Glasanje, sabiranje i veličina - Vladimir Gligorov - Peščanik\nPortland 9. novembra 2016, foto: Rob Manning/OPB\nDa je bila potrebna relativna većina da se pobedi na predsedničkim izborima u Americi, Hilari Klinton bi bila izabrana. Kako bismo razumeli tu odluku glasača? Kao pobedu liberalne, tolerantne Amerike. Glasovi se, međutim, broje po državama, čiji predstavnici onda glasaju za onoga za koga je glasala relativna većina glasača u njihovoj državi, i pobedu je odneo Donald Tramp. Pa se to tumači kao pobeda konzervativne, netrpeljive Amerike. Uz to, a iz istih razloga, mada su Demokrati povećali broj senatora i predstavnika (kongresmena), svejedno su u manjini. Predstavnici se biraju svake dve godine, kao i trećina senatora, tako da Republikanci imaju dve godine da sprovedu svoj program, koliko je imao i Barak Obama 2008. godine. Šta je sadržaj tog programa?\nPre toga, imajući u vidu da je liberalna Amerika u većini, koji može biti cilj predsednika Trampa i republikanske većine u Kongresu? Onaj kojeg je imao i predsednik Buš mlađi, koji je takođe izabran na isti način kao i Tramp, sa relativnom manjinom glasova (uz arbitriranje Ustavnog suda). U izvesnom smislu, isti je cilj imao i Regan, koji je izabran i ponovo izabran sa značajnom većinom glasova. Cilj je da se sprovedu institucionalne i političke reforme koje bi dovele do trajne promene odnosa ideoloških snaga – do toga da liberali izgube većinsku podršku. Reganovo sredstvo je bilo pokušaj uklanjanja države blagostanja, dakle sistema koji je, najvećim delom, nastao Ruzveltovim reformama (i proširen reformama Lindona Džonsona). On, međutim, nije težio uklanjanju onog dela Džonsonovih reformi koji se odnosi na građanska prava, na stvaranje društva jednakih prava. Buš je, opet, svoju legitimnost, politički kapital kako je on to nazvao, pokušao da stekne ratom u Iraku, ali je za cilj imao promenu poreskog sistema i, opet, bar delimično uklanjanje države blagostanja. On, međutim, takođe nije težio uklanjanju sistema jednakih prava. Kritičari Džonsonovih reformi, ili bolje rečeno njegovih i reformi Martina Lutera Kinga, gubili su na izborima kada su se kandidovali i kao Demokrati i kao Republikanci, sve do Trampa.\nIz ovog, zasigurno pojednostavljenog, pregleda ciljeva Republikanske partije jasno je šta je krajnji cilj i šta su poželjna i nepoželjna sredstva. Cilj je uklanjanje Ruzveltovog nasleđa (i onog dela Džonsonovih reformi koje se odnose na državu blagostanja), a poželjno sredstvo su pre svega poreska i regulatorna reforma, uz smanjenje socijalnih davanja i privatizaciju sistema zdravstvene zaštite, dok je nepoželjno sredstvo povratak segregacije. Ta republikanska strategija nije bila uspešna, jer poreske i reforme finansijskog tržišta, pre svega, nisu uspele da smanje uticaj liberala, ne malim delom i zbog popularnosti države blagostanja, zbog koje su bili bezuspešni pokušaji da se, radikalno, reformišu sistemi socijalne, zdravstvene i penzijske zaštite. Najpre je došao na vlast Bil Klinton, a onda i Obama. A došla bi i Hilari Klinton da Tramp nije promenio strategiju.\nPromena se sastoji ne toliko u napadu na državu blagostanja koliko u napadu na ideologiju jednakih prava. Tramp je upravo na tome zasnovao svoju političku ponudu. Zapravo, mnogo je manje pozivao na uklanjanje države blagostanja, a mnogo više isticao ili sugerisao da neki Amerikanci imaju preča prava od drugih, o strancima i imigrantima da i ne govorimo. Dakle, posegao je za etničkim nacionalizmom, jednostavno rečeno. Time je trebalo da republikanskim glasovima doda i one demokratskih glasača nezadovoljnih industrijskom politikom, pre svega u državama u kojima se smanjuje zaposlenost belih radnika.\nSvejedno nije pridobio većinu u zemlji, ali jeste u nekim državama gde je došlo do smanjenja industrije. Ovde ima smisla reći da je reč o uspešnoj demagogiji. Posebno jer je za smanjenje zaposlenosti u industriji okrivio ugovor o slobodnoj trgovini (NAFTA) sa Meksikom, pre svega. Međutim, dok je privredni uspon Kine zaista uticao na smanjenje zaposlenosti u industrijama koje su bile izložene konkurenciji kineskih proizvođača, uticaj sporazuma o slobodnoj trgovini sa Meksikom na zaposlenost u SAD je zanemarljiv, ako je uopšte bio negativan (ukupno uzevši NAFTA je pozitivno uticala na privredu obeju, ili svih triju, strana). No, čak i smanjenje zaposlenosti koje se može pripisati konkurenciji sa kineskim proizvođačima jeste negde oko 1 do 2 posto od ukupnog broja zaposlenih. To se ne može porediti sa negativnim posledicama finansijske krize, na koju je posebno ukazivao Sanders. No, kako Tramp namerava da ukloni Obamine mere regulacije banaka, on se usredsredio na negativne posledice slobodne trgovine, oslanjajući se i na Sandersove argumente. Pritom je okrivio i zagovornike zaštite okoline i čiste energije za propadanje rudnika uglja, pridobivši tako još neke demokratske glasače. I dok su Demokrati obećavali prekvalifikaciju i socijalno staranje, Tramp je obećao da će obnoviti rudnike i čeličane. Naravno, i automobilsku industriju, kojoj konkuriše rastuća meksička proizvodnja, mada je ona pod Obamom zapravo doživela uspon, po proizvodnji, mada ne po zaposlenosti.\nPotrebno je, dakle, razumeti da je Tramp zagovornik ne samo uklanjanja države blagostanja, što je karakteristično za Republikance, već i za promenu sistema jednakih prava, pre svega u korist belaca, a i siromašnijih među njima. To je sasvim uobičajena populistička koalicija – bogatih i moćnih sa pravim ili poštenim građanima i oštećenim radnicima.\nSvejedno, to još uvek nije većina. I što je gore, sa privrednim i demografskim kretanjima, liberalna većina će se povećavati. Tako da je ostvaren cilj pobede na izborima, ali najpre nije sigurno da će se većina, pre svega u Senatu, održati duže od dve godine, a potom je još je manje izgledno da će se obezbediti trajnija konzervativna ili republikanska većina. I za jedno i drugo su važne političke i zakonske mere. Koje bi one mogle biti?\nVećina u Kongresu je pre svega zainteresovana za promene poreskog sistema i sistema zaštite (država blagostanja). Ona bi takođe podržala deregulaciju finansijskog sistema. Ako se ceni po reakciji finansijskih tržišta, to je ono što se i očekuje, i to relativno brzo pošto Tramp preuzme vlast i sastane se novi Kongres. To bi trebalo da poveća zarade bankama, osiguravajućim društvima (promenom Obaminog sistema zdravstvene zaštite pre svega) i preduzetnicima (smanjenjem poreza na dobit). Takođe se očekuje povećanje vojnog budžeta, što je uvek deo programa Republikanske partije. Uz to, popunjavanjem upražnjenog mesta u Vrhovnom sudu trebalo bi da se obezbedi postepeno ograničavanje pojedinih prava, posebno onih koja imaju etničku dimenziju. Tome bi trebalo dodati i mere iz oblasti unutrašnje bezbednosti, jer je Tramp obećao red i poredak, u šta spada i odnos prema imigrantima, a i prema verskim i drugim manjinama.\nSloženije će biti ispunjenje obećanja koja se odnose na međunarodnu trgovinu. Najavljena pregovaračka strategija je: ovo su trgovački odnosi koje mi želimo, pa ako nema saglasnosti, nema nikakvog sporazuma. Drukčije rečeno, ili novi sporazum koji nam odgovara, ili nikakav sporazum. Pretpostavka je da postojeći trgovački sporazumi odgovaraju svima drugima samo ne Americi. Ključnu prepreku toj strategiji predstavlja Svetska trgovinska organizacija (STO). Jer dok se može odustati od sporazuma kao što je NAFTA, pa se tom pretnjom, da će se taj sporazum jednostrano poništiti, može eventualno doći do novog sporazuma recimo sa Meksikom, snaga te pretnje je ograničena pravilima Svetske trgovine organizacije. Pa ako SAD ne namerava da napusti svetsku organizaciju, potrebno je da partnere kao što su Meksiko ili Kina nagovori da promene privrednu politiku. Recimo, da Kina revalvira kurs juana prema dolaru. Ili da Meksiko poveća troškove proizvodnje automobila, na jedan ili drugi način (to je zagovarao i Sanders). Amerika ima sredstva kojima bi mogla da utiče na privrednu politiku drugih zemalja, ali njihova je efikasnost ograničena. Da bi pretnja protivmerama bila uverljiva, trebalo bi se povući iz Svetske trgovinske organizacije. Ili nagovoriti sve druge zemlje članice, a pre svih recimo EU, da izvrše pritisak na Kinu i druge zemlje koje imaju suficit u razmeni sa SAD. Ili isposlovati nove pregovore o svetskom trgovačkom uređenju. Ovo poslednje je moguće, ali se ti pregovori ne bi završili za vreme Trampove administracije. Lakše je, i to treba i očekivati, da se jednostavno odustane od Transpacifičkog (TPP) i Transatlantskog (TIPP) sporazuma, koji nisu preterano popularni ni u Evropi, ali odustajanje od njih ne povećava pregovaračku moć Amerike u odnosu na Kinu ili u Svetskoj trgovačkoj organizaciji.\nTrgovačka strategija je važna zato što je povećani protekcionizam trebalo da bude sredstvo ponovne industrijalizacije onih američkih država u kojima je tim obećanjem Tramp pridobio glasove radničke klase. Postoje, naravno, alternativne mere kojima se može postići isti cilj, ali njihovi troškovi padaju na američke preduzetnike ili poreske obveznike, što nije isto, politički posmatrano, jer se očekuje da oni padnu na strane zemlje, bar na Meksiko i Kinu. Nešto je jednostavnije napustiti sporazume o zaštiti životne okoline, jer veliki broj Amerikanaca ne veruje u klimatske promene. Tako da bi industrije nafte, gasa i uglja trebalo da očekuju povećane subvencije, što poreske što regulatorne. Naravno, SAD mogu da odluče da se izuzmu iz svetskog trgovačkog sistema, ali trenutno ne postoji pouzdana procena šta bi se time dobilo, a šta izgubilo. I što je važnije za pregovarače kao Tramp, ko bi prošao bolje a ko gore.\nSve ove mere ne obezbeđuju ispunjenje najvažnijeg obećanja da će Amerika ponovo biti velika. Ulaganja u infrastrukturu bi tome mogla da doprinesu. O tome bi sada mogla da postoji saglasnost, jer su Demokrati za to, a sada bi mogli da budu i Republikanci. To bi svakako bilo pozdravljeno i od strane poslovnih krugova, a imalo bi nesumnjivo pozitive posledice i po zaposlenost i plate. Sa tim se delimično kasni, jer će se kamatne stope povećavati, a nezaposlenih radnika nema mnogo. Pre nekoliko godina, to bi imalo nedvosmislene pozitivne posledice. Sada će se pojaviti problem utoliko što će se povećati budžetski deficit, kada kamatne stope rastu, a to bi moglo da podstakne raspravu u Kongresu. Važnije od toga jeste da bi Kongres mogao da pribegne strategiji koju je prethodno pokušao Regan, a potom i Buš, a ta je da se „zver umori glađu“. Što će reći da se ulaganja u infrastrukturu plate smanjenjem države blagostanja. Slično bi se mogli platiti i povećani izdaci na naoružanje. To bi već bila dalekosežna promena u odnosima ideoloških i političkih snaga, ako bi se pokazala mogućnom i održivom, ovo poslednje na izborima kroz dve godine.\nOstavivši to po strani, eventualno povećanje javne potrošnje bi, u uslovima gotovo pune zaposlenosti, podstaklo inflaciju, a to bi uticalo na politiku centralne banke, dakle dovelo do ubrzanog rasta kamatnih stopa. Kako bi i inače trebalo očekivati da će se Kongres, a i sam Tramp, sukobiti sa ljudima koji odlučuju o monetarnoj politici, tu je pre svega reč o guvernerki Jelen i njenom zameniku Fišeru, to bi opet podstaklo raspravu u Kongresu o ograničavanju diskrecione vlasti centralne banke. Ako bi to dovelo do usvajanja nekog relativno nefleksibilnog pravila (strogo Tejlorovo pravilo) kojim se monetarna politika mora rukovoditi, čemu su Republikanci skloni, to ne bi moralo da bude u skladu sa Trampovim planovima. Sam Tramp nije nesklon otpisu dugova, a inflacija je jedan način da se to postigne.\nKonačno, Amerika bi ponovo trebalo da bude velika svetska sila. Ideja da ona to više nije naravno nije utemeljena u realnosti, ali tako trenutno Tramp i njegovi sledbenici vide stvari. Šta, međutim, to uopšte znači? Koju spoljnu politiku to podrazumeva? To u ovom času nikako nije jasno. Kada je reč o otvorenim sporovima, Tramp bi čini se bio spreman da normalizuje odnose sa Rusijom uz eventualno prećutno prihvatanje aneksije Krima, uz obavezu da je to kraj ruskim teritorijalnim ambicijama. To bi moglo da dovede do smanjenja tenzija između Rusije i NATO saveza, ali bi to verovatno podrazumevalo da SAD odustane od eventualnih daljih proširenja. Kako takvih planova i inače nema, bar ne u dogledno vreme, to ne bi bio neki naročito zahtevan uslov. Za uzvrat, ako se može suditi po često kontradiktornim izjavama, očekivala bi se saradnja u uklanjanju Isisa. Cena bi bila održanje Asada na vlasti u Siriji, što ne bi bilo naročito dobro primljeno u evropskim krugovima, bar ne u Londonu i Parizu, kako sada stoje stvari. Opet, od Rusije bi se, pretpostavljam, očekivalo da zauzme oštriji stav prema Iranu, kako bi Tramp mogao da povuče Obamin sporazum sa tom državom. To ne bi moralo da bude prihvatljivo Rusiji, koja je jedna od potpisnica postojećeg sporazuma sa Iranom.\nI konačno, tu je Izrael. Tramp bi hteo da Izrael i Palestinci postignu istorijski dogovor. Kako bi on izgledao teško je reći budući da nema spremnosti u izraelskoj vladi za plan o dve susedne države. Koje bi moglo da bude drukčije trajno, zapravo istorijsko rešenje ostaje da se vidi.\nU svemu ovome, Evropa ne igra neku naročitu ulogu. Ali to je tema koja zahteva poseban napis.\nSve u svemu, dok bi finansijski i građevinski sektori trebalo da dobiju značajan podsticaj, i dok bi bogatiji trebalo da imaju manji poreski teret, nije izvesno da će radnička klasa imati značajniju korist od najavljenih mera privredne politike. Što se unutrašnje bezbednosti tiče, izgledi nisu dobri. Konačno, u Americi nije jednostavno smanjiti osvojene slobode i prava, dok je država blagostanja, socijalna zaštita dakle, popularna. A demografski trendovi ukazuju na povećano učešće manjina. Tako da bi ono što je liberalna većina u Americi danas, trebalo da bude većina u njenim državama i sutra.


Glumica Ema Votson u aferi "Panama pejpers"\nGlumica Ema Votson u aferi „Panama pejpers“\nBritanska glumica Ema Votson našla se u bazi podataka koja sadrži informacije o aferi „Panama pejpers“. Pronašli su je istraživači i posmatrači koji su pretraživali bazu podataka, a tiče se afere izbegavanja plaćanja poreza.\nMeđunarodni konzorcijum istraživačkih novinara (ICIJ) na svojoj internet stranici u ponedeljak uveče, objavio je podatke o više od 200.000 subjekata. Baza podataka sadrži informacije o firmama, fondacijama i korisnicima koji se nalaze na spisku ofšor kompanija.\nPortparol Eme Votson je potvrdio da je 26-godišnjakinja na listi ofšor kompanija. Međutim dodao je da ona nema nikakvu dobit na porez ili monetarnu prednost. Umesto toga, izjavio je kako je sve bilo za njene privatne potrebe, prenose mediji.\n„Ema, kao i mnogi pojedinci njenog nivoa i statusa, uspostavili su ofšor kompaniju isključivo u svrhu zaštite njene anonimnosti i sigurnosti“, naveo je portparol u svom sapštenju.\nDodao je kako je svoj postupak opravdala potrebom zaštite anonimnosti koju nije imala poslujući u Velikoj Britaniji.\nGlumica se sve više okreće politici (video)\nPostoje ljudi koji su sposobni zato što misle da su sposobni. Publije Vergilije Maron, rimski pesnik\t(70-19. p. n. e)\tJoš misli poznatih...\tDa li ste znali


SREBRENIK: Roditelji u strahu od neznanaca iz kombija koji presreću djevojčice | Kliker.info\nSREBRENIK: Roditelji u strahu od neznanaca iz kombija koji presreću djevojčice\nKako nezvanično saznaje "Dnevni avaz", pokušaji otmice djevojčica dogodili su se u gradskom centru Srebrenika, Kiseljaku i Seoni, ali se samo Admir Dorić iz Seone, otac jedne od napadnutih djevojčica, odvažio obavijestiti policiju i o tome javno progovoriti.\nPosljednji pokušaj otmice, prema Dorićevim riječima, dogodio se u četvrtak u prvi sumrak na lokalnom putu u Seoni kada je njegova kćerka Lejla (9) sa svojom drugaricom Belmom (14) pošla da donese mlijeko od komšinice čija je kuća udaljena nekoliko stotina metara.\n– Tek što su izašle na glavnu cestu, primijetile su produženi kombi svijetle boje, marke "iveko" ili "fijat", nepoznatih registarskih oznaka, a u kojem su sjedila dva muškarca u dobi od 37 do 40 godina. Jedan od njih pozvao ih je da priđu kako bi im navodno dao slatkiše, a kada su preplašene djevojčice, poučene ranijim pričama o pokušajima napada, počele bježati, jedan od mušakaraca pokušao je izaći iz kombija kako bi ih uhvatio – ističe Dorić. Srećom, u blizini su se nalazili radnici jedne građevinske firme, koji su te večeri do kasnih sati radili na rekonstrukciji lokalnog puta, prema kojima su djevojčice potrčale i pokušale potražiti spas.\nNakon što su radnici pošli prema njima, ali i nekoliko komšija koji su čuli viku preplašenih djevojčica, nepoznati muškarci pod okriljem mraka su pobjegli u nepoznatom pravcu. Obje djevojčice, ističe Dorić, još se nisu povratile od šoka, tako da će im dugo trebati da zaborave sve ono što im se dogodilo i da se ponovo odvaže same izaći na cestu. Uviđaj su obavili srebrenički policajci.


Shunjalica u gostima! | Džepna Venera blog\n23.12.2010. Gost bloger, Kreativnost 20 komentara\nShunjalica u gostima!\nPar dana smo se malo igrali pogadjajući tajnovitu ličnost – tajnovitog blogera, te nakon našeg Milka Grmuše vreme je da nastavimo sa novim gostom. Ovoga puta će nam se ušunjati naša preslatka Shunjalica. Pozdravimo je i poželimo joj dobrodošlicu:\nDOBRO MI DOŠLA, ŠUNJO MOJA!\nPrvi put sam u gostima, na ovaj način, zato Verkić izvini zbog mojih prašnjavih cipelica, svojeglave su, često znaju da odlutaju i bez mene, baš umemo da se ne slušamo moje cipelice i ja.\nNego, ovih dana se razonodim serijalom zvani „Servivor“. Da mi je dozboljen bezobrazluk u gostima, baš ovde big pretpostavila da znaš o čemu se radi, ali ipak ću bidnem fina. Kad se Zeleniš uzdržavala od onih reču što se pišu sos zvezdice, ću reknem i tebi (a i Vama) da se ovaj serijal igra na nenaseljenim Filipinskim ostrvima, gde se grupa ljudi, s mrvicom snage i hrane, bori za opstanak i nešto para.\nLjudska priroda je čudo i svašta se tu izbaci na površinu, mada mislim da bi serijal bio daleko interesantniji da se nagrada ukine ili bar da se to brdašce para trampi za neko obično zvanje Najindijanac. Verujem da bi se tek tada prijavili i izašli na dnevnu svetlost neki skroz neverovatni ljudi, skoro neverovatni kakvi se i ovde na blogu mogu sresti. Neki ljudi odlaze na Filipine da bi iskopali ostrvo na kom bi uživali u ludostima s nekolicinom odabranih, ne kažem da ne bih otišla i ja, skroz me privlači ta ideja, al meni, za sad, lepo i obde na blogu. Ovo ostrvo u tom vlasništvu mi deluje kao da je u centru Filipinskog sveta. nA „našim“ Filipinima zvezde sijaju jače, kiše padaju lepše, sneg se ne topi. Zato kao poklon donesoh ti samo maslačak, ali znaj, poseban je. Ubran je u čarobnom predsoblju našeg svemira i ima moć da čuva osmeh i menja boje po danima u nedelji.\nSvako od nas (blogera) kao pravi Najindijanac uz telo ovde oslikava i svoje tanano platno i posle svake pobede (priče, pesme, muzike, slike) upotrebljeno pero upliće u kakoSeVećZoveOnoČudoŠtoPoglaviceNoseNaGlaviANožeDaPadaSkrozDoZenljeIDaSeVučePoNjoj, da umesto jastuka imaju gde da sanjaju ti naši oslikani delovi duše.\nVerkić, hvala ti na pozivu i prilici da još jednom sa svima vama zajedno protrčim ispod duge.\nTagovi: kiše, ljudi, muzika, osmeh, ostrvo, pesme, priče, servivor\n23.12.2010. у 11:20\nGviruckam u taj “Servivor”, nije da ne gledam.\nSamo mi nešto nije jasno.\nAko je tako surov taj opstanak na Filipinima, kako su muškići obrijani, žene depilirane, stalno u novim kostimima (ja moje nosim već deset godina). Vatru više ne pale, sama gori i održava se, vode imaju koliko hoćeš, a i banane rastu na nekom sumnjivom drvetu.\nDobro, neću da zakeram, ali mislim da sam ja pobednik, kad sa prihodima koje imam sastavim ceo mesec:))\nKad će da mi uruče nagradu??? a nije da mi ne bi legla:))…\n23.12.2010. у 21:13\nDuda ti već odgovorila, ali evo i ja da se oglasim. ‘Survivor’ ove godine ima sponzore, otud im ‘višak’ krpica i po koji slatkiš. Žene nisu depilirane samo ih tako slika kamera. Ma, sve će ta televizija uraditi zbog gledanosti. 🙂\nA što se tiče vatre i vode, sami se brinu i za jedno i za drugo, samo pošto im to više nije mučenje, već rutina, ne ulazi u emitovani deo.\nNego, ako uspevaš da se sastaviš od 1-og do 1-og, molim Verkića da te ponovo ugosti al isključivo na tu temu. 😀\nProzivam te Indijancem nad Najindijancem. Pobedila si! 🙂\n24.12.2010. у 09:08\nTa tema je očito aktuelna, naročito oko ovih sad praznika:))\nUstvari, za praznike se snalazimo, ali oni dani posle su malo antipatični što se tiče finansija:))\nHe he, nemoj ti meni, pobedila si, gde je nagrada???\nOd kad su Feničani izmislili novac, mislim da je to jedina adekvatna nagrada:)) Novac se ne ceni samo u postovima… iznad tih prozaičnih stvari smo, ali:))\n25.12.2010. у 17:49\nuz dužno poštovanje Feničanima nije sve u novcu, ima nečeg i u zlatnim polugama, zato i tebi poklanjam (za tvoju baštu) jedan poseban maslačak, iz koga se dobija zlatan prah. Može? 🙂\nShunjalica u gostima! | Humor385 каже:\n23.12.2010. у 11:22\n[…] iscrpnije:: Shunjalica u gostima! […]\n23.12.2010. у 12:03\nPih, kad ja nisam pCovala sad svi nesto fini, bzvz 🙄 😀\n23.12.2010. у 21:14\nZeleniš, pih i tebi! 😀\n24.12.2010. у 09:48\nZelenko svi smo mi fini!\n23.12.2010. у 18:07\nShunjalice, ja patim da me neko tutne na takvo jedno ostrvo pa makar samo sa pirinčem. Da vidiš kakvu bih ja kuću napravila, a ne ono, što oni nazivaju „kućom“.\nAna, pratim redovno to preživljavanje i mogu ti reći da nisu svi obrijani i depilirani. Dobili su nagradu sa večerom i žurkom, a pre toga kupanje, depiliranje i brijanje. Eto, samo malo da ti pojasnim.\nMeni je tamo fantastično. A i njima bi trebalo, obzirom da je blizu njih ekipa od „sto“ ljudi koja brine o svemu! 🙂\nMaslačak je predivan i učinio je čudo! 🙂\n23.12.2010. у 21:21\nDudo, razumem te u potpunosti. Zaista bi bilo zanimljivo poslati grupu blogera na jedno takvo ostrvo, verujem da bi bilo vredno gledanja. Posle tvog salaša, ne sumnjam da bi tvoja kuća na ostrvu bila bolja od njihove.\nLepotu maslačka ubranog u blogosferi, mogu da vide samo odabrani, zato hvala na lepim rečima! 🙂\n24.12.2010. у 09:13\nAko se ikad nadjemo na pustom ostrvu, ti gradiš kuću, a ja čamac za povratak:)) Pirinač i riba tebi, a ja ću banane:)) Oko smokvinog lista ćemo se dogovoriti, meni nije dovoljan jedan:))\nVeć se radujem, ako dodju blogeri, neka ponesu i neko laptopče, tek da ne zaboravimo kuckanje:))\n23.12.2010. у 22:29\nNažalost ja ne gledam taj“Servivor”.. posle vaših komentara hoću sigurno ! Ali zato uživam u ovim druženjima i Verinim „gostima“\nPozdrav jedan velllliki za sve Vas i naravno za našu domaćicu 🙂\n24.12.2010. у 00:51\nJadranka, serijal je ‘Survivor’, u pitanju je omaška u kucanju. Velllliki pozdrav tebi i još jedno veliko hvala Verkiću na ustupljenom prostoru, gostoprimstvu i sličici koju je izabrala. Deluje kao savršeno mesto za jednu Šunjalicu. 🙂\n24.12.2010. у 09:53\nTakvo mesto sam i birala 😉 🙂\n25.12.2010. у 17:50\nMa, Verkić sve znaš i umeš. ‘ljubac 🙂\n25.12.2010. у 20:31\nLjubim i ja tebe i hvala na gostovanju!\n24.12.2010. у 09:52\nHvala Jadranka, nadam se da svi uživamo! 🙂 Pozdrav i tebi 🙂\n26.12.2010. у 00:50\nNe gledam seriju al’pratim Schunju pa kud ona tud i ja\n26.12.2010. у 23:17\nSarah, bez Lane i tebe, Pera bi morao pravo u policiju.\nZato, da ste uz mene uvek. 🙂\n29.12.2010. у 09:46\nsmatraj me tvojom senkom


Osnovni podaci o projektu "Međuopštinska saradnja u Crnoj Gori - promovisanje inicijativa saradnje izmedu Opština Kotor, Herceg Novi i Tivat na području Boke Kotorske"\nProject title Inter-Municipal Cooperation in Montenegro - promoting inter-municipal initiatives in the sub-region of Kotor Bay\nKey words culture, tourism, partnership, municipalities\nA general topic that the project dealt with was cultural tourism in the region of Boka Kotorska.\nThe project its main goal was to elaborate and test different forms of partnerships between municipalities, NGOs and private companies in the sub-region of Kotor Bay.\nThe project encompassed the municipalities of Kotor, Herceg Novi and Tivat, and its target groups were: municipal administrations, local NGOs, local business and citizens.\nThe emphasis of this project was on the process of collaboration between municipalities, between municipalities and NGOs or the private sector, and between NGOs and the private sector. Cultural tourism, based on the recognized cultural value of Boka Kotorska, was the main topic around which collaboration was generated. Through an interactive process, partners identified small activities around which trust and joint implementation capacity was built.\nWebsite of cultural events in the region of Boka Kotorska www.kulturaboka.info\nLecture “Place-branding of Boka Kotorska”\nMap of cultural and natural heritage of Boka Kotorska\nSNV WORLD, Netherlands Development Organization\nDuration and period 11 months (January till December 2007)\nDonors Embassy of the Kingdom of Netherlands in Belgrade\nBudget EUR 15,000.00\nKulturni turizam- saradnja između tri bokeljske opštine\nEXPEDITIO otpočinje realizaciju projekta: MEĐUOPŠTINSKA SARADNJA U CRNOJ GORI - promovisanje inicijativa saradnje između Opština Kotor, Herceg Novi i Tivat na području Boke Kotorske. Sredstva za projekat je odobrila Holandska ambasada u Beogradu, preko kancelarije u Podgorici, okvirna tema kojom će se baviti je kulturni turizam Bokokotorskog zaliva.\nSastanci sa predsjednicima opština Herceg Novi, Tivat i Kotor\nMEÐUOPŠTINSKA SARADNJA U CRNOJ GORI - promovisanje inicijativa saradnje izmedju Opština Kotor, Herceg Novi i Tivat na području Boke Kotorske je projekat koji je EXPEDITIO otpočeo u januaru 2007. godine. Projekat finansira Holandska ambasada u Beogradu, a realizuje se u saradnji sa SNV WORLD - Holandskom agencijom za razvoj i Opštinama Kotor, Herceg Novi i Tivat.\nSastanak: međuopštinska saradnja- Kotor, Tivat i Herceg Novi\nU okviru projekta “MEĐUOPŠTINSKA SARADNJA U CRNOJ GORI - promovisanje inicijativa saradnje između Opština Kotor, Herceg Novi i Tivat na području Boke Kotorske” održan je 26.juna 2007. u Kotoru sastanak sa predstavnicima/ cama opštinskih sekretarijata, kulturnih institucija i turističkih organizacija iz ove tri bokeljske opštine. Projekat realizuje NVO EXPEDITIO iz Kotora u saradnji sa SNV WORLD - Holandskom agencijom za razvoj i Opštinama Kotor, Herceg Novi i Tivat, a finansira ga Holandska ambasada u Beogradu.\nU okviru projekta “MEĐUOPŠTINSKA SARADNJA U CRNOJ GORI - promovisanje inicijativa saradnje između Opština Kotor, Herceg Novi i Tivat na području Boke Kotorske” održan je 10.10.2007. u kancelariji EXPEDITIO u Kotoru sastanak sa predstavnicima radne grupe i partnerima iz organizacije SNV jos jedan sastanak. Projekat realizuje NVO EXPEDITIO iz Kotora u saradnji sa SNV WORLD - Holandskom agencijom za razvoj i Opštinama Kotor, Herceg Novi i Tivat, a finansira ga Holandska ambasada u Beogradu.\nPromocija sajta: kalendar kulturnih desavanja u Boki\nEXPEDITIO, u saradnji sa Gradskom bibliotekom i čitaonicom - Kotor, poziva Vas na promociju veb sajta www.kulturaboka.info. Ovaj sajt je dio projekta “Međuopštinska saradnja u Crnoj Gori - promovisanje međuopštinskih inicijativa u Boki Kotorskoj”. Na projektu sarađuju Opštine Tivat, Kotor i Herceg Novi, a partner je organizacija SNV - Netherlands Development Organisation. Donator projekta je Ambasada kraljevine Holandije. Promocija sajta je dio programa povodom Dana Opštine Kotor. Promocija ce se odrzati 21.11.2007. (srijeda) u 18h u Gradskoj biblioteci i čitaonici - Kotor. DOBRODOSLI!\nPredavanje: Brendiranje Boke Kotorske\nU Skupstinskoj sali Opstine Kotor, 18. decembra (utorak) 2007. u 18:00 odrzace se predavanje "Brendiranje Boke Kotorske" u organizaciji NVO EXPEDITIO. Predavanje je dio projekta “Međuopštinska saradnja u Crnoj Gori - promovisanje međuopštinskih inicijativa u Boki”. Na projektu sarađuju Opštine Tivat, Kotor i Herceg Novi, a partner je organizacija SNV - Netherlands Development Organisation. Donator - Ambasada kraljevine Holandije. Osnovni cilj ovog projekta je razvijanje različitih mehanizama i oblika saradnje izmedju opština Boke Kotorske, a okvirna tema na kojoj se saradnja testira je kulturni turizam Bokokotorskog zaliva.\nMeđuopštinska saradnja - Kotor,Tivat i Herceg Novi


Tag / Dvajt Hauard / Vesti online\nBrajant: Nemam vremena da razmišljam o Hauardu!\nHauardu bolji Hjuston od Lejkersa!\nNajbolji centar NBA lige karijeru nastavlja sa Roketsima.\nHauard postao najbolji strelac u istoriji Orlanda\nKošarkaš Orlando Medžika Dvajt Hauard postigao je noćas 14 poena u pobedi protiv Indijane 102:83 čime je postao najbolji strelac u istoriji kluba sa Floride.\nPobede Majamija i Čikaga


Google želi vašu krv! | Uređaji\nGoogle želi vašu krv! | Smartlife RS\nGoogle želi vašu krv! 0 Podeli Podeli na facebook Podeli na twitter Podeli na viber Pošalji na mail\n04.12.2015. / 13:12\nGoogle želi vašu krv!\nIzvor mondo.rs 04.12.2015. / 13:12\nUskoro ćete moći da izvadite krv bez korišćenja igle.\nImate viši nivo "dobrog" (HDL) holesterola. "Dobar" holesterol povezan je sa nižim rizikom od bolesti srca i kardiovaskularnog sistema uopšte. Za ovo možete da zahvalite estrogenu.\nVideo zbog kog je Google kupio YouTube\nLažu vas, Google se ne gasi, evo u čemu je problem\nOvakav zahvat se može koristiti za uzimanje male količine krvi, na primer za merenje šećera u krvi, objasnili su iz Google-a. Tehnologija može pomoći ljudima koji su oboleli od dijabetesa. Poznati sajt The Verge kontaktirao je Google povodom ovoga i dobio sledeći odgovor: „Vlasnici smo dosta patenata, neki od njih kasnije postanu pravi proizvodi ili servisi, neki ne. Potencijalno predstavljanje proizvoda nije povezano sa našim patentima.“


Sila konstruiše telo drugog, telo neprijatelja ili onoga ko je temeljno društveno podređen kao područje na kome je dozvoljena suspenzija svih civilizacijskih obzira, pravnih zakona, verskog milosrđa, moralne obaveze ili ljudskog saosećanja. Telo stvarnog ili navodnog ideološkog protivnika i ratnog neprijatelja podvrgava se mučenju i uništenju; telo građanki i građana drugog reda koji se protiv sile ne mogu pobuniti izlaže se eksploataciji, patnji, egzilu, bolesti i time najavljenoj preranoj smrti.\nZlostavljanje tela, tako efikasno u nanošenju fizičke boli ili propadanja, ima i snažan simbolički efekat, namenjen moralnom uništenju drugog: što je njegov duh više slomljen, onaj ko je u poziciji moći biće lepšeg i zdravijeg tela, superiorniji i više u pravu. Ali, naravno, pre ćete moći da ubijete čoveka nego da uništite njegov duh. Telo je i predmet ekonomije i kulture, oblikovano od strane masovnih medija ili upotrebljeno u svrhe zadovoljavanja potreba drugih, koji su moćniji od nas. Socijalni položaj i kulturni identitet pojedinca, njegova etnička, verska, klasna, rodna i druga pripadnost, ostavljaju traga na telu, baš kao i na duši. O odnosu tela i moći, i moći i duha onih čije je telo bivalo i biva ugnjeteno, napušteno ili promenjeno, govori i više filmova sa ovogodišnje Slobodne zone (7–12. 11. 2008. ) i Novog festivala autorskog filma (26. 11. -3. 12. 2008. ), održanih u Beogradu.\nTelo dželata i telo žrtve: Taksi do tamne strane, Site Solej, Manda Bala, Advokat terora, Glad\nTaksi do tamne strane (2007) Aleksa Gibnija izuzetan je dokumentarac sniman u Avganistanu, zalivu Gvantanamo na Kubi i više lokacija u SAD. Film se ističe po tome što ne zastupa unapred gotove teze i izričite stavove, već se zasniva na izuzetno temeljnom istraživanju, čime prodire u srž problema. Po rečima samog reditelja, problem „mučenja“ zatvorenika u suštini nije pitanje tehnike ispitivanja, već prave pandemije korupcije koja nastaje kada slabi vladavina zakona. Ova do sada najoštrija kritika Bušove administracije prikazuje sudbinu više desetina hiljada zatvorenika iz Avganistana, među kojima i jednog zlosrećnog taksiste, koji su pod proizvoljnim optužbama i bez adekvatnih dokaza bili izlagani neviđenoj torturi u najsurovijim američkim zatvorima, i najčešće joj podlegli sa smrtnim ishodom. Vojne vlasti podsticale su vojnike dvosmislenim i neodređenim naredbama, zahtevajući izvlačenje priznanja uz sve mere koje im „mašta dopusti“. Poenta ovih mučenja jeste upravo u napadu na telo zatvorenika, koje se izlaže višečasovnoj obešenosti o lance, svirepom batinanju do kasapljenja udova, višednevnom nespavanju, seksualnom omalovažavanju i slično, što vidimo na osnovu mnogih do sada neprikazanih fotografija, snimaka i dokumenata. Teoretičar Mišel Fuko ističe da je tokom Srednjeg veka u Evropi osnovna praksa kažnjavanja podrazumevala javna mučenja, čerečenja i spaljivanja tela osuđenika, da bi krajem 18. i početkom 19. veka ona bila zamenjena reorganizacijom sistema kažnjavanja i nestankom javnih mučenja, radi „humanijeg“ stvaranja sistema zatvora (Fuko,1997). Međutim, ovaj film, kao i nebrojena druga svedočanstva, pokazuje da se stare prakse vraćaju i telo postaje glavna meta kaznene represije čim se uđe u zonu rata i apsolutne vlasti nad zatvorenikom, kakva je sprovođena od strane vrha američke vojske preko niže rangiranih izvršilaca, od kojih su neki kasnije osuđeni da bi se zataškala ova afera. Sada je reč o prikrivenim, „tajnim“ zatvorskim mučenjima, čije su tehnike razvijane više decenija unazad od strane Centralne obaveštajne službe SAD, da bi bile primenjene i u ovom sukobu na nevinim žrtvama, pod izgovorom „rata protiv terorizma“ kao čiste ideološke floskule za pokoravanje sopstvenog i teror nad tuđim stanovništvom.\nUzbudljivi dokumentarac Duhovi Site Solej (režija Asger Let, ko-režija i kamera: Miloš Lončarević, 2006), izvanredno snimljen i montiran po ugledu na dinamiku muzičkih spotova, pokazuje opasne bande Himera čije vođe vladaju slamovima Haitija. Glavni ponos dvojice braće, Bilija i haićanskog Tu-paka, na čelu jedne od bandi, jeste njihovo telo. Telo ovih mladih muškaraca, crno, podređeno telo, golo do pojasa, prinuđeno da se za opstanak i slobodu bori nasiljem, postaje ponosno i neustrašivo i dominira ovim filmom. Ponašanje aktera, njihovi telesni ukrasi tribalno-potkulturnog porekla, stav u kome se meša tuga i rešenost na krvožedni obračun, stvaraju tenziju između prisnosti koju autori filma i sa njima mi, gledaoci, ostvaruju sa junacima, i njihovih zastrašujućih svakodnevnih iskušenja, od sitnih uzajamnih konflikata do sukoba sa policijom i osvete nad Himerama nakon silaska sa vlasti predsednika Aristida, koga su podržavali. Tragičnost pozicije glavnih junaka dovodi do opredeljenja jedine belkinje, francuske medicinske radnice čiji angažman pratimo od početka, koja se neočekivano zaljubljuje u jednog od braće, da živi i umre sa njima, čime se gledalac-teljka još dublje emotivno uvlači u ceo zahuktavajući sukob. Snažna identifikacija autora, i konsekventno gledalaca, sa intimom i položajem aktera daje filmu izuzetan emotivni kvalitet, ali ostavlja sliku političke geneze sukoba nedorečenom i nedovoljno jasnom za posmatrača neupućenog u finese ove složene istorije siromaštva, očaja i nepravednosti.\nDa prikaže događaje iz vizure ozloglašenih kriminalaca, doduše sa manje topline i empatije, ali zato sa puno socijalne odgovornosti, opredeljuje se i izvanredan dokumentarac o Brazilu Džejsona Kona iz SAD. Manda Bala (2007) pokazuje političku korupciju i nasilje unutar brazilskog društva, u kome nepremostivi raskorak između veoma siromašnih i izuzetno bogatih dovodi do apsurdne situacije u kojoj banditi svakoga dana otimaju članove bogatih porodica i traže milione dolara, praveći unosan posao najtraženijem plastičnom hirurgu u Sao Paolu! Otmičari se, naime, zverski brutalno odnose prema telima žrtava kidnapinga, otsecajući ili otkidajući im prste i uši, koje bogati hirurg rekonstruiše veoma razrađenom tehnikom od delova rebra. Film veoma duhovito i čak u komičnom tonu, uprkos mračnoj pozadini teme, direktno suprotstavlja aktere i dinamično ukršta njihove priče, od bele devojke koja je preživela otmicu i nadogradila oba uva, preko hirurga siromašnog porekla koji uživa u svojoj vili gde seče pečenje, a zatim operiše i objašnjava svoj metod, do lako-paranoidnog mladog Amerikanca koji se doselio u Brazil i smišlja strategije kako da izbegne otmicu, od kupovine blindiranih kola do upisivanja kursa za bekstvo od kidnapera, na kome doživljava insceniranu jurnjavu i pucnjavu, posle koje se oseća još manje bezbedno (!). Mnogo jeziviji jeste licem-u-lice intervju sa jednim od otmičara, koji se u siromašnom stanu slika sa vunenom kapom na glavi. To je telo čiji se identitet skriva u svakodnevnoj borbi za opstanak, koja poprima oblik brutalnih otmica i ubijanja ljudi koje vrši sam akter. Njegove istovremeno uplašene i nemilosrdne oči pričaju svoju priču. Ovi kadrovi kombinovani su sa kadrovima siromašnih četvrti gde žive njegovi rođaci, a na pitanje na šta troši novac od otmica, kidnaper odgovara da sirotinji plaća hranu i asfaltira ulice. Budući da to ne čini država, zločin je očigledno jedini način povraćaja novca najširoj populaciji. Pokazujući istoriju pronevera novca za razvoj najsiromašnijih delova zemlje, u dolini Amazona i drugde, koja traje decenijama, i sisteme prisile i podmićivanja običnih građana i glasača, na čijem je čelu jedan od vodećih brazilskih političara koji pri kraju filma bez pardona negira sve optužbe direktno pred kamerom, film najoštrije osuđuje korupciju kao izvor reprodukcije beznađa i siromaštva, kao ozbiljan zločin. Ključna metafora filma jeste farma za uzgajanje jestivih žaba, ustvari kompanija za pranje novca, u kojoj se jadne životinje uzgajaju i razmnožavaju, da bi na kraju jele jedne druge. Nebrojene mase žaba bacaju se jedne na druge, žive pakuju u kutije u kojima bez hrane i vode provode sate i dane dok ne stignu do kuhinje gde ih ubijaju; na kraju filma punoglavci se strmoglavljuju u slivnik. Kao i žabe, i ljudi se množe, gladuju, uzajamno proždiru i umiru u užasnim uslovima. Tela ovih životinja u kartonskim kutijama, i izbezumljeni pogled žabe kroz rupicu u kartonu, koji iz pozicije živog mrtvaca upućuje kameri, ostaju najpotresniji kadar filma.\nAdvokat terora (2007) Barbeta Šredera, Francuska, nastoji da se distancira od harizmatičnog pravnog zastupnika najvećih svetskih tirana i masovnih ubica, revolucionara i intelektualca Žaka Veržesa, ali u tome baš i ne uspeva. Film pokazuje genezu političkog radikalizma od pravedne borbe za nezavisnost Alžira do međunarodnog terorizma kao unosnog biznisa. Prvi deo filma pokazuje ulazak Veržesa u pokret otpora alžirskog naroda, kada uspeva da izdejstvuje pomilovanje za Džamilu, odgovornu za više bombaških napada, koja postaje nacionalna heroina. Tela raznetih žrtava, čiju pogibiju vidimo samo u insertima iz igranog filma na ovu temu, suprotstavljena su priči o fizičkoj torturi Džamile i drugih pobunjenica u zatvoru. Moralno-relativistička perspektiva samog Veržesa, čija priča u fotelji je dosta konvencionalno snimljena i uklopljena sa dokumentarnim materijalima, u skladu je sa gotovo potpunim izostankom prikaza tela žrtava diktatora kao što su Pol Pot, Mao Ce Tung, Sadam Husein, najvećih svetskih terorista pa i bivšeg srpskog predsednika Slobodana Miloševića, koje je ovaj advokat branio.\nGlad (2008), debitanski film poznatog britanskog likovnog umetnika i reditelja Stiva Mekvina, koji je napisao scenario zajedno sa Enda Volšom, jednim od vodećih irskih dramskih pisaca (Disko svinje), šokantno je i vizuelno direktno delo posvećeno telu kao predmetu i sredstvu političke borbe. Ovaj par excellence politički film odlučuje se da izrazito fizičkim prikazivanjem nasilja i samo-nasilja radi viših ideoloških ciljeva progovori o državnoj represiji, ljudskim pravima i granicama humanosti. Radnja filma prikazuje „protest prljavštinom i ćebetom“ kažnjenika iz ozloglašenog bloka H u zatvoru Mejz u Severnoj Irskoj, koji odbijaju da nose standardne zatvorske uniforme i traže da budu priznati kao politički zatvorenici, i zatim poslednje mesece aktiviste IRA-e Bobija Sendsa, koji protiv britanskog tretmana štrajkuje glađu do smrti.\nStruktura filma ključna je za njegovo značenje i oblikovana po principu triptiha. U srcu filma nalazi se antologijska približno 20-minutna scena razgovora između Sendsa i njegovog prijatelja sveštenika koji ga posećuje u zatvoru, rešena u jednom dominirajućem kadru. Razgovor između dvojice uzajamno bliskih sunarodnika pretvara se u pravu ontološku i teološku raspravu o pitanjima života i smrti, pravu izbora, rešenosti Sendsa da pokrene lančani štrajk glađu u tom zatvoru i žrtvama koje će iz toga proizaći, o pitanju hrabrosti i mučeništva. Posle prvobitne bliskosti, dva čoveka, naročito Sends, se zatvaraju i ostaju na svojim pozicijama, pokazujući tužnu ali nepobitnu činjenicu da političke, verske i interesne razlike, u prošlosti i danas, tragično razdvajaju ljude. Pomenutoj centralnoj sceni prethodi prvi deo filma, koji naturalistički plastično prikazuje telesni protest IRA-inih pobunjenika. Smisao ovog štrajka, koji podrazumeva nenošenje uniformi, taloženje telesnih izmeta i ostataka hrane u ćeliji, nekupanje i svakodnevno izlivanje mokraće ispod vrata u hodnike zatvora, duboko je simboličan. Nagost i prljavština kažnjenika zaogrnuta ćebetom, njihova samoproizvedena fizička i biološka ogoljenost, radikalna su izjava o podređenosti njihovog naroda ispod svakog dostojanstva, dok su zadržavanje i prosipanje izmeta i mokraće simbolički snažna sredstva ponižavanja protivnika, moralna pobeda nad njim uprkos faktičkoj fizičkoj zatočenosti pripadnika i simpatizera IRA-e. Na ovo uprava zatvora odgovara batinanjem zatvorenika, nasilnim pranjem hladnom vodom i distribucijom podsmešljivih civilnih uniformi, šarene omladinske odeće u bojama irske zastave. Nakon prvog dela filma i središnje scene, prisustvujemo realizaciji samog štrajka od strane Bobija Sendsa. Dokumentaristički precizno, namerno dugotrajno i insistirajući na svim detaljima, film nas izlaže postepenom propadanju Sendsovog tela, otkazivanju njegovih organa, ranama i fizičkim mukama, njegovom nepokolebljivo izabranom umiranju. Tom procesu prisustvuju i junakovi stari roditelji, u trpljenju ali pomireni sa njegovim izborom. U tom smislu, Glad je jedan od najmučnijih filmova za gledanje u novijoj kinematografiji, upravo zbog svoje beskompromisne namere da gledaoca učini učesnikom i svedokom jednog fizičkog umorstva, koje je posledica nemogućnosti pregovora, odbijanja ne-interesne čovečne komunikacije od strane njenih učesnika. Mekvin vodi gledaoca do ivice psihološkog podnošenja viđenja ovih fizički neizdržljivih iskušenja, do dosezanja same smrti. Kao što naglasava Ježi Plaževski, prikazivanje smrti je jedan od osnovnih tabua na filmu, i kao takva ona je veoma retko, gotovo nikada, direktno pokazana. Svaki igrani film, čiji je sadržaj fizička smrt junaka, operiše u izvesnom smislu pod prinudom eufemizma, jer glumac istinski ne umire, čak iako je scena tobožnje smrti data na ekranu. Ima i estetskih razloga zbog kojih se izbegava prikaz nasilne i smrti uopšte: spoljni oblik ovakve smrti može joj oduzeti patetiku koju je reditelj zamislio, ili pak delovati karikaturalno. Detaljan opis smrti može delovati i razuzdano, pa se ona, uprkos mogućnosti vernog dočaravanja zahvaljujuci nivou trik-tehnike i šminke, radije izražava sinegdohom (delom umesto celine) i metonimijom (prikazivanjem slične radnje ili predmeta) (Plaževski 1972: 19). U Gladi, autor koristi sva raspoloživa tehnička sredstva: šminku, osvetljenje, način snimanja, kako bi nam dočarao nadolaženje junakove fizičke smrti. U poslednjem trenutku on menja izražajni kod da bi metaforički prikazao smrt glavnog aktera drame: sve češća priviđenja prizora iz detinjstva, u kojima Sends kao mladi dečak trči trku kroz šumu, što je za njega bilo najteže iskušenje rane mladosti i odlučujući momenat sticanja samopouzdanja, postaju trajna slika, dok se na kraju filma svest junaka pretapa u njegovo sećanje.\nOvaj istorijski poznat štrajk glađu presudno je uticao na dalji tok britansko-irskih odnosa, kao učinjena žrtva na teškom putu ka uzajamnoj toleranciji i pomirenju. Film Glad nastavlja se na bogatu tradiciju političkih filmova o irskom pitanju, dajući joj osoben umetnički doprinos. Glad je, zajedno sa filmom Tulpan (Kazahstan/Rusija 2008. ) u režiji Sergeja Dvorcevoja, osvojio Gran Novog festivala autorskog filma 2008.\nSeksualnost i normalnost: Sedmo nebo, Neverovatna istina o kraljici Rakeli, Kino Lika\nFilmovi Neverovatna istina o kraljici Rakeli (2008) i Sedmo nebo (2008) tretiraju temu seksualnosti na neuobičajeni način: oni ravnopravno pokazuju životna doba i polne orijentacije o kojima se retko govori i koje se često diskriminiše. Igrani film Sedmo nebo je priča zasnovana na ljubavnom trouglu u čijem srcu se nalazi šezdesetogodišnja Inge, kojoj se događa ljubavna veza sa Karlom, iako voli svoga muža. Film se više koncentriše na stanja junaka i njihov doživljaj konkretne situacije, nego na uzroke i motive ovog neverstva u poznim godinama. Štaviše, sa iskrenošću i empatijom on poriv junaka razume kao nešto potpuno prirodno. Naturalistička kamera sa izuzetnom delikatnošću i saosećajnošću tretira seksualne odnose dvaju starih tela, koje prikazuje otvoreno, ali bez trunke vulgarnosti. Neposrednost kože i oblika tela dvoje ljubavnika suočava nas sa slikom godina koje smo navikli da potcenjujemo i negiramo u društvu efikasnosti i kulta mladosti. Gotovo sa nevericom suočavamo se sa lepotom probuđene junakinje, koja smatra da u poodmaklom dobu konačno ima prava da učini nešto samo za sebe (tome se protive i kćerka i suprug), i fizičkom privlačnošću njenog 76-godišnjeg ljubavnika. Ipak, film upravo vidljivošću ovakvog odnosa pokazuje da nije sve u fizičkom: odnosi aktera, od dvoje zaljubljenih koji uočavaju da su u jednoj novoj situaciji, do supruga Inge, čoveka već zahvaćenog starošću i nekim pasivnim bitisanjem, odišu zrelošću i uzajamnom brigom koji prožimaju čak i trenutke strasti, odnosno razočaranja i ljubomore. Film do kraja ostaje životan i ne ulepšava život: muž Inge umire, dok ona, pogođena kajanjem, ipak ostaje da živi sa svojim ljubavnikom.\nDokumentarac Neverovatna istina o kraljici Rakeli, jedan od najromantičnijih i najlepše snimljenih filmova na festivalu „Slobodna zona”, govori o sudbini mlade prostitutke Rakele sa Filipina, koja spada u ono što kvir-teoretičari nazivaju trećim rodom, i za šta je engleski jezik, jezik globalne dominacije, već jasno konstruisao izraz: ona je lejdi boj (ladyboy) ili šimejl (shemale), transvestit koji se oseća kao žena, iako ima muške polne karakteristike. U nekim krajevima sveta, osobe koje su po polu muškarci, ali se oblače i ponašaju kao žene, predstavljaju prihvaćeni treći rod. „Fafalini“ u Polineziji, po polu muškarci (koji obično ne mogu da se biološki reprodukuju) koji se oblače i ponašaju ženski, prihvaćeni su kao prirodni rod i nisu diskriminisani. „Ksaniti“ u Omanu, rodno-segregatisanom islamskom društvu, jesu muški homoseksualci koji se bave prostitucijom, nose mušku odeću jakih boja (dok muškarci nose belu odeću) ali se ponašaju kao žene. „Hidžre“ u Indiji imaju podređeni status, i bave se pevanjem i igranjem, kuvanjem i služenjem, i prostitucijom (za muškarce). „Hidžre“ se mogu uporediti sa transvestitima ili „drag-kraljicama“ kao posebnom supkulturom na Zapadu. Negde između starih mitova o transseksualnim ženama jakim kao muškarci, koje su živele u hramovima, koje pominje Rakela na početku filma, i zapadne industrije pornografije, definisan je i identitet siromašnih lejdiboja sa Filipina i iz Brazila, gde vlasnik transseks porno-vebsajta iz Njujorka posle dobre zarade na Filipinima seli svoju industriju.\nJunakinju Rakelu, koja je po svemu žensko, osim po polnom organu, koji reditelj nikada ne prikazuje, odlikuje snažni romantičarski zanos ka ljubavi i boljem životu, koji uporno pokušava da ostvari. Iako surovi „glas razuma“, tj. Zapada, u vidu vlasnika vebsajta, objašnjava da takvih kao Rakela ima na hiljade, film se, upravo suprotno, odlučuje da je prikaže kao neponovljivu i jedinstvenu, koristeći ovaj pristup kako bi saosećao sa ovom populacijom i kako bi je emancipovao. Film zadržava samodoživljaj Rakele i njenih drugarica, u kome važno mesto imaju seksualna privlačnost i lepota, i stoga je istovremeno veoma glamurozan i vrlo socijalan. Na mesto prizora bede on se koncentriše na lepotu junakinja i njihove nadahnute iskaze o onome o čemu sanjaju, dok sve vreme egzaktno pokazuje socijalne okolnosti u kojima žive: noćnu prostituciju za petnaest dolara, test na sidu kao ono što odlučuje o životu i smrti, dopisivanje preko porno-sajtova sa momcima iz inostranstva i sate uzaludnog čekanja na aerodromu da se oni, poput princa iz bajke, stvarno pojave; socijalni uspon Rakele, koja zahvaljujući garantnom pismu prijateljice sa Islanda uspeva da ode u ovu zemlju na dva meseca i tamo radi najteže poslove u fabrici ribe govoreći o tome kao o sticanju dostojanstva i prava na bolji život; i njenu nemogućnost da produži vizu, dobru volju sebičnog Amerikanca koji poklanja Rakeli avionsku kartu i kraći boravak u Parizu, za koji ona zna da se dešava „jednom u životu“. Samoživi vlasnik transseks sajta u ovom filmu postaje simbolična figura, personifikacija kolonijalnog odnosa Zapada prema državama i kulturama koje svesno politički i ekonomski izoluje, kako bi mogao da do iznurenja eksploatiše telo njihove zemlje i njihovih građana.\nIgrani film Kino Lika (2008), rađen prema istoimenoj knjizi kratkih priča Damira Karakaša, po scenariju Dalibora Matanića i Milana F. Živkovića i u Matanićevoj režiji, izazvao je burne reakcije i izdvojio se kao najkontraverzniji film u skorijoj istoriji hrvatske kinematografije. Ovaj autor već se bavio delikatnim i provokativnim temama: u filmu Fine mrtve djevojke (2002) on obrađuje problem otuđenja na primeru homofobije prema dvema devojkama, koja završava ubistvom, dok u Volim te priča o mladiću koji boluje od side. Radnja filma odvija se u planinskom ličkom ambijentu, u kome se provincijalni duh spaja sa neznanjem i zatucanošću. Poslednje noći u filmu se održavaju dve zabave, za i protiv Evrope, a narod ide sa jedne na drugu prateći plaćene muzičare. Od samog početka, međutim, Matanić gotovo lirski saoseća sa svojim junacima, prikazujući nemuštost jednih i pokvarenost drugih podjednako sa osudom i razumevanjem. Film prati nekoliko priča, koje se prepliću. Jedini intelektualac u selu, doktor koji je i veterinar (Milan Pleština), sitna je duša i podmukli nacionalista, koji organizuje zabavu protiv Evropske unije uoči referenduma. Škrti seljak Joso (Ivo Gregurević) šikanira zenu i dete, odbijajući da kupi vodu u radnji, jer nema kiše, zbog čega bolesno dete skoro umire. Kruta ličnost puna ogorčenja, on se prema svojoj ženi (Jasna Žalica) odnosi sa grubošću i uvredama. Tek na kraju filma Joso se slama i donosi vodu kući, u trenutku kada počinje dugo očekivana kiša, na koju istrčava goli dečak, njegov sin, simbol budućnosti. Dvoje glavnih junaka, mladić i devojka, jesu nesretna i hendikepirana mlada bića zarobljena u surovim uslovima, psihičkoj krutosti, predrasudama i zaostalosti. Veoma radikalno film se fokusira na njihovo telo: Mike (Krešimir Mikić) je odličan fudbaler, ali je lako mentalno zaostao; devojka Olga (Areta Ćurković), koja pati od prekomerne težine, gotovo je katatonična u svojoj tuzi za roditeljima poginulim u ratu i ophrvana stidnim osećanjima prema svojoj ustreptaloj mladalačkoj seksualnosti. Gledajući za jelenom, Mike tokom rada u polju za volanom traktora slučajno ubija svoju majku. Otac, koji se zadužio kod zelenaša, zahteva od njega da ode u inostranstvo i bavi se fudbalom, kako bi ih izbavio iz siromaštva, dok ga prevejani doktor savetuje da ne ide gadovima, već da ostane u „lijepoj našoj“ i zaigra za „Hajduka”, što će mu on uz proviziju srediti. Mladić, međutim, hoće da ostane tu gde jeste, gde mu je već lepo. U potresnoj sceni rasprave sa ocem posle neuspele utakmice pred nemačkim kupcem igrača, Mike ističe svoju krivicu zbog majčine smrti i govori da nikada ni za šta nije valjao, da je uvek izazivao nevolju svojom zaostalošću, koju je otac negirao, izgovarajući užasnu rečenicu da je rođen nesretan. Osećajući nerešiv sukob između svog nedovoljno jakog uma, tela i emocija, i okoline, Mike popušta pritiscima i ubija se plinom u svojoj sobi. Policajac koji je tokom celog filma sipao čitav arsenal mizoginih ocena spram svoje bivše zene, koja ga je ostavila, i svih drugih zena, pali šibicu i raznosi sebe i kolegu.\nI mlada Olga dirljivi je primer osujećene mladosti, razapeta između svoje ogromne želje za ljubavlju i romansom i straha od nje, koji leči stalnim jedenjem koje tek privremeno može da rastera njenu tugu. U jednoj od najboljih scena u filmu, reditelj suprotstavlja rustičnu scenu rada uz pesmu seoskih žena, sigurnih u svoje mesto u tradicionalnom patrijarhalnom poretku, i Olge koja u isto vreme u sobi sa posterima filmskih zvezda peva šlagere i zatim potajno masturbira, doživljavajući vrhunac u trenutku kada za stolom u dvorištu kulminira žensko pojanje. Ova scena suprotstavlja dve ženske kulture, seosku i globalnu, i dok prva podrazumeva čvrsti identitet, nova promoviše lepotu tela i njegova zadovoljstva izvan realnog socijalnog konteksta, istovremeno proizvodeći frustracije. Olgini mezimci su svinje, naročito prasac Bubica, koje ona hrani i mazi ih poput kučeta. U pokušaju da reši devojčinu situaciju, tetka se javlja na gastarbajterski oglas četrdesetogodisnjaka koji traži mladu domaću curu i šalje Olgu u Nemačku. Posle dugog puta ona stiže u Minhen, i dok naivno doterana u ružičastoj heklanoj bluzi stoji na pešačkom prelazu, njen namrgođeni mladoženja sa kobasicom kao poklonom u ruci, videći je, okreće se i odlazi. Ovo ubija i poslednju mrvicu krhkog samopouzdanja junakinje, koja se u polusvesnom stanju vraća u svoj kraj. Olga odlazi u „Kino Lika“, lokalni improvizovani bioskop, u kome se daje izmišljeni film Kung Fu Tesla, parodična aluzija na opsesivno utvrđivanje nacionalnog identiteta (o Teslu, Srbinu iz Like, u ove svhe se „otimaju“ i Srbi i Hrvati). U bioskopu je i Mike, sve očajniji zbog prisile koju trpi. Po završetku filma Olga polazi za njim, i prateći ga kroz šumu, na njegovo grubo pitanje šta hoće odgovara: „Hoćeš me je. . . at?“. I sam nesretan i inhibiran, Mike ovu ponudu odbija. Olga, koja je doživela psihički slom, izlazi na kišu koja počinje da pada u zoru uoči referenduma. Ona odlazi do svinjca, skida deo po deo svoje odeće, i leže naga u blato. Plačući, Olga mazi svoje svinje, u jednom trenutku pozivajući Bubicu da dođe između njenih nogu, bez rezultata. Uprkos nekim reakcijama, ovo nije ni perverzna, niti pornografska scena, već duboko arhetipska. Olgin čin predstavlja poslednji ljudski vapaj za emotivnom prisnošću. Bliskost sa životinjama prirodna je u krajevima gde ljudi žive sa njima, i gde se na njihovom uzgajanju zasniva ekonomija. Ona ne mora imati, i uglavnom nema, seksualne konotacije; to što ih u ovoj sceni ima, izraz je nevinosti junakinje daleko više nego njene poročnosti. Telo junakinje, krupno i gojazno, postavljeno četvoronoške, ima sličan oblik i boju kože kao i svinjsko, i ovi kadrovi vraćaju nas u neko drevno detinjstvo čovečanstva, kada je čovek sebe mnogo više prepoznavao u životinjama, i zbog te sličnosti patio kada je morao da počne da ih zbog prehrane ubija, kako ističe istoričarka religije Karen Armstrong u svojoj izvanrednoj knjizi Kratka istorija mita (2005). Jutro, svedok fizičke i psihičke smrti dvoje mladih junaka, sa kišom donosi i nadu. Josina porodica ponovo se ujedinjuje, a stara baka sa početka filma nalazi svog dugo traženog jaganjca Doju, koga je nekada davno zaštitila od kasapskog noža.\nTelo i društvo: Engleski hirurg, Marsela, Vendi i Lusi\nProblem odnosa tela i društva, odgovornosti i društvene brige prema telu bolesnog i radnog čoveka, ili telu beskućnika, veoma dobro preispituju dokumentarni filmovi Engleski hirurg i Marsela i igrani film Vendi i Lusi.\nEngleski hirurg (2007) britanskog reditelja australijskog porekla Džefrija Smita prikazuje dvojicu neurohirurga, domaćeg lekara Igora i Henrija Marsa, koji se bore sa lošim uslovima u ukrajinskoj bolnici neumorno pregledajući pacijente i izvodeći teške operacije. Mars, glavna ličnost filma, već više godina nabavlja hiruršku opremu i medicinski materijal i dolazi u Ukrajinu kako bi pomagao obolelima. Bolnice su nedovoljno opremljene, pacijenti se guraju po hodnicima, a mnogi stradaju zbog slabe dijagnostike i loših postoperativnih uslova. Sve ovo veoma je poznato i nažalost blisko srpskom gledaocu. Film ukršta socijalnu kritiku ukrajinske stvarnosti sa suštinskim etičkim dilemama ovih doktora, koji su neretko prinuđeni da pacijentu kažu da je njegova bolest beznadežna, ili da izvode operacije visokog rizika sa neizvesnim rezultatom. Mars je mučen sećanjem na malu Tanju nad kojom je iz samilosti izvršio operaciju tumora na mozgu, što je rezultiralo paralizom i opštim zagorčavanjem njenih poslednjih godina života. Taj slučaj, povodom koga je ovaj lekar razvio duboko prijateljstvo sa Tanjinom majkom, predstavlja traumu, ali i bogatstvo njegovog životnog iskustva. Najdelikatniji i najmučniji deo filma čini višeminutni živi snimak otvorene operacije na mozgu, u kojoj svesni pacijent sluša testerisanje svoje glave ali ne trpi bol, jer mozak ne boli (!), dok lekari proveravaju da li mu i dalje rade ruke i noge, nastojeći da odstrane ogromni tumor tako da pacijent ne ostane paralisan. Ova scena nas najdirektnije suočava sa odnosom tela i čovekove svesti, pitanjem čime i kako mislimo i osećamo i granicom fizičkog i apstraktnog sveta.\nMarcela (2007) češke rediteljke Helene Trestikove, autorke nekoliko velikih dokumentarnih ciklusa rađenih tokom dugog vremenskog perioda, sniman je tokom 26 godina života junakinje. Film prati Marcelu od njene mladosti i dana udaje za prvog muža, prvih meseci nakon rođenja kćerke i razvoda, života u skučenom stanu sa roditeljima i sestrinom porodicom, selidbe u novi stan, udaje za drugog čoveka, sa kojim dobija sina koji je intelektualno ometen, i od koga se takođe razvodi, preko odrastanja dece, nebrige emotivno nezrelih bivših muževa i stalnih finansijskih briga, do tragične smrti kćerke i pokušaja samoubistva Marcele, koja zarad brige o svom sinu ipak odlučuje da nastavi da živi. Po tome kako ističe primarnu vezu majke i ženskog deteta i iznosi kritiku društvenog položaja žene koja je samohrana majka, Marcela je izrazito feministički film. Pored toga, to je socijalni film koji gradi odu dostojanstvu običnog čoveka, koji zadržava veru u život uprkos materijalnim teškoćama i drugorazrednom društvenom položaju. Sama Marcela ličnost je velike harizme, izvorno simpatična i vesela, koja postepeno stiče sve veću melanholiju i životni teret. Zahvaljujući autorkinom postupku, možemo da pratimo kako se lice i telo mlade Marcele preobražavaju od lepog i svežeg u gojazno, izmučeno i istrošeno telo pod teškoćom višedecenijskog neadekvatnog života, fizičkog rada i malo plaćenih poslova. U tom smislu, film je materijalno svedočanstvo fizičkog propadanja socijalno podređenih članova društva, kakva je Marcela. Hronična nezaposlenost pokazuje se kao višegeneracijski problem, i dok Marcela radi na pranju sudova u kantini, njena kćerka jedva dobija neki sličan posao. Telo kćerke odlikuje gojaznost, neka vrsta fizičkog akumuliranja patnje i nestabilnosti koje prate njihov život. Međutim, i u tome i jeste poenta filma, surovosti života koja se ogleda na telu suprotstavljeni su toplina Marcele, njena bliskost sa decom i prijateljima, inteligentni uvidi u sopstveni život i prijateljstvo same autorke, a time posredno i publike, sa ovom junakinjom i njenom porodicom. Daleko od svake patetike, i u najtežim trenucima film zadržava vitalnost i trezvenost, verovatno upravo zahvaljujući tome što ne skriva životnu tugu. Fascinantno je kako dokumentarni događaji, pažljivo praćeni i uklopljeni u celoviti narativ, dobijaju oblik najčistijeg melodramskog igranog filma: od mladalačke ljubavi i razvoda, preko siromaštva i usamljenosti, do smrti kćerke i pokušaja samoubistva, Marcela i Marcela prolazi pun krug i ponovo se rađa iz pepela, slaveći želju za življenjem i pravo svih ljudi na bolji život.\nVendi i Lusi (2008) autorke Keli Rajnhart izvanredan je primer američkog nezavisnog filma, od izbora teme do estetskog oblikovanja. Ovaj, mali po obimu, film koncentriše se na svega par junaka: glavnu junakinju Vendi, starog čuvara koji, iako za to ima veoma malo vremena, postaje njen jako dobar prijatelj, još nekoliko epizodnih likova i, svakako, kuju Lusi. Lusi predstavlja psihološku ekstenziju junakinje, Vendin oslonac i njenu nužnu polovinu, koja je čuva od emotivnog i socijalnog raspada. Pas Lusi, životinja poznata kao čovekov najbolji prijatelj zbog svoje nesebične plemenitosti prema njemu, u filmu predstavlja i koncentrisano otelovljenje mudrosti i čovečnosti, pozitivne aspekte ljudskog društva koji nam hronično nedostaju. Za Vendi Lusi je sva njena porodica, zamena za roditeljske figure, brižnog deku i baku, i brata od koga uzaludno pokušava da dobije pomoć u svojoj nevolji.\nZaplet filma počinje kada se Vendi, koja sa svojom kujom Lusi putuje ka Aljasci u potrazi za poslom, pokvare kola u malom mestu u Oregonu, gde je zastala da prenoći. Čuvar je opominje da nije dozvoljeno da spava u kolima na parkingu ispred zgrade koji on nadgleda, te da se mora premestiti na drugu stranu ulice. Bunovna, Vendi se budi i premešta auto, koji prestaje da radi. Prva briga joj je, međutim, kako da nahrani Lusi, i ona iz pokretne „kuće“ sebe i Lusi vadi na ulicu plastičnu činiju i veliku kesu sa psećom hranom, u kojoj je tek nekoliko komadića „friskija“. Vendi se kod čuvara raspituje za najbližu prodavnicu, i mora da čeka da se ona otvori. Imajući tek malo keša, ona pokušava da ukrade nešto hrane za pse, ali je nadobudni žutokljuni prodavac hvata, i revnosno nagovara šefa radnje da je predaju policiji. Lusi ispred radnje ostaje vezana. Nakon višečasovnog uzimanja otiska prsta (kompjuter u policiji ne radi najbolje, pa se postupak ponavlja do u nedogled, što je kritika birokratskog sistema), Vendi mora da plati kauciju od pedeset dolara, i kada dolazi ispred radnje, vidi da je Lusi nestala. Iako ima materijalnih problema i pokvaren auto, Vendi se panično angažuje samo oko toga da pronađe Lusi. Traži je u kafileriji, ali je tamo nema; piše dirljivi oglas pun ljubavi prema kučetu: „Klempavih ušiju, žuto-braonkasta, prijateljskog lica, odaziva se na ime Lusi“, kopira ga i lepi svuda po gradu. Stari čuvar parkinga, i racionalno i instinktivno, u potpunosti shvata značenje tog psa za Vendi, i stoga joj pomaže nudeći joj svoj mobilni telefon na uslugu i čuvajući joj kola, koja potom moraju na popravku. Dok su kola u servisu, Vendi, koja nema gde da spava, provodi noć u šumi, gde susreće beskućnika-manijaka koji je odavno poludeo, koji joj skoro naudi, ali joj na kraju samo ispriča svoju životnu priču. Ovo poređenje još više osvetljava neveselu sudbinu junakinje. Ujutru Vendi saznaje da su njena kola u toliko lošem stanju da bi popravka koštala više nego novi auto. Majstor, kome mora da plati za šlepovanje auta svega nekoliko desetina metara od parkinga do servisa, savetuje joj da ga ostavi na ulici. Posle dan i po vremena, koje deluje prilično neizdržljivo za Vendi, iz ustanove za izgubljene pse javljaju da je Lusi odmah bila smeštena kod hranitelja, te je stoga nisu imali u evidenciji. Stari čuvar raduje se toj vesti i, krišom od svoje sredovečne devojke, daje Vendi novac, koji ne mora da mu vrati. Vendi krišom stiže do kuće bogatog čoveka u kojoj sada živi Lusi, i čeka da on ode u svojim skupim kolima. Ona se tada pozdravlja, ali i oprašta sa Lusi, do koje ne može da dopre jer se pas nalazi iza čelične ograde. Vendi kaže Lusi, sa očiglednom tugom, da joj je bolje u toj bogatoj kući i lepoj bašti, te da će ona, Vendi, otići na Aljasku, zaraditi pare i zatim „doći po tebe“. U poslednjim kadrovima filma, Vendi na pruzi koja prolazi kroz šumu kao slepi putnik uskače u voz, odlazeći u neizvesnu (ili možda izvesno lošu) budućnost.\nVendi i Lusi je film koji pokazuje šta se događa kada se nečiji društveni položaj sve više degradira, zahvaljujući siromaštvu i otuđenju. Za junakinju Vendi, njen manevarski prostor postaje sve skučeniji, i ona se u negostoljubivom okruženju kapitalističke ekonomije i (malo) građanskih društvenih pravila sve više svodi na sopstveno telo i telo svog psa, ostajući postepeno bez i ono malo novca, hrane (za svoje kuče), auta (koji se raspada) kao jedinog krova nad glavom, i konačno, a to je najbolnije, bez svog jedinog druga, krupnooke Lusi koja je sada materijalno zbrinuta, ali, iz perspektive Vendi i nas gledalaca, osuđena na tavorenje u jednom otuđenom odnosu (bez bliskosti sa novim gazdom). Ovo delo je uspela metafora usamljenosti modernog čoveka, ali je pre svega kritika socijalne nezaštićenosti običnog čoveka u SAD i, sledstveno tome, beskućništva, koje postaje globalni problem. Uz par sitnih nelogičnosti, ovo je gotovo savršeno sklopljen minimalistički autorski film, dok glumica Mišel Vilijams daje za njen glumački opus neuobičajenu, ali tim više čvrstu i ubedljivu ulogu.\nIdentitet i lepota: Nisam tu, Snijeg\nZa kraj ove analize ostavili smo filmove koji započinju ili u celosti predstavljaju pomak u poimanju tela i telesnosti od sfere klasične politike ka području kulturalnog, koje je sada shvaćeno kao novo polje političkih sukobljavanja i pregovora. Neke od najnovijih tendencija svetske umetnosti i filma upravo u domenu kulture, shvaćene u dijapazonu od politike, identiteta, sećanja do estetike i životnih stilova, traže izlaz iz političkih neprijateljstava i društvenih nepravdi. Ovakvi autori i radovi, potpomognuti savremenim teorijama kulture, upravo u izražavanju i performiranju, tj. izvođenju, specifičnih kulturnih praksi vide mogućnost međusobnog upoznavanja i nekonfliktnog sapostojanja raznovrsnih političkih aktera, društvenih klasa, religija i koncepcija kulture.\nSnijeg Aide Begić (BiH/Nemačka, 2008) oda je ženskoj kulturi i delo koje nastoji da definiše i utvrdi novi, posle-jugoslovenski, kulturni identitet BiH. Iako se radnja filma događa tokom jedne sedmice na prelazu iz 1997. u 1998. godinu, utisak drevnosti i gotovo bezvremenosti sve-ženske zajednice, sa izuzetkom jednog starca i njegovog unuka, u selu u kome su muškarci, uključujući i mušku decu, pobijeni u nedavnom ratu, je više nego opipljiv. Ovu tragičnu situaciju autorka koristi kako bi zavirila u tajne i lepote ženskog sveta: prvi deo filma stoga predstavlja i rafinirani esej o tradicionalnom ženskom radu, od konzerviranja hrane do pletenja ćilima, i običajima islamske kulture na prostoru BiH. Selo posećuje Srbin-biznismen kao zastupnik svetske korporacije koja kupuje sva sela u kraju, što je dobrodošla prilika za srpske gledaoce da sebe vide iz jedne druge perspektive, kao kulturno i politički nadmoćnijeg „drugog“. Pametna i hrabra junakinja Alma (izvanredna Zana Marjanović), uz podršku svekrve Begovice, majke svog umrlog muža, uspeva da zaštiti selo od naleta globalizacije. Žene u selu na kraju ostvaruju prijateljstvo sa srpskim junakom, što ovaj antiratni film čini i filmom pomirenja. U katarzičnoj sceni pri kraju filma, ovaj čovek, koji je i spasio neke Muslimane u ratu, odvodi majku ubijenih mališana i sve seljane do Plave pećine. Tela dečaka koji su u smrt odvedeni samo u pidžamama, bačena tokom rata u ovu pećinu, jesu najužasnija moguća materijalizacija ratne traume; stoga ova scena donosi kontakt sa potisnutim najtežim emocijama i nužno pročišćenje svim akterima.\nNa veoma zanimljiv i umetnički kondenzovan način, film vidi telo kao poprište ratne i političke drame, ali i kao ono što nudi iskorak iz nje u domen kulture, namesto destrukcije. Telo preživelog dečaka opredmećuje njegovu (i naravno opštu) unutarnju psihičku borbu: najverovatnije svedoku nekog ratnog zločina, o kome uopšte ne može da priča, njemu gotovo čudesno stalno narasta kosa, koju deda svakoga jutra iznova strpljivo šiša. Ova kosa je izraz traume, ali može biti i Samsonova neuništiva snaga. Lepotica Alma, pak, u divnom lajt-motivu sna, u kome odlazi na česmu, pere noge i ruke, naliva vodu u činiju sa šljivom i nosi je svome (umrlom) draganu, koji se tri puta ponavlja u filmu, ukrašena je orijentalnom maramom, u kombinaciji bele i najlepših mogućih kontrastnih boja, koja dostiže nivo najraskošnijeg simbola zahvaljujući fenomenalnoj fotografiji Erola Zubčevića. Veza ljubavi, erotičnosti i iskonske lepote, sadržana u ovoj slici, nudi bogatstvo kulturnog identiteta kao jedan kvalitativno drugačiji odgovor na ratne konflikte.\nNisam tu (SAD/Nemačka, 2007), prošlogodišnje zapaženo ostvarenje velikog stiliste Toda Hejnza (Otrov, Sejf, Plišani rudnik zlata, Daleko od raja), jeste umetnički nadahnuto delo inspirisano muzikom i životima rok-folk kantautora Boba Dilana. Postmoderan u formi i romantičan po senzibilitetu, film se zasniva na činjenicama, izjavama, pesmama i snovima Boba Dilana, koje su promešane kao špil karata i zatim ponovo vraćene u igru. On se sastoji od čisto igranog i kvazidokumentarnog materijala, koji je veoma zanimljivo realizovan. Žene važne u Dilanovom životu pojavljuju se pod fiktivnim imenima, dok samog Dilana kao pesnika/proroka/prestupnika/lažnu ličnost/ zvezdu elektriciteta tumači šest različitih glumaca (njihovi portreti uz ove napomene pojavljuju se na početku filma). Džulijen Mur kao Alis Fabijan, folk pevačica, predstavlja stilizovanu Džoan Baez; Šarlot Gejnzburg igra Kler, lik zasnovan na Dilanovoj prvoj supruzi Sari Dilan, dok Mišel Vilijams u epizodnoj ulozi Koko Rivington simbolizuje manekenku Edi Sedžvik. Jedina ličnost koja zadržava autentično ime i čiji izgled odgovara toj autentičnoj osobi jeste pesnik Alen Ginzberg (Dejvid Kros). Dilanova ličnost predstavljena je kroz niz izmišljenih likova. Dečak Vudi (Markus Karl Frenklin) otelovljuje mladog Dilana koji je opčinjen likom i delom čuvenog bluz-gitariste Vudi Gatrija, koga je sam Dilan na početku karijere imitirao, sledio i posetio na kraju Gatrijevog života u sanatorijumu za duševno obolele, gde mu je odsvirao neke njegove pesme. Buntovnik (Ben Višou) na saslušanju pred novinarima/policijom poput konferansijea objašnjava Dilanove stavove tokom vremena, a naziva sebe Arturom Remboom, čuvenim pesnikom koji je bio jedna od Dilanovih glavnih inspiracija. Glumac Kristijan Bejl igra Džeka Rolinsa, inkarnaciju Dilanove folk-faze ranih 60-ih, koji kasnije postaje Otac Džon, lik koji se odnosi na Dilana kao „ponovo rođenog Hrišćanina“, koji je i sam, kao Otac Džon svojoj hrišćanskoj sabraći u crkvi, držao propovedi publici na svojim koncertima. Primer semiotičke razigranosti filma jeste radnja vezana za lik Robija Klarka (Hit Ledžer), izmišljeni lik glumca koji glumi u filmu o Džeku Rolinsu (tj. Dilanu), koji je nazvan Zrno peska prema poznatoj Dilanovoj gospel-pesmi iz 1981. , „Svako zrno peska“ (iz jedne pesme Hejnz ovde razvija ceo realno nepostojeći film). Klark je oženjen sa Kler i sa njom ima dve devojčice; tokom filma pratimo njihovu vezu od prvog susreta do ratanka. Džud Kvin (Kejt Blančet) je lik koji simboliše Dilana u vreme njegove najveće slave 60-ih godina, kada ga njegovi prvobitni fanovi odbacuju kao umetnika koji se „prodao“. Dilanov život na selu u doba Vudstoka i kasnije, kada je već zreo čovek, predstavljen je kroz maštovitu, priču o Biliju Kidu (Ričard Gir), vremenski pomerenu u prošlost, još jednoj Dilanovoj inkarnaciji (ličnost koja ga je takođe inspirisala). Divna scena pogrebne priredbe za mladu g-đicu Henri, dok stanovnici gradića slave praznik Noć veštica, u kojoj bend Kaleksiko, predvođen Džimom Džejmsom, peva čuvenu Dilanovu pesmu „Odlazeći u Akapulko“, jeste likovno rafiniran, najviše izmaštan i pomeren deo filma. Bili, koga Pit Garet prepoznaje i šalje u zatvor, uspeva da pobegne vozom, poput malog Vudija sa početka filma, i zauvek pozdravlja svoju kuju Henri. Film završava kadrom mladog Dilana koji svira harmoniku, koji potiče iz dokumentarca Pojedi dokument (Penibejker/Dilan, 1966) o Dilanovoj turneji u UK sa grupom D Houks (Jastrebovi).\nSižejno komplikovan ali zapravo suštinski jednostavan, Nisam tu pokreće neka od ključnih pitanja naše ere, kao što su problem identiteta i pitanje političkih sloboda i ishoda levičarske pobune 60-ih godina u SAD i Evropi. To je takođe film koji direktno korespondira sa najsavremenijim teorijama performativnosti i kvira. Moderno društvo obeleženo je tzv. „krizom identiteta“, kako društvenog tako i individualnog, koja se može pratiti mnogo dublje u prošlost (ulaženje u datu problematiku prevazišlo bi okvire ovog rada). U svakom slučaju, pojam subjekta i identiteta podvrgnut je, kako u filozofiji i teoriji kulture, tako i u praksi savremenog čoveka, temeljnom preispitivanju. Teorije strukturalizma i poststrukturalizma bavile su se pitanjima nastanka, smrti, kraja, nestajanja ili dekonstrukcije subjekta u tekstu, kulturi i društvu, dok su studije i teorije kulture prešle na teorijske taktike interpretiranja individualnih i društvenih identiteta, od esencijalističkih, gde se on smatra unapred određenim, do antiesencijalističkih, po kojima su identiteti tek društvene konstrukcije (Šuvaković). Na početku filma Nisam tu (doslovan prevod značio bi: Ja sam negde drugde), nakon uvodnih dokumentarističkih kadrova Amerike i Dilanovog izlaska na scenu, vidimo ga kako vozi motorcikl (tik pre nesreće koju je imao 1966. ), i konačno kako leži (u liku Kejt Blančet, tj. Džuda Kvina) na stolu za autopsiju, gde se njegov „leš“ secira i priprema za sahranu. Ova višeznačna scena pored ostalog sugeriše da će „identitet“ samog Dilana u filmu biti podvrgnut seciranju i ispitivanju. Nakon više puta ukrštenih, realno-fantastičnih priča o šest inkarnacija slavnog muzičara, od 19. veka do danas, na samom kraju filma vidimo autentičnog Dilana, kako kao mladić svira usnu harmoniku na koncertu: kao da ova potraga za identitetom umetnosti/čoveka završava u povezivanju svih niti, u jednom sigurnom identitetu (potraga za sigurnim identitetom inače čini jedan od glavnih motiva u filmovima najvećeg majstora trilera, Alfreda Hičkoka. (Wollen). Ako se Dilan stalno „izmicao“ i „bio negde drugde“, ovde je on zaokružen i sigurno „pohranjen“, možda kao tajna, ali sada kao nama bliska tajna, zahvaljujući intervenciji filma. Revolucionarnost ovog filma, koja se ogleda u njegovom otvorenom pristupu pojmu identiteta kao procesa, kao i u kvir-konotacijama, možda je razlog što se ovaj film neće naći u redovnoj bioskopskoj distribuciji u Srbiji.\nKvir teorija, „zbirka intelektualnih angažmana koji uključuju odnose između pola, roda i seksualne želje. . . sa izrazito neortodoksnim shvatanjem pojma discipline“ (Spargo), svoj koncept zasniva na pluralnosti, prisutnosti i ravnopravnosti različitih, najčešće nestabilnih i rodnih identiteta i seksualnih ponašanja u istorijskim i savremenim zapadnim društvima (Šuvaković). Razvijena iz biopolitičkih teorija Mišela Fukoa, gej i lezbejskih studija, ova vrsta teorije odnosi se u širem smislu na preispitivanje odnosa moći i roda. Prva vodeća teoretičarka kvira, feministkinja Džudit Batler, razvila je pojam performativnosti kao ključan za određenje rodnog identiteta, pokazujući da njega samog performativno konstituišu sama „ispoljavanja“ koja se smatraju njegovim učincima (Džagouz). Rodna transvestija, koja se pored ostalog javlja kako u klasičnom tako i u savremenom filmu, smatra se jednom od pouzdanih manifestacija kvira.\nPoznat kao stvaralac koji se u dosadašnjem radu nije libio da dotakne teme transvestije i homoseksualnosti, imenovan kao predstavnik „novog kvir filma“, u ovom delu Hejnz pored ostalog, svesno ili intuitivno, primenjuje neke od ideja kvira na jednog heteroseksualnog muzičara. Nastojeći da putem jezika umetnosti pojam identiteta transformiše od represivne kategorije društvenog uobličavanja pojedinca i grupa ka poimanju identiteta kao područja slobodnog izbora, on se upušta u neočekivano slobodnu interpretaciju Dilanovih „života i vremena“, u kojoj telesno materijalizuje političke i lične izbore ovog genijalnog kantautora. Hejnz ne preza da Dilanu dodeli identitet podređenih grupa, od crnog 11-godišnjeg dečaka koji je pobegao iz popravnog doma (Frenklin), žene (Blančet) i političkog aktiviste na saslušanju (Bejl), kao ni identitet „uzornog belog heteroseksualnog muškarca“ (Ledžer), ili mejnstrim holivudske zvezde koja igra odmetnika od zakona (Gir). Ono što nas najviše fascinira jeste, najpre, šok izazvan činjenicom da crni dečak ravnopravno igra poznatog belog pevača, što je takoreći direktni opozit komercijalnom muzičkom filmu Telohranitelj sa crnom pevačicom Vitni Hjuston, u kome je tokom celog filma zatomljeno (nepomenuto, nevidljivo) da ona nije bela. I odmah zatim, tu je izbor Kejt Blančet za centralni lik Dilana, kao umetnika koji sopstvenu nezavisnost od dnevne politike mora da brani po cenu mržnje većine svoje publike. Ako je Dilan bio osećajan, saosećajan, intuitivan, uostalom jako privlačan, zašto on u ovim personama ne bi bio i žena? Publika ubira ogromno uživanje u ovoj svesti o „zabranjenoj“ transvestiji, u traženju pritajenih znakova i perfektnoj izvedbi, ili performansu, duboko uverljive Blančet, koja izražava agresiju, rezignaciju, spoljne i unutarnje trzaje Dilanovog inače plemenitog bića. Činjenica njene ženskosti i njena interpretacija toliko pojačava utisak, da Dilan ne bi bolje odigrao ni sam sebe.\nOvakav postupak raščlanjavanja glavne ličnosti filma može se tumačiti kao totalna relativizacija fiksnog muško/ženskog, rasnog, klasnog i drugog identiteta, dok se konstrukcija priče može razumeti i kao otelovljenje Dilanovog nesvesnog (njegovih snova i sećanja). Razlažući identitet filma kao igrane forme upotrebom mozaičke strukture, citatnosti, intertekstualnosti i kvazidokumentarnih sadržaja, autor uporedno razlaže identitet muzičke zvezde u niz njenih življenih i/ili željenih persona, da bi i jedan i drugi zatim ponovo sklopio u nekontaminirani, slobodni prostor sveta Boba Dilana.\nŽivimo u „društvu kulture“, u kome su kinematografija i mediji imali važnu ulogu kao glavni pokretači kulturnog kapitalizma, faze razvoja kapitala u kojoj je izvor zarade sve više informacioni (zasnovan na podacima) i sve više vizuelni (novine, časopisi i knjige; muzika, filmovi i kompjuterske igrice (MekNejr). Privreda se sve više zasniva na pristupu različitim medijima koji kulturnu robu čuvaju i prodaju. Naša tela predmet su medijske obrade i filmske estetizacije, i kao takva predstavljaju stalno poprište daljih kulturnih zalaganja i političke borbe.


Davor Dragičević za TVSA: Dokaze koje posjedujemo ukazuju da se radi o ubistvima naše djece (VIDEO) – TVSA.BA\nNedjelja, 20 Juna, 2021 9:32\nNaslovna/Vijesti/Bosna i Hercegovina/Davor Dragičević za TVSA: Dokaze koje posjedujemo ukazuju da se radi o ubistvima naše djece (VIDEO)\nDavor Dragičević za TVSA: Dokaze koje posjedujemo ukazuju da se radi o ubistvima naše djece (VIDEO)\nGosti Dnevnika TVSA bili su Davor Dragičević, otac nastradalog mladića iz Banje Luke Davida Dragičevića i Elvedin Okerić sadašnji predsjedavajući Skupštine KS, a bivši predsjednik komisije za sigurnost 2015 – 2019.g.\n“Dokazi govore vlastitim jezikom. Sve dokaze koje posjedujemo Muriz Memić, advokat Ifet Feraget i ja nedvojbeno ukazuju da se radi o brutalnim ubistvima naše djece”, kazao je Davor Dragičević.\nDragičević je izrazio nadu da će u oba slučaja sa novim dokazima doći do preokreta i da će konačno u BiH pravda pobijediti.\n“Tužilaštvo u Banja Luci vodi istragu na zaštiti ubica Davida Dragičevića. Očekujemo da predmet preuzme Tužilaštvo BiH na čelu sa Gordanom Tadić. Ovo je organizovani kriminal, zaključio je Dragičević.\nElvedin Okerić je rekao da ova agonija traje pet godina kako za porodicu Memić tako i za građane BiH.\n“Očigledno nekome se ne žuri i neko ima interese da zataška određene nezakonitosti”, poručio je Okerić i dodao da je današnje hapšenje poruka i nada za građane BiH da ipak postoji pravni sistem.\nKatica: Radna grupa za uspostavu helikopterske jedinice nastavlja rad\nMuzej ratnog djetinjstva obilježava četvrti rođendan


Zrinskice se vraćaju iz Umaga s uvjerljivom pobjedom – Muralist.hr\nZrinskice se vraćaju iz Umaga s uvjerljivom pobjedom\nRukometašice Zrinskog brzo su se vratile na pobjednički kolosijek i prebrodile prošlotjedni domaći poraz od Dalmatinke. Iz Umaga se vraćaju s vrijedna dva boda uvjerljivom pobjedom, iako sam početak nije naslućivao na takvo što. Ali samo prvih desetak minuta kada je Umag imao prednost čak 8:2. Slijedi serija s devet uzastopnih golova Zrinskog bez primljenog pogotka i u već 14. minuti Čakovčanke vode 8:11 . Domaće rukometašice još jednom su se na kratko vratile u igru kada u 23. minuti vode 17:15 i to im je bilo sve. Do kraja poluvremena u utakmici s jako puno golova Zrinski ponovo preokreće i na odmor Mrđenove igračice odlaze s tri gola prednosti ( 18:21 ).\nU drugom dijelu prednost Zrinskica se samo povećavala da bi u nekoliko navrata bila plus sedam ( 27:34 i 31:38 ) i utakmicu bez problema privode kraju za sigurnu pobjedu 33:39.\nU ovoj golijadi za Zrinski su se s po devet golova upisale Gavrić i Car, Pajić i Vukojević postigle su po sedam, Resman i Balić po tri gola, a jedan je zabila Pavlović koja je nedavno došla na posudbu iz koprivničke Podravke.\nTako su na najbolji način čestitale rođendan svojoj suigračici, vratarki Anji Žvorc. I mi se pridružujemo čestitkama! U sljedećem kolu naredni vikend u Čakovec dolazi Murvica i očekuju se novi bodovi za uzlet prema gornjem dijelu .\n(Tekst: Miljenko Dovečer, Foto: FB Zrinski)


KAKO ISPUNITI DUGO SANJANE ŽELJE- PAULO KOELJO: Mojih 25 smernica i važnih stavki za sreću.. | Web-Tribune.com\nHome / ZDRAVLJE / KAKO ISPUNITI DUGO SANJANE ŽELJE- PAULO KOELJO: Mojih 25 smernica i važnih stavki za sreću..\nKAKO ISPUNITI DUGO SANJANE ŽELJE- PAULO KOELJO: Mojih 25 smernica i važnih stavki za sreću..\n21. februara 2015.\tZDRAVLJE 1 Comment\n„Veoma važne sastanke planiraju duše mnogo pre nego što se tela sretnu. Generalno, to se dogodi onda kad dostignemo neku granicu, kad treba umremo i da se emocionalno ponovo rodimo.Ti sastanci nas čekaju ali se često dogodi da ih mi izbegnemo. Međutim, ako smo očajni, ako nemamo šta da izgubimo, ili nasuprot tome, ako smo oduševljeni životom, tada nam se to nepoznato ukaže, te naš univerzum menja pravac.“\nPrevious OTKRIJTE ZAŠTO: Ove kombinacije horoskopskih znakova nikako ne bi trebalo da su u vezi..\nNext Sa 82 godine nije imala nijednu sedu vlas: OVAJ SOK VRAĆA ORIGINALNU BOJU KOSE! (RECEPT)!


Vukovar Envision d.o.o.\nPetak, 25 Rujan 2015 13:05\nPoslovno-inovacijski centar BIC-Vukovar prezentiran je na 8. Sajmu poslova koji se održao 25. rujna ove godine u Dvorcu Eltz u Vukovaru. I ove godine Sajam je organizirao Hrvatski zavod za zapošljavanje – Područni ured Vukovar, a Grad Vukovar jedan je od partnera u organizaciji ovog događanja.\nNa Sajmu je svoje štandove postavilo šezdesetak izlagača, a Grad Vukovarnezaposlenima je predstavio podršku za pokretanje poslovnog pothvata i samozapošljavanje koja im se pruža kroz kompleks Poslovno-inovacijskog centra BIC- Vukovar, s naglaskom na Poduzetnički inkubator.\nPoduzetnički inkubator nezaposlenim će osobama pružati potporu u procesu pokretanja vlastitog poslovnog pothvata i samozapošljavanju, odnosno cjelovit paket usluga; od subvencioniranog poslovnog prostora, potpore inovacijama, potpore rastu poduzeća do različitih intelektualnih i administrativnih usluga. Nadalje, na Sajmu je najavljeno i održavanje edukacija i treninga za potencijalne stanare Inkubatora te je zainteresiranima ukazana mogućnost sudjelovanja na istima.\nZamjenica gradonačelnika Marija Budimir nazočila je Sajmu te se prilikom obraćanja posjetiteljima Sajma zahvalila i Hrvatskom zavodu za zapošljavanje – Područnom uredu Vukovar na izuzetno dobroj suradnji, ali i pomoći i podršci koju iskazuju nezaposlenima u Vukovaru održavanjem različitih radionica te savjetovanjima. „Organiziranjem Sajma poslova sve se sudionike na lokalnom tržištu rada željelo potaknuti na promišljanje o važnosti ljudskih potencijala, kao preduvjeta za uspješno poslovanje, ali i potaknuti otvorenu komunikaciju između poslodavaca i potencijalnih djelatnika kako bismo ubrzali i olakšali proces aktivnog traženja i nalaženja posla. Naravno, svi smo svjesni situacije i smanjenje nezaposlenosti u našemu gradu svakako nam je prioritet, a Sajam poslova samo je jedan mali, ali ne manje bitan, korak u rješavanju ovoga problema,” istaknula je zamjenica gradonačelnika Budimir.


Sanda Mileusnić | 7. jul 2020. | 12:24 | Društvo\nNakon Gerontološkog kluba „Centar 2“, i onaj u Bajnatu će u narednih nekoliko meseci biti obnovljen. Projekat energetske sanacije vredan je preko pet miliona dinara, a sredstva su obezbedili Ministarstvo rudarstva i energetike i Grad Subotica.\nGerontološki klub Bajnat ima oko 1500 članova i jedan je od starijih, tradicionalnijih klubova u Subotici, a u njemu se pružaju sve usluge najstarijim građanima, istakao je direktor Nenad Ivanišević i dodao je ceo objekat zreo za kompletnu obnovu.\nProjekat „Energetske sanacije gerontološkog kluba Bajnat“ vredan je 5.394.000 dinara, a sredstva su obezbeđena na konkursu Ministarstva rudarstva i energetike koje učestvuje sa 3,8 miliona, dok Grad dotira preostalih 1,6 miliona.\nOvaj ugovor je od velikog značaja za Grad, a saradnja sa Republikom i Pokrajinom su ključne u realizaciji ovog i ostalih kapitalnih projekata, jer bez nje sredstva ne bi mogla biti obezbeđena, istakla je gradska menadžerka, Zagorka Panić. Energetska sanacija je neophodna jer se time štedi energija, a samim tim ušteda je i u budžetu, dodala je ona .\nOvo je drugi projekat koji Gerontološki centar realizuje u saradnji sa Gradom i Ministarstvom rudarstva i energetike , dok je putem Kancelarije za javna ulaganja uloženo gotovo milijardu dinara, napominje Ivanišević, i dodaje da je projektno tehnička dokumentacija i za ostale objekte spremna i čeka nove konkurse.


Bugojno: Turistički radnici fokus stavljaju na domaće potencijale | Banja Luka 24 sata\nHome Biznis Bugojno: Turistički radnici fokus stavljaju na domaće potencijale\nU većini bosanskohercegovačkih turističkih agencija pronalaze nove mogućnosti organiziranja rada kako bi prevazišli novonastalu situaciju, u kojoj je za sada nemoguće realizirati ranije dogovorena putovanja u inozemstvo.\nZa razliku od proteklih godina, fokus je stavljen na ponudu domaćih turističkih potencijala, kojih na prostoru Bosne i Hercegovine ima u izobilju.\n– Pored prirodnih bogatstava, tu su vrhunski hotelski kompleksi, kao i gastronomska ponuda koja je prepoznatljiva u svijetu – navodi direktor turističke agencije “Lambada” iz tog grada Amel Fazlibegović.\nDodaje kako je oblast turizma u BiH pretrpjela ogromne štete tokom pandemije, te da je situacija pred početak ljetne sezone još neizvjesna, te ističe kako je ovo teško vrijeme za sve one koji se bave turizmom.\nPo njegovim riječima nadu i optimizam u agenciji, koja postoji od 1998. godine, vide u organiziranju putovanja i ekskurzija na prostoru BiH.\nKao potencijalne bh. destinacije za koje su zainteresirani na području Bugojna navode se Jajce, Prusac, Livno, Međugorje, Krajina, Visoko, Travnik…


Elodie Details® Zimska vreča Meadow Blossom | Web Shop Evitas\nUniverzalne zimske vreće brenda Elodie će pobrinuti za maksimalnu udobnost vaših mališana u hladnim zimskim danima. Brend Elodie već više od deset godina razvija svoj ikonični proizvod - zimsku vreću, koju roditelji upotrebljavaju diljem svijeta. Rezultat je čvrst i vrhunski proizvod, koji ima veoma mnogo praktičnih funkcija. Pri kreiranju namjene puno pozornosti na detaljima i dizajnu kao i pri materijalima i funkcionalnosti. Vanjski materijal vreće je izrađen uz pomoć Bionic Finish RUDOLF postupka, koji stvara potpunu zaštitu od vjetra i vlage.


"Prvi put u istoriji Vanja Stanković osvojila je svetsku zlatnu medalju u tekvondou za Srbiju! Ovaj uspeh naše Vanje koja je sa samo devetnaest godina postala svetski prvak vredan je svakog poštovanja i divljenja! Hvala Vanja, čestitam ti ovaj planetarni sportski uspeh i siguran sam da je pred tobom blistava šampionska karijera! Ti si naš ponos! Svaka čast šampionko!", navodi se u čestitki ministra.\nPodsetimo, Stankovićeva je u Mujuu osvojila zlato u kategoriji takmičarki do 49 kilograma težine, savladavši u finalu Tajlanđanku Vongpatanakit sa 10:5.


BOMBA NA APENINIMA: Murinjo od naredne sezone trener Rome | Novosti.RS\nBOMBA NA APENINIMA: Murinjo od naredne sezone trener Rome\n04. 05. 2021. u 15:30\nČUVENI portugalski fudbalski trener Žoze Murinjo od naredne sezone biće šef stručnog štaba Rome, saopštio je danas italijanski klub.\nMurinjo je nedavno dobio otkaz u Totenhemu, a na klupi "vučice" zameniće Paula Fonseku, koji će napustiti ekipu na kraju ove sezone.\nMurinjo se vraća u Italiju posle 11 godina, nakon što je predvodio Inter do čuvene "triplete" 2010.\nŽoze Murinjo FK Roma Serija A fudbal FK Totenhem Sport trener FK Roma


Radna snaga iz zemalja južne i istočne Europe iscrpljena u Njemačkoj – Relax Portal\n4. studenoga 2019. ADMIN Zanimljivosti 0\nNjemački stručnjak za migracije naveo je da će do 2040. oko 35 posto njemačkog stanovništva imati migrantsko porijeklo ili će sami biti migranti. ”Trenutno oko četvrtine ljudi u Njemačkoj ima migrantsko porijeklo. Za 20 godina to će biti najmanje 35, ali bi moglo biti i više od 40 posto. U gradovima poput Frankfurta bit će između 65 i 70 posto”, rekao je Brücker, prenosi DW.\nSve manje poljoprivrednika u Hercegbosanskoj županiji / VIDEO


04.11.2019. 14:48h 04.11.2019. 14:49h\nMinistar za evropske integracije Jadranka Joksimović razgovarala je danas sa šefom diplomatije Holandije Stefom Blokom o nastavku evrointegracija Srbije i saradnji dve države u tom procesu, reformskim aktivnostima, situaciji u regionu i EU, bilateralnim odnosima i drugim temama.\nMinistar je zahvalila Holandiji, kao našem značajnom partneru u pristupnom procesu na podršci i tehničkoj i ekspertskoj pomoći koju pruža našoj državi u evrointegracijama.\nUkazala je i na važnost principa da se napredak u evrointegracijama meri prema učinku svake države kandidata pojedinačno i izrazila očekivanje da će Holandija, kao i do sada, zauzimati takav striktan, ali fer pristup, saopšteno je iz kabineta Jadranke Joksimović.\nJoksimovićeva je ukazala da se reforme sprovode sa visokim stepenom odgovornosti. Naglasilila je da to dokazuje i činjenica da su kompanije iz Holandije jedne od naprisutnijih na našem tržištu. Posebno su, prema njenim rečima, značajne reformske aktivnosti u segmentu ekonomije i vladavine prava koje doprinose stvaranju, i za inostrane investitore potvrđeno, povoljnog privrednog ambijenta.\nMinistar je precizirala da je nova Medijska strategija poslata u Brisel na mišljenje, obuhvatila mere za unapređenje bezbednosti novinara koje su, u inkluzivnom procesu, predočila medijska udruženja. Obavestila je Bloka da su svi prijavljeni slučajevi pretnji novinarima, ili procesuirani, ili su u fazi prikupljanja dokaza.\nJoksimović je izvestila Bloka da je Srbija uspostavila sveobuhvatan zakonodavni okvir u borbi protiv korupcije i da je sada na Parlamentu rad na usvajanju amandmana u vezi nosilaca pravosudnih funkcija.\nOna očekuje da u odnosu na preduzete aktivnosti države članice EU podrže otvaranje novih poglavlja tokom finskog predsedavanja Savetom EU.\nMinistar Blok je potvrdio da će Holandija nastaviti da podržava evrointegracije Srbije, rukovodeći se načelom da od pojedinačnih rezultata svake države kandidata zavisi i njen napredak na evropskom putu.\nAkcentovao je značaj i rezultate sprovođenja zahtevnih reformi, posebno ekonoimskih, ali i u oblasti vladavine prava i naglasio da bi trebalo da se intenziviraju.\nJoksimović i Blok ocenili su da su bilateralni odnosi dve države dobri i da postoji obostrano raspoloženje da se intenziviraju. Posebno kroz privrednu saradnju, jer je Holandija jedan od najvećih investitora u našu privredu, navedeno je u saopštenju.\nRAMUŠU NAORUŽAVANJE SRBIJE TRN U OKU! POBESNEO ZBOG SARADNJE SA RUSIJOM: Srbija da prekine ovo ludilo dok nije kasno! To je pretnja Prištini\nSrbijaHolandijaŠtef BlokJadranka Joksimovićevropske integracijeevrointegracijebilateralni odnosimeđudržavni odnosi


Ceo svet je plakao: Vlasnik se oprašta sa voljenom kucom\nPoslednji oproštaj sa vernim prijateljem\nFotografija na kojoj se vlasnik po poslednji put pozdravlja sa svojim psom obišla je ceo svet i za samo nekoliko dana rastužila ljubitelje pasa širom planete\nLjubimci 29.06.2013. - 21:00h\nFoto: Sara Robertson\nOva fotografija obišla je svet i za samo nekoliko dana rastužila ljubitelje pasa širom planete. Na njoj je prikazan vlasnik koji se po poslednji put pozdravlja sa svojim vernim prijateljem, kucom po imenu Dakota, koja je na samrti.\nAutor fotografije je Sara Robertson. Ona je zabeležila oproštaj svog muža Adama i njihovog krznenog prijatelja.\n"U februaru ove godine Adam i ja smo saznali da Dakota ima rak koji brzo napreduje i koji je nedugo potom metastazirao na njena pluća. Dali smo sve od sebe da spasimo svoju malu prijateljicu, ili da joj bar ublažimo muke. Posle nepunih mesec dana shvatili smo da našoj voljenoj kuci nema spasa i da moramo da se pozdravimo od nje", priseća se Sara.\nSara i Adam suočili su se sa bolnim trenucima, verujući do poslednjeg trenutka da će volja za životom njihovog psa pobediti opaku bolest. Ipak, sva ljubav i volja nisu bili dovoljni da spasu ovu kucu.\n"Slikala sam Adama i Dakotu kako bih zabeležila njihove poslednje zajedničke trenutke. Ona je njegova prva ljubav i čitav život je provela s njim. Njemu je bilo najteže da se oprosti od svoje kuce", objašnjava Sara.\nRobertsonovi su uspavali svoju kucu 15. marta, a nedavno su na Internetu objavili ovu dirljivu fotografiju, u znak sećanja na sve izgubljene krznene drugare koje je opaka bolest zauvek rastavila od svojih najmilijih.


RTS :: "Delfini": A sada u Tokio po zlato!\nVaterpolo "Delfini": A sada u Tokio po zlato!\nnedelja, 23. jun 2019, 19:26 -> 19:42\n"Delfini": A sada u Tokio po zlato!\n"Bila je jako teško po kiši, slaba vidljivost... Igrali smo u otežanim uslovima, ali smo uspeli da slavimo uz veliku podršku sa tribina. Ona nas je nosila", rekao je Prlainović novinarima posle meča.\n"Idemo do Tokija po olimpijsko zlato, naše ambicije su najviše".\nMitrović kaže da je u ovom momentu najbitnije da je izborena olimpijska viza, gde "delfini" brane zlato.\n"Prva asococija su definitivno Olimpijske igre, to je bio cilj. A posle toga nam je bilo da u Beogradu pred našom publikom odigramo dobro i zato smo presrećni. Ovo je za naše navijače, to je znak zahvalnosti prema njima. Videli su svi kakvo je vreme bilo".\n"Izvukli su me saigrači. U nekim momentima nisam briljirao i kada je tako, teško je da ekipa pobedi. Bio je veliki ulog i ovo je jedan od najčudnijih mečeva. Pamtiću ga do kraja života", zaključio je Mitrović, konstatujući da je njegov tim još jednom pokazao koliko je veliki.\n"Bilo je teško koliko i ovo nevreme. Ovo nisam doživeo u karijeri. Čestitam izuzetnim protivnicima. Publika je bila nestvarna po ovakvoj provali oblaka i nevremenu. Velika čast i u ime celog tima zahvalio bih se publici. Ovo je njihova titula. Mi im se poklanjamo i zahvaljujemo na podršci. Večeras je bila velika stvar biti Srbin", rekao je Filipović.\n"Kad vam 5.000 duša viće "Fićo, Fićo", ta lopta i ruka su bile lakše. Možda ja nisam verovao kao oni i hvala im na tome", zaključio je Filipović.\n"Izuzetno mokra predstava za sve nas. Pre pobede, želim da stavim publiku ispred nas... Ispratili su kraj utakmice uz bodrenje momaka koji su zaslužili ovu pobedu i koji su napravili korak ka Olimpijskim igrama", rekao je Savić.\nPUblikom su bili oduševljeni i hrvatski mediji, koji su pisali o dočeku hrvatske reprezentacije na Tašmajdanu.\n(utorak, 25. jun 2019, 14:27) - Nenad Ranisavljevic Paris [neregistrovani]


Vujačić: Prosječna zaduženost građana po gotovinskim kreditima 10,7 hiljada eura\nANALIZA POKAZALA DA SU GOTOVINSKI KREDITI U STALNOM RASTU\nDirektor sektora za kontrolu banaka u CBCG je objasnio da su građani sa prosječnom platom od 511 eura mogli da podignu u gotovini i do 25.000 eura kod banaka, te da se moralo voditi računa o tome\n3894 pregleda\t4 komentar(a)\nVujačić, Foto: Zoran Đurić\n17.10.2019. 13:55h Ažurirano: 17.10.2019. 13:41h\nCentralna banka je odlučila da ograniči gotovinske kredite, jer je analiza pokazala da su oni u stalnom rastu posljednjih pet godina.\nTo je saopštio danas direktor sektora za kontrolu banaka u CBCG, Dejan Vujačić.\nOn je objasnio da su građani sa prosječnom platom od 511 eura mogli da podignu u gotovini i do 25.000 eura kod banaka, te da se moralo voditi računa o tome.\n"Prosječna zaduženost građana je rasla i sada iznosi po gotovinskim kreditima 10,7 hiljada eura", rekao je Vujačić.\nObuzdajte gotovinske kredite, ali u 2020.\nOn je kazao da pet banaka neće moci da odobrava ove kredite, odnosno, da će za njih važiti nove mjere.\nOd januara oštrije mjere\nSavjet CBCG je u ponedjeljak, 14. oktobra usvojio odluku o ograničavanju gotovinskih kredita koje će banke davati građanima, a čija će primjena početi od januara. Nacrtom je planirano od novembra, a nakon razgovora sa bankarima rok je pomjeren.\nbankegotovinski kreditiCBCGCentralna bankaDejan Vujačić\n24.09. 07:17 h\t483\t104098\n24.09. 14:14 h\t122\t48359\n24.09. 10:35 h\t812\t44805\n24.09. 12:23 h\t378\t36202\n23.09. 20:17 h\t1656\t35663\n24.09. 07:17 h\t312\t483\n23.09. 20:17 h\t138\t1656\n24.09. 14:14 h\t126\t122\n24.09. 10:35 h\t110\t812\n24.09. 13:12 h\t71\t552


Milić: Vučić nagovestio mogućnost izmene preambule Ustava na referendumu | Novinska agencija Beta\nKosovski problem u raljama dnevne politike\nPOLITIKA | 12.05.2018 11:00\nPravni ekspert Veljko Milić iz Centra za pravosudna istraživanja (CEPRIS) izjavio je da je veoma moguće da je predsednik Srbije Aleksandar Vučić svojom izjavom da će se o rešenju kosovskog problema izjasniti gradjani Srbije zapravo najavio referendum o promeni sadašnje preambule Ustava, u kojoj se navodi da je Kosovo sastavni deo Srbije.\nOn je dodao da u tom svetlu treba tumačiti i deo izjave u kome Vučić navodi da će gradjani imati priliku da se izjasne o rešenju za Kosovo, jer bi akt o promeni Ustava pre usvajanja u Skupštini Srbije trebalo da bude potvrdjen na referendumu.\n"Naime, svako rešenje koje je drugačije od onog iz preambule Ustava, podrazumevalo bi i izmenu Ustava u tom delu. Samim Ustavom je predvidjeno da je Narodna skupština dužna da akt o promeni Ustava, koji se odnosi na preambulu, stavi na referendum radi potvrdjivanja. Drugim rečima, nemoguće je pronaći bilo kako rešenje za Kosovo bez izmene preambule Ustava, a izmena preambule je nemoguća bez izjašnjavanja gradjana na referendumu”, objasnio je Milić.\nStamatović: Gradjani neka ne nasedaju na Vučićevu priču o referendumu o Kosovu