálů Bídníci a Hamlet."\nDo pravidelného systému stravování se Marta Jandová pustí i s partnerem Miroslavem Vernerem. "Dělám to hlavně proto, aby si nestěžoval, že mu nevařím," vtipkuje zpěvačka, jíž relativně krátký vztah stále činí šťastnou. "Naše situace se vyvíjí jako vztah, kterému se daří. Jsem šťastná," uzavírá Marta Jandová.\nTémata: láska, Německo, BMI, Marta Jandová, Miroslav Verner, Poradna: Hubnutí, Poradna: Jídelníček


Sada nádobí VIVA, 10 dílů | Eshop.tescoma.cz\nKód produktu: 716450.00\nmasivní vodotěsné úchyty\nV čem je nádobí VIVA výjimečné?\nNádobí VIVA má masivní vodotěsné nerezové úchyty, díky kterým je ideální do myčky. Do úchytů se při mytí nedostává žádná voda ani jiné nečistoty.\nHrnec s poklicí 6.0 l\nKastrol s poklicí 1.5 l\nKastrol s poklicí 2.5 l\nKastrol s poklicí 3.0 l\nRendlík s poklicí 1.0 l\nJaké má nádobí VIVA další výhody?\nMateriál: nerezavějící ocel 18/10, poklice z vysoce odolného žáruvzdorného skla.\nKatalogové číslo: 716450\nHrnce minimálně na 10 let\nJiž mám doma sadu tulip. Tato má skleněné poklice s ventilkem a uši z kterých nepoteče voda, když je vyndám z myčky. Ještě jsem v nich nevařila, ale vypadaji dobře.\nZatim jsem na žádnou nepřišla\nElegantní, praktická sada.


Ostrava, nebo otrava? „Bydlíte v Radvanicích, no tak co chcete,“ řekl lékař ženě s rakovinou plic — ČT24 — Česká televize\nOstrava patří podle nejnovější celosvětové studie mezi nejvíce znečištěná města Evropy. Špatná kvalita ovzduší překračuje zákonem stanovené limity. Zajistit jejich plnění je podle ostravského primátora povinností státu – a ten nyní bude čelit důsledkům. Sedmasedmdesátiletá důchodkyně zažalovala stát za to, že onemocněla rakovinou plic. Tématu se věnoval Dalibor Bártek z pořadu Reportéři ČT.\nReportéři ČT: Ostrava, nebo otrava?\n„Většina lidí v tomto městě žije v podmínkách, které neplní zákonné limity na znečištění ovzduší. Je porušován zákon. Odpovědnost asi nelze přiřadit konkrétní osobě, je to zákonná povinnost státu,“ přiznal primátor Ostravy Tomáš Macura (za ANO.)\nA právě stát nyní bude muset čelit důsledkům toho, že nedokáže ohlídat kvalitu ovzduší. Bývalé učitelce tělocviku a celoživotní sportovkyni Miroslavě Pěčkové z ostravských Radvanic před třemi lety manžel onemocněl rakovinou a zemřel. Když lékaři i jí diagnostikovali nádor v plicích, začala si klást otázky.\n„Nechtěla jsem tomu pořád věřit, protože jsem uvažovala: nekouřím, po horách jezdím, cvičím, snažím se žít normálně. Když jsem to panu primáři vykládala, nakonec se mě zeptal, paní Pěčková, řekněte mi, kde bydlíte? A já říkám, že v Radvanicích. No, tak co chcete, řekl mi,“ vzpomněla si na rozhovor s lékařem.\n„To, co tady máme okolo sebe, a to, co dýcháme, má určitě vliv na zdraví. To jsme poznali nejenom my s manželem. V blízkém sousedství je téměř v každém domě rakovina, buďto plic, nebo leukémie, rakovina prsu, i u hodně mladých,“ argumentovala Pěčková. Rozhodla se proto zažalovat stát.\n„Nekomentujeme však průběh soudního řízení a s tím spojené souvislosti do doby, než o ní pravomocně rozhodne civilní soud.“\nRadvanice jsou městskou částí Ostravy, kde žije přes 6 tisíc obyvatel. Dlouhodobě dýchají vzduch, který je jedním z nejvíce znečištěných v celé republice. Pravidelně jsou zde překračovány limity jemných prachových částic a dalších škodlivých látek. Důvodem je poloha městské čtvrti a nedaleká průmyslová zóna s hutěmi Arcelor Mittal.\n„V rámci sledovaných škodlivin překračují imisní limity ve vnějším ovzduší na Ostravsku, hlavně pokud se týká jemných prachových částic,“ vysvětlila Blanka Krejčí z Českého hydrometeorologického ústavu (ČHMÚ). „Když je vdechneme, fungují vlastně jako taxi pro jedovaté chemikálie,“ dodal lékař Miroslav Šuta.\nNa jemné prachové částice se může navázat například silně karcinogenní benzoanpyren, který v dané lokalitě výrazněji překračuje imisní limity, sdělila Krejčí. „U Mittalu jsou vůbec nejvyšší koncentrace těchto rakovinotvorných látek v Ostravě,“ informoval Šuta.\nČIŽP: Koksovna je v limitech\nOstrava má nejhorší ovzduší v zemi a dokonce jedno z nejhorších v Evropě. Podle největší světové analýzy dat o kvalitě ovzduší, takzvané Global Air Quality City Ranking zveřejněné letos v březnu, má severomoravská metropole osmé nejznečištěnější ovzduší polétavým prachem z celé Evropské unie.\nV městské části Přívoz se nachází závod společnosti OKK Koksovny. Vlastní jej Petr Otava, podle časopisu Forbes s odhadovaným jměním 8,5 miliardy korun 22. nejbohatší Čech. Otava je vnukem bývalého komunistického generálního ředitele OKD a svůj majetek zdědil po zemřelém otci, který černouhelné doly i s koksovnami zprivatizoval a pak prodal Zdeňku Bakalovi.\nKoksovny jsou vždy významným znečišťovatelem životního prostředí. Nejinak je tomu i v případě Ostravy. Měřicí stanice v Přívoze v ovzduší pravidelně zaznamenává překračování limitů prachu, rakovinotvorného benzoapyrenu, ale i benzenu.\n„To je těkavá organická látka, která je produkována ve značné míře právě koksárenským zdrojem. Dostala jsem na stůl čerstvé výsledky za rok 2018. A právě v Přívoze, na jediné lokalitě v České republice, byly dlouhodobě měřeny nadlimitní koncentrace benzenu,“ podotkla Krejčí z ČHMÚ.\nZa normálního provozu koksovny plynné zplodiny odsávají a dále zpracovávají. Pokud však dojde ke komplikacím, mohou plyny a prachové částice masivně zamořovat ovzduší.\nNapříklad video z 29. ledna letošního roku zachycuje, kterak z areálu šlehají metrové plameny a řinou se z něj mračna páry a šedého dýmu. „K takovýmto událostem v koksárnách běžně dochází,“ sdělil mluvčí OKK Koksovny Jindřich Vaněk.\nLékař: Stát se tváří, že se nic neděje\nRozhodující slovo ve vyvození důsledků za havárie, které mohou vést k poškozování ovzduší a životního prostředí, má Česká inspekce životního prostředí (ČIŽP). Masivní únik emisí zachycený na lednovém záznamu prošetřila. „Nedošlo k žádné nadstandardní odchylce v rámci imisních znečišťujících látek,“ ubezpečil ředitel ČIŽP Erik Geuss.\nŘeditel inspekce se opírá o výsledky měření ČHMÚ. Problém je, že ústav využívá měřicí stanice, z nichž ta nejbližší je od koksoven vzdálená 700 metrů ve směru, kterým proudí jen asi 20 procent větrů od provozu. Kvalitu ovzduší neměří on-line, a výsledky tedy pouze průměruje. A navíc nezaznamenává veškeré spektrum škodlivin.\n„Situace je taková, že v Přívoze jsou překračovány platné zákonné limity. Někdy jsou to překračování o desítky procent, někdy jsou to násobky povolených hodnot. A stát se tváří, jako by se nic nedělo,“ zkritizoval lékař Šuta.\n„My můžeme vycházet pouze z fakt a fakta jsou taková, že koksovna má povinnosti ze zákona dodržovat takzvané integrované povolení. A naše dosavadní kontroly proběhly bez jakýchkoli vlastně zjištěných nedostatků,“ oponoval Geuss.\n„Nemám žádnou základnu pro to, abych mohl tvrdit, že se tam děje něco nekalého, když mi odpovědné orgány odpovídají, že to, co se tam děje, je v souladu s platnými integrovanými povoleními. Jedinou cestou, jak z toho ven, je požádat o přezkum integrovaných povolení, což jsme učinili,“ sdělil primátor Macura (za ANO).\nTomáš Macura (za ANO)\n„Mám za to, že koksovna tady nemusí být napořád.“\nIntegrované povolení je soubor podmínek, za kterých může konkrétní podnik fungovat. Vydává je krajský úřad, který v případě koksoven už zahájil jeho přezkum. Jak a zda vůbec povolení upraví, však nelze předvídat. Proti sobě totiž stojí na jedné straně snaha o ochranu životního prostředí a na straně druhé zájem o udržení zaměstnanosti a také výnosného byznysu.\nVydáno pod DomácíRegionyMoravskoslezský krajOstravaRakovinaRadvaniceReportéři ČTČeská inspekce životního prostředíOKK KoksovnyReportéři ČT


ŽENA-IN - České ženy nakupují chytře\nČeské ženy nakupují chytře\nU více než tří set výrobků můžete využít pro orientaci při nákupu nové značení GDA, tj. detailní informace o obsahu energie a živin v jedné porci a o jejich podílu na doporučeném denním množství.\nU více než tří set výrobků mohou spotřebitelé využít pro orientaci při nákupu potravin nové značení GDA, tj. detailní informace o obsahu energie a živin v jedné porci a o jejich podílu na doporučeném denním množství.\nJak tento nástroj pro sestavení správného jídelníčku využívají čeští spotřebitelé a spotřebitelky v praxi, zjišťovala měsíční anketa Nové značení výrobků, která proběhla v dubnu na našem webovém portálu. Celkem na ni odpovědělo 1009 uživatelů, z nichž bylo 978 žen.\nI když se nejen ty emancipovanější snaží převést některé domácí práce na muže, ve většině českých domácností zajišťují nákupy ženy. Nakupující členové domácnosti přitom výrazně ovlivňují nejen svůj jídelníček, ale i jídelníček svých blízkých. Proto je důležité, aby měli informace o zdravé výživě a o tom, jaké údaje mohou na výrobcích nalézt. V jejich nelehkém úkolu vybrat z široké nabídky výrobků ty nejlepší jim pomáhá právě nové značení GDA, což je dobrovolná iniciativa předních potravinářských firem sdružených v Potravinářské komoře ČR, které vycházejí vstříc zákazníkům a poskytují jim co nejvíce informací, jež mohou využít pro zdravý životní styl\nCo dotazníky prozradily?\nVýsledky dotazníku ukázaly, že čeští spotřebitelé stále více dbají na správné složení jídelníčku a při nákupech chtějí získat co nejvíce informací o složení výrobků a jejich vlivu na zdraví, protože téměř 39 % z vás zaznamenalo nové značení výrobků potravin a téměř 16 % vědělo, že se jedná o značení GDA.\nZajímavým zjištěním je, že informovanost a sebevědomí spotřebitelů se nesoustřeďuje pouze do hlavního města – například z Moravskoslezského kraje pocházelo 15 % respondentů, 10 % z kraje Jihomoravského apod.\nHlavní zjištění v číslech:\nTéměř vždy čte informace na obalech potravin 74,03 % z vás s tím, že nejvíce vás zajímá datum trvanlivosti (92,27 %), složení výrobku (66,6 %), cena (61,45 %) a nutriční hodnoty výrobku (34,79 %). Pouze necelé procento se nezajímá vůbec o žádné informace z obalů potravin.\nPro větší část dotazovaných jsou tyto informace dostatečné a plně je informují (56,19 %), třetina z vás by však uvítala další informace o nutričních hodnotách - 34,39 % dotázaných. Informace o značení GDA zaregistrovalo téměř 49 % dotazovaných, bližší pozornost mu však nevěnovali nebo si nebyli jisti tím, že se jedná o nové značení. O značení GDA bylo přesně informováno celých 16 % dotazovaných. Z těch, kteří o novém značení věděli, ho 30,23 % používá k propočtu doporučeného denního množství energie a živin a 54,91 % ho považuje za přehledné a poskytující všechny potřebné informace.\nO tom, že je nové značení GDA zajímavé a přínosné, je přesvědčeno 59,66 % z vás\na 34,59 % respondentů doufá, že se rozšíří na větší počet výrobků.\nNa otázku, kolik výrobků s novým značením GDA je v současné době na českém trhu, vědělo správnou odpověď téměř 60 % dotazovaných: Na trhu je nyní k dispozici už více než 300 výrobků s označením GDA od více než 17 výrobců.\nVíce informací o novém značení potravin najdete na www.foodnet.cz.\ninformace na obalech čtu a dobu trvanlivosti si hlídám\nPřesně tak jako Kelly :)\nKupuji osvědčené věci, studuju pouze výrobky nové. Blaf ... a to jakýkoliv, mi domů nesmí.\nLilinka: Přesně tak, v přiměřené míře cokoli. To říká i náš pan majitel fitka, mj. nutriční poradce. Ale tu zimu u chladících boxů v těchto teplých dnech oceňuji\nTy tam jsou doby, kdy jsem všechno sledovala. orientační hodnoty už si pamatuju a také kupuji obvyklé věci a nejčastěji ovoce a zeleninu, takže na obal ostatních výrobků mrknu jen občas, nebo když kupuji něco nového\nJediné co čtu je doba výroby a spotřeby,jinak mě nic jiného nebaví číst,kupuji podle toho co máme rádi,i když je to někdy nezdravé.\nSleduju to.A přemýšlím zda tam píšou opravdu pravdu.Kupuji spíš potraviny s menším obsahem tuku.Sladké se snažím si odepírat úplně.Ale sem tam hřeším\nJá tyhle údaje taky nečtu, nebaví mě to a u chladících pultů je zima Nemám problémy s váhou, takže si myslím, že v přiměřené míře můžu jíst cokoliv.\nNa energetické hodnoty u potravin se nedívám. Jednak by člověk v obchodě strávil mládí a jednak spoléhám na vlastní rozum a chuť.\nLight potraviny nekupuji. Nemají většinou plnou chuť a ve finále jich člověk k zasycení sní více, než neodtučněných .\nLight produkty prý zpomaují metabolismus, těma náhražkama. A to je podle mě větší zlo, než obyčejný tuk, který sice má kalorie, ale ty se dají zase vydat.\nHubnu, takže všechny hodnoty na potravinách pečlivě sleduju.\nevelyn: Však já light věci téměř nekupuju. Smrdí to náhražkama.\nJím spíš obyčejný čistý věci bez cukru a aditiv, ve kterých není moc vysoký procento tuku přirozeně. Spíš mě na složení zajímá, kolik věcí navíc je do toho výrobku narváno. Škrob jsem našla teď v nějaké novince tavených sýrů od Apetita. To raději koupím tavený Madeland, sice tučnější, ale ve složení bylo uvedeno tuším jen sýr Madeland a tavící soli. Na tom Apetitu byl úplnej román.\nCh.Z. Kochanská: Dobrá paměť! Ano,proto potřebuju shodit nějaké to kilčo.Deset by asi bylo moc.Pět by stačilo.\nDimsy: Proto potřebuješ zhubnout těch 10 kg?\nLight mi nesmí domů. Je to největší svinstvo.\nevelyn: Souhlasím,omáčka musí být tučná,hustá a musí v ní stát vidlička.\nNekoukám na to,co píšou těma prťavejma písmenkama na každém obalu.Za prvé to nevidím a musela bych hledat brýle,za druhé kdo mi zaručí,že to,co tam píšou je pravda a za třetí nekupuji light,protože to není k jídlu.Často to nežral ani náš pes.Kupuju to,co nám chutná bez ohledu na to,kolik v tom je tuku a cukru a éček a nevím čeho ještě.\nA čeští muži nakupují hloupě?\nJá si složení čtu - abych nekoupila jogurt nebo sýr se škrobem.\nevelyn: nápodobně, light mi nesmí domů


Úvod › Støíbrné šperky › Náušnice › Ostatní › patent › S pravými kameny › Luxusní støíbrné náušnice s pøírodním granátem ZPÌT\nLuxusní šperk ze støíbra dekorován granátem, je tím pravým doplòkem pro slavnostní pøíležitosti. Pøírodní kámen granát vyniká svou èervenou barvou a v kombinaci se støíbrem tvoøí šperk jako z královniny šperkovnice. Tradièní Èeský šperk s granáty. GRANÁT byl vytìžen v Èeské Republice! Materiál: Støíbro ryzost 925/1000 Povrchová úprava: rhodiovaný povrch – vysoký lesk, vzhled bílého zlata, šperk je odolný vùèi oxidaci (neèerná) a je hypoalergenní (mohou ho nosit i lidé s alergií na støíbro). Rozmìr èásti s granáty: 10 x 12mm Zapínání: dámský patent Souèástí balení je certifikát pravosti.


Jedno z hlavních cirkulačních čerpadel pro reaktory typu AP1000. Tato čerpadla vyvinula americká společnost Curtiss-Wright jako pokračování své vývojářské tradice staré již několik desítek let. První čerpadlo pro komerční jaderný reaktor tato společnost vyvinula už v roce 1957, ještě předtím ale měla zkušenosti s čerpadly pro jaderné ponorky. (Zdroj: Curtisswright.com)\nPrvní dvě hlavní cirkulační čerpadla pro jadernou elektrárnu San-men s reaktory AP1000 jsou na cestě zpět do Číny po té, co byly u výrobce opraveny a znovu přezkoušeny, oznámila čínská společnost State Nuclear Power Technology Corporation (SNPTC).\nKaždý reaktor AP1000 je vybaven čtyřmi čerpadly, která zajišťují oběh chladicí látky aktivní zónou, potrubím a parogenerátory. Čerpadla pro san-menské reaktory byla vyrobena firmou Curtiss-Wright a prošla prvními testy v červnu 2012 u společnosti Electro-Mechanical Division, která spadá pod firmu Curtiss-Wright Flow Control a sídlí v Pensylvánii. V lednu 2013 odhalily závěrečné testy podobného čerpadla možné jakostní závady.\nPo této události se společnost SNPTC rozhodla poslat tři ze čtyř hlavních čerpadel zpět do USA, aby u nich byly vyměněny některé díly, jako jsou třeba rotor a vodící lopatky turbíny, a poté byla čerpadla znovu přezkoušena. Tyto činnosti byly již u dvou čerpadel dokončeny a společnost očekává, že jí budou doručeny začátkem října.\nV současné době staví společnost Westinghouse v Číně čtyři bloky typu AP1000, dva v lokalitě San-men v provincii Če-ťiang (V oficiální čínské transkripci Zhejiang) a dva v lokalitě Chaj-jang (Haiyang) v provincii Šan-tung (Shandong). V roce 2007 získala společnost Curtiss-Wright smlouvu na výrobu šestnácti hlavních cirkul ačních čerpadel pro čínské bloky AP1000. První blok san-menské elektrárny má začít vyrábět elektřinu v roce 2014 a není jasné, jak se na tom podepíše problém s čerpadly.\nV březnu 2013 vyplnila společnost Curtiss-Wright Flow Control s americkým regulačním úřadem NRC oznámení o případu, v němž byly blíže popsány problémy odhalené během závěrečných testů vadného čerpadla. Podle tohoto materiálu došlo k uvolnění jednoho z listů rotoru od odlévané části, k níž byl přivařen. Příčinou selhání byla podle zprávy nejspíše vada v odlévaném materiálu a ve svaru, který upevňoval list k rotoru, a zřejmě nemohla být opravena během oprav svarů následujících po vlastním sváření. Společnost Electro-Mechanical Division projevila znepokojení nad nedostatkem výrobní kontroly během odlévání do pískové formy u společnosti Wollaston Alloys, která dodala vadný díl.\nap1000 sanmen čerpadlo oprava\nJiž v září začne na Ukrajině stavba nového závodu na výrobu jaderného paliva\n24.8.2013 at 01:09\n“ Každý reaktor AP1000 je vybaven čtyřmi\nčerpadly, která zajišťují oběh chladicí\nlátky aktivní zónou, potrubím a\nparogenerátory“ …mám dojem, že jeden blok AP1000 má pouze dvě hlavní cirkulační čerpadla 🙂\n24.8.2013 at 09:32\nAP-1000 ma 2 parogeneratory a v kazdem jsou 2 hlavni obehove cerpadla, takze informace v clanku je spravne.\n25.8.2013 at 21:45\naha, no fakt, teď jsem na to koukal ..omlouvám se 🙂 já se pořád držím zažitého faktu, co jeden parogenerátor, to jednohlavní cirkulační čerpadlo