Konstruktivistièki pogled na svet:\nod Admin taj Uto Jan 27, 2009 12:23 am\nPredstavljanje jedne paradigme\nKonstruktivistièki pogled na svet u poslednjih dvadesetak godina uoblièio se u uticajnu i\nrasprostranjenu paradigmu èiji pogled na svet predstavlja znamenitu alternativu tradicionalnim,\npozitivistièkim shvatanjima. U radu je izložen pregled definicija konstruktivizma u razlièitim\noblastima izuèavanja, a zatim je status ovog pravca razmotren u kontekstu teorija saznavanja –\nsa posebnim osvrtom na korigovanje predmeta nauènog saznavanja, statusa nauènog\nistraživanja i granica izmeðu ontologije i epistemologije. Potom su predstavljena osnovna\nneèela konstruktivizma u psihologiji i dat je pregled razlièitih pravaca koji obrazuju\nkonstruktivistièku metateoriju u psihologiji. Pored toga, izloženi su i brojni kriteriujumi za\nrazvrstavanje razlièitih konstruktivistièkih pravaca. Najzad, izložene su i ukratko predstavljene\nèetiri "taèke oslonca" konstruktivistièke metateorije – kao didaktièki pokušaj da se izdvoje\nsrodna shvatanja kojima se omeðuje konstruktivistièka paradigma u psihologiji.\nKljuène reèi: konstruktivizam, konstruktivistièka metateorija, realizam, antirealizam,\nIzveden iz latinskog glagola construere, glagol konstruisati upotrebljava se da\noznaèi akt sazdavanja, graðenja, ili saèinjanja (Vujaklija, 1980). Meðutim, imenica\nkonstrukcionista ne oznaèava samo onoga ko izvršava gradnju, veæ i osobu koja izvodi\n"labave" ili "stroge" konstrukcije, tj. tumaèenja – na primer, zakona. Sa druge strane,\npridev konstruktivan ima vrednosnu konotaciju i odnosi se na obezbeðivanje pozitivnih i\nkorisnih uticaja. Za razliku od navedenih izraza, imenica konstrukt opet ima drugaèija\nznaèenja. Jedno je lingvistièko i tièe se\ngrupe reèi koje obrazuju frazu, a koje su razlièite od složenice. Drugo je psihološko, i\noznaèava objekat opažanja ili mišljenja koji je uoblièen kao spoj utisaka iz sadašnjosti i\nutisaka iz prošlosti (Oxford Universal Dictionary, 1973).\nPored ovoga, konstruktivizam u matematici odnosi se na korolar doktrine\nformalizma, koja od matematièkih entiteta ili iskaza, ukoliko pretenduju na istinitost,\nzahteva moguænost njihovog formalnog dokazivanja (Flew, 1979). Matematièki\nkonstruktivizam obuhvata nekoliko škola koje smatraju da se neki matematièki objekat\nmože proglasiti postojeæim ako, i samo ako, je moguæe konstruisati taj objekat\nmatematièkim sredstvima. Osnovu konstruktivizma u matematici èini jedan skeptièni\nstav kojim se njime zabranjuje da se za mnoge matematièke objekte, èije postojanje\nveæina matematièara uzima zdravo za gotovo, tvrdi da postoje pre nego što je njihovo\npostojanje dokazano (Bishop, 1972). U ekonomiji koristi se izraz konstrukcionizam, ali\nkao sinonim za "racionalistièki intervencionizam" ili, drugaèije reèeno, eksplicitno\nracionalizovane pokušaje da se regulišu ili nadziru složeni, otvoreni sistemi (Hayek,\n1964; Weimer, 1982). Ovo nikako ne treba pomešati sa konstruktivistièkim pokretom,\nkoji se kao pravac u umetnosti i književnosti razvio posle prvog svetskog rata u Rusiji i\nèije su pristalice nastojale da umetnost konstruišu koristeæi se apstraktnim\ngeometrijskim figurama1 (Encyclopedia Britannica, 1997).\nDo sada navedena znaèenja, takoðe, ne smeju se poistovetiti sa filozofskim\nodreðenjem ovog pojma. Konstruktivizam u filozofiji predstavlja pokušaj uoblièenja\npolaznih stanovišta za odreðenje fizièke realnosti koja su drugaèija od filozofije\nrealizma, odnosno doktrine po kojoj spoljašnji svet postoji nezavisno od procesa\nopažanja ili mišljenja (Oxford Universal Dictionary, 1973). Zato se konstruktivizam u\ndomenu ontologije èesto stavlja na stranu nominalizma (doktrine po kojoj se\nuniverzalije ili apstraktni pojmovi roda i vrste posmatraju kao puka imena koja ne\nkorespondeniraju ni sa kakvom stvarnošæu) i konceptualizma (doktrine po kojoj\nuniverzalije postoje samo kao koncepti uma). Istovremeno, konstruktivizam se posmatra\ni kao jedan vid antirealizma koji u skorije vreme predstavlja poseban izazov za\nrealistièku doktrinu u epistemološkoj ravni (Routledge Encyclopedia of Philosophy,\n1998). Zbog toga je konstruktivistièki naèin mišljenja srodan fenomenalizmu (doktrini\nda su fenomeni jedini objekti saznanja i jedina stvarnost), instrumentalizmu (doktrina\nkoja posmatra objekte saznavanja kao pragmatièka sredstva kojima se mogu zadovoljiti\nrazne ljudske namere i ciljevi) i konvencionalizmu (doktrina po kojoj nauène istine\nnužno poèivaju na konvencijama izmeðu ljudi). U tom smislu konstruktivizam odreðuje\nznanje kao nešto što je sazdano društvenom aktivnošæu ljudi, a "èinjenice" se\nposmatraju kao proizvod ljudske delatnosti.\nRe: Konstruktivistièki pogled na svet:\nod Admin taj Uto Jan 27, 2009 12:27 am\nNa ovaj naèin u pitanje se dovodi objektivnost znanja i\n1Pristalice konstruktivizma (Vladimir Tatljin, Ljubov Popova, Anton Pevzner, Naum Gabo,\nAleksandar Rodèenko, Georgij Jakulov, El Lisicki i dr.) nastojali su da umetnièka stremljenja dovedu u sklad\nsa razvojem tehnike i industrijalizacije tako što su se u svom radu koristili modernim industrijskim\nmaterijalima – plastikom, èelikom i staklom (za opsežniji prikaz ideja konstruktivistickog pokreta u umetnosti vidi: Grej, 1978). nezavisno postojanje objekata za koje se zalaže realizam. Shodno tome treba tumaèiti i odreðenje stvarnosti kao dinamièke, odnosno konstruktivne. Doktrina konstrukcionalizma izvedena iz ovakvog shvatanja stvarnosti proishodi stavom da fizièari ne otkrivaju, veæ stvaraju svoj univerzum (Margenau, 1977).\nU novije vreme, pak, rad savremenih konstruktivistièkih filozofa2 (Goodman, 1976, 1978, 1984; Margenau, 1977, 1987; LeShan & Margenau, 1982; Searle, 1995) svrstava se èesto uz epistemološku doktrinu divergentnog relativizma, koja istièe da\npresudnu ulogu u saznavanju igraju referentni okviri. Ovo stanovište suprotstavlja se konvergentnom realizmu i zagovara ideju da nauène teorije ne mogu da budu istinite u smislu njihove korespondencije sa stvarnošæu (za detaljniji prikaz filozofije divergentnog relativizma vidi: Sinðeliæ, 1988). Naèin na koji posmatramo, razumemo i\nopisujemo realnost, u najveæoj moguæoj meri zavisi od referentnih okvira. Bez njih nema ni razmišljanja, ni opažanja, ni utvrðivanja èinjenica. Njihova promena menja i opis stvarnosti. Referentni okvir, u skladu sa svojim šemama, ureðuje naše iskustvo\nvršeæi segmentaciju i klasifikovanje datog sirovog materijala i ustrojava ovako dobijene elemente u opažanje i druge kognitivne strukture. Ovi okviri su a priori u odnosu na iskustvo, oni su arbitrarni i velikim delom njihovo delanje vrši se nesvesno. Struktura\nreferentnih okvira ekstremno je složena i sastoji se od više razlièitih i relativno odvojenih nivoa. Neki od ovih nivoa inkorporisani su u ljudsku fiziologiju; a neki su deo osnovnih psiholoških oèekivanja ljudi, njihovog jezika, postojeæeg znanja, itd. Ove strukture mogu se menjati, ali ova promena je obrnuto srazmerna dubini na kojoj dati\nnivo operiše. Ono što zdrav razum vidi kao aspekte stvarnosti, u stvari je proishod interakcije dva sistema: organizma i sredine. Nauèno znanje o onom što mislimo da stvarnost jeste uvek je posredovano referentnim okvirima uzajamno nesamerljivim i\nizmeðu kojih nijedan nema apsolutnu premoæ. Svaki od ovih okvira, èiji je razvoj evolutivan, predstavlja samo jedan od moguæih alternativnih vidova organizacije iskustva, a koja može da bude podjednako uspešna sa taèke gledišta prilagoðavanja\nokolnostima. Zato se ponekad kaže da je konstruktivizam srodan i perspektivizmu, uèenju po kome se stvarnost shvata sa gledišta naših potreba, interesa i ciljeva.\nPerspektivizam porièe apsolutnu stvarnost i zagovara postojanje veæeg broja perspektiva koje, mada razlièite, mogu istovremeno biti podjednako održive. Izgleda da postojeæi konstruktivistièki pravci deluju izolovano i nepovezano, jer veæina konstruktivista iz jedne oblasti nije upoznata sa konstruktivizmom u nekoj drugoj\ndisciplini. Ipak, jedno je zajednièko konstruktivistièkim pristupima u ovom tekstu navedenim – svi se slažu u tome da stvarnost nije ono što izgleda da jeste. Pored toga, jasno je da je znaèenje koje se konstruktivizmu pridaje u razlièitim disciplinama\nslojevito. S obzirom na složenost ovog pitanja, neophodno je zadržati se još neko vreme u domenu filozofije, jer znaèenje konstruktivizma u filozofiji od prevashodne je\nvažnosti za znaèenje koje se ovom\nod Admin taj Uto Jan 27, 2009 12:28 am\nIzgleda da postojeæi konstruktivistièki pravci deluju izolovano i nepovezano, jer\nveæina konstruktivista iz jedne oblasti nije upoznata sa konstruktivizmom u nekoj drugoj\ndisciplini. Ipak, jedno je zajednièko konstruktivistièkim pristupima u ovom tekstu\nnavedenim – svi se slažu u tome da stvarnost nije ono što izgleda da jeste. Pored toga,\njasno je da je znaèenje koje se konstruktivizmu pridaje u razlièitim disciplinama\nslojevito. S obzirom na složenost ovog pitanja, neophodno je zadržati se još neko vreme\nu domenu filozofije, jer znaèenje konstruktivizma u filozofiji od prevashodne je\n2 Gudmen svoj pristup filozofiji ponekad naziva konstrukcionalistièkim (Goodman, 1978).\npravcu pridaje u psihologiji. Pored toga, rasprave u konstruktivizmu najèešæe se\npozivaju na ogranièenja realistièke doktrine i na predlaganje drugaèijih rešenja. Zato je\nu odreðivanju znaèenja konstruktivizma važno upoznati se i sa osnovnim naèelima\nrealistièke doktrine, jer izazov konstruktivizma najèešæe se svodi na preispitivanje\nodrživosti dve temeljne tvrdnje nauènog realizma. Prva je da objekti saznavanja postoje\nnezavisno od uma i delatnosti nauènika (odnosno onoga koji saznaje), a druga da\nnauène teorije predstavljaju istinu o takvom – objektivnom – svetu. Pozivanje na\nsaznavanje ukazuje na dvojni karakter nauènog realizma. S jedne strane, to je ontološka\ndoktrina, koja zagovara nezavisno postojanje izvesnih entiteta. S druge strane, to je\nepistemološka doktrina kojom se tvrdi da možemo saznati koje individualije zaista\npostoje, kao i da možemo ustanoviti da li su teorije koje ih objašnjavaju i zakoni koji\nnjima upravljaju istiniti. Konstruktivistièki argumenti vezuju se pre svega za\npreispitivanje epistemološke strane ovog pitanja. Meðutim, okolnosti se komplikuju\nnovijim shvatanjima da su neke konstruktivistièke teorije uskladive sa nekim naèelima\nmodernog, nauènog realizma (Noaparast, 1995; Stevens, 1998; Warren, 1998). Shodno\ntome, za njihovo dalje razumevanje neophodno je obrazložiti u osnovnim crtama naèela\nrasprave izmeðu realista i antirealista u kontekstu teorije saznavanja, ali reæi i nešto o\ntome u kakvom su one odnosu sa konstruktivizmom.\nKonstruktivizam u kontekstu teorije saznavanja:\nrealizam i antirealizam\nRealizam i antirealizam su uzajamno suprotstavljena, suparnièka tumaèenja\nnauke kao celine. Zato æe biti predstavljen kratak istorijski osvrt na razvoj savremene\nrealistièke filozofije, do nedavno neprikosnovene i privilegovane perspektive u\ntumaèenju nauke. Takoðe biæe izloženi i najvažniji protivargumenti antirealista, uz koje\nse èesto navode stavovi konstruktivista, a koji predstavljaju izazov koji se polako, ali\nsigurno, nameæe kao alternativa realizmu.\nVelika rasprava o tome da li su molekuli i atomi stvarni, voðena s kraja XIX i\npoèetka XX veka, polarizovala je nauènu zajednicu u dva tabora. Antirealisti kao Ernst\nMah, Pjer Dijem i Anri Poenkare – zastupali su, svako za sebe, fenomenalistièke,\ninstrumentalistièke i konvencionalistièke pozicije. Za svu trojicu nauènika bio je\nzajednièki skeptièan stav prema istinitosti nauènih teorija koje su podrazumevale\nstvarno postojanje nekih svojih entiteta (pre svega molekula i atoma). Za to vreme\nuspešni razvoj statistièke mehanike i teorije relativiteta, dao je prevagu realistièkoj\npoziciji. Ona je suprotstavljena antirealizmu, i zastupali su je Maks Plank i Albert\nAjnštajn. Meðutim, dvadesetih godina ovog\nod Admin taj Uto Jan 27, 2009 12:29 am\nveka, uspeh i razvoj teorije kvanta doveo je u pitanje održivost realistièkog tumaèenja,\ntako da se nauèna zajednica priklonila instrumentalistièkom programu koji su podsticali\nBor i Hajzenberg. Ovo je, zauzvrat, omoguæilo uzdizanje logièkog empiricizma èija je\npozitivistièka orijentacija, zajedno sa velikim poštovanje prema fizici, dovela do toga da\nse pitanje stvarnosti posmatra kao pseudo-pitanje, a realizam proglasi metafizikom kojoj\nnema mesta u nauci. To je imalo kao posledicu da težnja ka empiricizmu i\ninstrumentalizmu potisnu nauèni realizam za neko vreme.\nIpak, okolnosti su se promenile šezdesetih godina. Nauka je dotle, zahvaljujuæi\nuspešnoj tehnološkoj primeni svojih saznanja, postala preovlaðujuæi autoritet kulture\nZapada. U novonastaloj situaciji, Smart (Smart, 1963) i Patnem (Putnam, 1975) uoblièili\nsu tezu koja je postala poznata kao argument èuda i koji je govorio u prilog nauènom\nrealizmu. Oni su smatrali da ukoliko teorijski entiteti kojima se koriste nauène teorije\nzaista ne postoje i da, ukoliko same teorije nisu bar aproksimativno istinite u odnosu na\nsvet, onda oèigledan uspeh nauke (iskazan njenom rasprostranjenom primenom i\nuspešnim predviðanjem) može da bude samo "èudo". Meðutim, ova tvrdnja ukazuje da\nje nauka na putu ka empirijskom uspehu, ali o istinitosti nauènih teorija ne govori ništa.\nNa osnovu ovog argumenta lako se shvata da najviše što može da se zakljuèi o napretku\nnauke, koliko god on bio impresivan, jeste samo to da je ona na pravom putu. To bi\nmoglo dalje da znaèi da je to ili put prema istini, ili prema empirijskom uspehu u kome\nmogu da se kriju i duboko pogrešne reprezentacije stvarnosti. Meðutim, i pored toga što\n"argument èuda" ne može da se izvede do kraja, on je bio veoma privlaèan za mnoge\nfilozofe. Zaista, tokom šezdesetih i sedamdesetih realizam je skoro u potpunosti\npoistoveæen sa naukom, tako da je svako preispitivanje realistièkih tvrdnji vrlo brzo\nodbacivano kao anti-nauèno.\nRealistièki pristup takoðe podržao je i Poperov (Popper, 1972) napad na\ninstrumentalizam, koji je ovaj filozof kritikovao zbog toga što je smatrao da\ninstrumentalistièka metodologija ne uspeva da izaðe na kraj sa argumentom falsifikacije\nkoji je sam razvio (poznatijim kao greška falabilizma). Nastavljajuæi ovim putem, Bojd\n(Boyd, 1983) uoblièava jednu verziju "argumenta èuda" koja je bila usredsreðena na\nnauène metode i koja je pokušala takoðe da uzme u obzir i one aspekte nauke koji su\nbili usmereni na èoveka (tj. konstruktivistièke i konvencionalistièke), a koje su\nnaglašavali Kun (1974) i Fajerabend (Feyerabend, 1987). Bojd se pitao zašto su metodi,\nkoje smo mi stvorili i koji odslikavaju naše interese i naša ogranièenja, doveli do\ninstrumentalno uspešne nauke. Suèeljavajuæi realizam sa empiricizmom i\nkonstruktivizmom, Bojd smatra da realizam nudi najbolje (i jedino moguæe) tumaèenje.\nTo je zbog toga što, ukoliko poènemo sa istinama ili skoro-istinama, metodi koje smo\nmi stvorili za nauku mogu da proizvode samo još više od istog – a to je i dalje istina. S\nobzirom da samo realizam zahteva istinitost nauènih teorija, onda realizam pobeðuje\nzato što nudi najbolje moguæe objašnjenje za instrumentalni uspeh nauke. Prema tome,\nkao nauèna hipoteza, realizam je najverovatnije istinit i zbog toga bi trebalo da\nverujemo u njega.\nod Admin taj Uto Jan 27, 2009 12:30 am\nOvaj argument sroèen je veoma pažljivo, jer dovodi u pitanje instrumentalni\nuspeh nauke, odnosno opaženi uspeh. Uzeti u obzir nauku kao uspešnu (na primer, kao\nnešto èime se proizvodi istina) na teorijskom nivou zahtevalo bi i jake argumente protiv\nempiricizma i instrumentalizma. Meðutim, kada se ovo shvati, lako je uvideti nedostatak\novakvog razmišljanja. Argument se oslanja na sliku nauke koja generiše nove istine iz\nstarih istina, ali pitanje objašnjenja postavljeno je na nivo opažanja, i ne dovodi u\npitanje istinu uopšte. Kreæuæi od toga što mi smatramo istinom, zadovoljavamo se našim\nopažajem koji ne mora da bude garancija da je ono što smatramo istinitim zaista i\nAntirealisti mogu ovaj argument da odbace kao jedan nelegitiman zahtev za\nobjašnjavanjem. Ukoliko ga prihvate, moguæ je oèigledan empiristièki ili\ninstrumentalistièki odgovor. Naime, nauèni metodi se proizvode da bi se prosejali i\nproèistili instrumentalno pouzdani podaci. Ukoliko bi poèeli sa iskazima koji su jedva\npouzdani, metodi koje bi stvorili, za nauku bi produkovali još više istog – a to su i dalje\njedva pouzdani podaci. Zato objašnjenje nauènog uspeha na instrumentalnom nivou ne\nmora da ukljuèi doslovnu istinu nauènih naèela ili teorija, veæ samo njihovu\ninstrumentalnu pouzdanost. Tako se jedan argument u prilog realizma preokreæe u korist\nPostoji jedan još ozbiljniji problem u vezi sa postupkom objašnjenja. Zakljuèak\nkoji podržava realizam zavisi od toga šta se podrazumeva pod najboljim objašnjenjem.\nOvo naèelo, da se kao istinita posmatra ona teorija koja nudi najbolje objašnjenje,\nrazlièiti oblici antirealizma (a posebno instrumentalizam i empiricizam) porièu. Van\nFrasen (van Fraassen, 1980), na primer, smatra da je najbolje objašnjenje vrlina, ali\nvrlina koja je odvojena od istine (opominjuæi da nešto što je najbolje može da bude i\nnajbolje meðu lošim stvarima!). Instrumentalistièko naèelo o tome šta je najbolje\nobjašnjenje stoga ne tvrdi ništa o samoj istinitosti objašnjenja, veæ o njegovoj\ninstrumentalnoj pouzdanosti, ili empirijskoj adekvatnosti. Argument objašnjavanja\nkoristi se specifiènim realistièkim naèelom zakljuèivanja o najboljem objašnjenju, a da\npritom uzima kao dokazanu jednu pretpostavku – o odnosu istine spram pouzdanosti,\nkoja predstavlja okosnicu rasprave izmeðu realizma i antirealizma.\nZakljuèivanje "na osnovu najboljeg objašnjenja" obeæavalo je najsažetiju verziju\n"argumenta èuda". Njegova neadekvatnost navela je mnoge filozofe da odustanu od\nglobalnog tumaèenja nauke u skladu sa naèelima realizma. Ovo odustajanje bilo je\npojaèano pojavom dva važna momenta u razvoju antirealizma. Prvi je bio pomalo\nsumoran, ali oèigledan zakljuèak o nestabilnosti aktuelne nauke, takoðe poznat kao\npesimistièka meta-indukcija (Newton-Smith, 1981). Ovaj zakljuèak bio je zasnovan na\nzbacivanju nauènih teorija za koje se vremenom ispostavljalo da su pogrešne, kao i na\nnjihovoj zameni novim, boljim teorijama, za koje se takoðe vremenom ispostavljalo da\nsu ogranièene da se nanovo moraju zameniti novim teorijama. Posebno su bile dramatiène\nizmene koje su nakon toga sledile u oblasti ontologije. Proces zbacivanja nauènih\nte-orija redovno se ponavljao u istoriji nauke, što je navelo neke filozofe poput Popera\n(1972) i Kuna (1974) da budu skloniji tome da nauku osnovi posmatraju kao istoriju (u\nosnovi) pogrešnog rasuðivanja, a ne kao jedini privilegovan put prema apsolutnoj istini.\nDrugi momenat važan za razvoj antirealistièkih teorija predstavlja uoblièavanje teze o\nsubdeterminizmu koja je povezana sa radom Poenkarea (Poencare, 1989) i Dijema\n(Duhem, 1976). Teza o subdeterminizmu predviða moguænost postojanja razlièitih\nempirijski ekvivalentnih teorija, ali i odsustvo dokaza na osnovu koga bi bilo moguæe\nopredeliti se za samo jednu od njih. Ukoliko su dve razlièite teorije podjednako\nempirijski adekvatne, odnosno ukoliko obe podjednako uspešno predviðaju i\nobjašnjavaju neke dogaðaje, nije moguæe naæi dokaz na osnovu koga bi se moglo tvrditi\nda je jedna od njih istinitija od druge. Sa pozicija antirealistièkog pristupa moglo bi se\nreæi da su obe podjednako istinite, što je sa stanovišta realizma sasvim neprihvatljiv\nI nedvosmislena nestabilnost nauènih teorija i teza o subdeterminizmu\npotkopavale su zajedno, svaka na svoj naèin, uverenost u stvarno postojanje objekata\nnauènog istraživanja i istinitost nauènih teorija. U nastojanju da spasu šta se spasti\nmože, neki filozofi su predložili rešenje po kome realizam može da se ogranièi na\ndoktrinu o nezavisnom postojanju teorijskih entiteta – ali bez obavezivanja da se utvrdi\nistinitost teorija koje zagovaraju postojanje tih entiteta. Ova teza poznata je kao\nrealizam entiteta. Heking (Hacking, 1983) je uoblièio jedan eksperimentalni argument\nkoji æe biti predstavljen u najgrubljim crtama. Ukoliko mogu da se eksperimentalno\nrazviju entiteti kojima se otkrivaju nove karakteristike prirode (kao na primer\nelektronski pištolj pomoæu koga se prouèavaju kvarkovi), onda entiteti moraju da budu\nstvarni bez obzira na to da li su teorije istinite ili ne. Kartrajt (Cartwright, 1983)\npredložio je rešenje po kome zakljuèivanje na osnovu najboljeg objašnjenja može da se\nogranièi na jedan zakljuèak o uzroku pojava, s obzirom da su uzroci nesporno stvarni.\nMeðutim, sa taèke gledišta antirealizma, ove strategije daleko su od zadovoljavajuæih.\nPre svega, nije jasno kako neko tako precizno može da odvoji teorijske entitete od njima\npodležnih teorija. Pored toga, u oba sluèaja, izgleda da osnova na kojoj treba da se\nizvuku zakljuèci u skladu sa realizmom ne zahteva ništa više od zakljuèka o korisnosti\nili pouzdanosti. U Hekingovom sluèaju potrebno je zakljuèiti samo da su elektroni\nkorisni teorijski konstrukti (što znaèi da mogu da budu i korisna fikcija), a u\nKartrajtovom da su izvesne uzroène hipoteze pouzdane u izvesnim domenima.\nSuoèen sa sve jaèim razvojem antirealistièkih argumenata, realizam se nadalje\nfragmentisao. Ponekad on pribegava istorijskom zaokretu, suprotstavljajuæi se\npesimistiènoj meta-indukciji tako što kao stvarne priznaje one plodne entitete koji\nopstaju i nakon nauènih revolucija (Kun, 1974).\nKatkad realizam postaje na druge naèine veoma selektivan, tako što se ogranièava\nna utvrðivanje istinitosti samo onoga što izgleda presudno u specifiènim sluèajevima\nuspešnog objašnjavanja i predviðanja, ili u sluèaju entiteta koji se istièu time što su na\nnajbolji moguæi naèin podržani potvrdama koje daju nauèna istraživanja. Mada se svako\nod ovih naèela tièe pitanja od nauène važnosti, nijedno od njih, izgleda, nije dovoljno\nubedljivo da bi obesnažilo antirealistièke strategije kojima su poništeni globalni\nrealistièki argumenti. Posebno\nupada u oèi neuspeh realista u nastojanjima da formulišu operativni kriterijum na\nosnovu koga bi se uspešno moglo razluèiti šta je stvarno, a šta samo korisno – a\nnaporedo s tim i jasna razlika izmeðu realizma i instrumentalizma.\nod Admin taj Uto Jan 27, 2009 12:32 am\nTokom ovih rasprava razvilo se nekoliko antirealistièkih alternativa. Glavne\nmeðu njima su Patnemov unutrašnji realizam (Putnam, 1975), van Frazenov\nkonstruktivistièi empiricizam (van Fraassen, 1980) i Fajnov (Fine, 1986) prirodni\nPatnem se od realiste preobratio u jednog od glavnih kritièara realizma.\nOdbacujuæi "metafizièki realizam" (koji je za njega isto što i "Božiji pogled na svet"),\nPatnem se založio za perspektivistièko gledište po kome istina zavisi od jezika. Ovako\nje moguæe da nauène tvrdnje budu istinite u svojim ogranièenim domenima, ali se njima\ni dalje porièe moguænost da isprièaju celu prièu, ili èak da postoji cela prièa koja se\nmože isprièati. Patnem je smatrao da mogu da postoje i druge istine – razlièite prièe o\nsvetu – od kojih u svaku može opravdano da se veruje.\nVan Frazenov konstruktivistièki empiricizam izbegava verovanje u ono što on\nnaziva obavezivanje. On smatra da su razabiruæe karakteristike realizma dvostruke: cilj\nkome realizam teži je istina, i kada realista prihvati neku teoriju, on je u isto vreme\nprihvata kao istinitu teoriju. Suprotno tome, konstruktivistièki empiricizam za cilj nauke\nuzima empirijsku adekvatnost, a ne istinu. Kada je neka teorija prihvaæena sa ove taèke\ngledišta, ona je prihvaæena kao empirijski adekvatna. Zato konstruktivistièki\nempiricizam podrazumeva obavezivanje na rad u referentnom okviru date teorije, ne\npredstavljajuæi pritom obavezu da se istovremeno veruje u njenu potpunu istinitost.\nZa razliku od unutrašnjeg realizma i konstruktivistièkog empiricizma, Fajnov\nprirodni ontološki stav ne predstavlja opštu interpretativnu shemu, veæ samo jedan stav\nkoji neko može da zauzme prema nauci. Ovo je minimalistièki, deflacioni i kritièki stav,\njer upozorava da nauci ne treba pridavati nikakav opšti interpretativni program. Tako\nFajn odbija da postulira ciljeve nauke kao celine, kao što bi realisti i konstruktivistièki\nempiricisti to uradili. Prirodnim ontološkim stavom istina se prihvata kao nešto što je\nsemantièki utemeljeno, ali se istovremeno odbija bilo kakva opšta teorija ili univerzalno\ntumaèenje nauène istine, ukljuèujuæi kako perspektivizam na kome je zasnovan\nunutrašnji realizam, tako i korespondentnost sa spoljašnjim svetom koja èini temelje\nsamog realizma. Zato je Fajnov prirodni ontološki stav verovatno ispravnije\nklasifikovati kao arealizam nego kao antirealizam.\nod Admin taj Uto Jan 27, 2009 1:11 am\nRazlièita gledišta na razlièite naèine prihvataju uspeh nauke. Realizam prihvata\nuspešnu nauku kao istinu o svetu koji ne zavisi od posmatraèa; unutrašnji realizam\nprihvata uspešnu nauku kao istinitu u odnosu na sheme kojima su posmatraèi\nposredovani; konstruktivni empiricizam prihvata je samo kao empirijski adekvatnu. Prirodni ontološki stav jednostavno je prihvata. Tako na videlo izlaze dve važne karakteristike savremenih rasprava o realizmu. Jedna se sastoji u tome da se one\nmnogo više tièu dometa evidencije koja govori u prilog nekom od kriterijuma prihvatanja, nego što se tièu metafizièkih svojstava objekata u koje se veruje. Druga ukazuje na to da glavni takmaci – bez obzira da li su realisti ili ne – poseduju manje-više\npozitivan stav prema nauci.\nRealizam spram konstruktivizma:\nDva "rasplinuta" skupa?\nU svakom sluèaju, realisti smatraju da je spoljašnji svet stvaran i da nije samo plod mašte. On se može saznati objektivno, odnosno nezavisno od osoba koje ga opažaju i nezavisno od procesa saznavanja i opažanja. Realisti smatraju da su ovu\nfilozofsku tezu prihvatili i nauèni realisti i tradicionalini empiricisti, i zašto da ne, veæina obiènih ljudi,\nukljuèujuæi decu stariju od dve godine (Greenwood, 1994:16).\nMeðutim, mnogi antirealistièki nastrojeni filozofi, konstruktivisti posebno, ne prihvataju mišljenje da je realizam tako odomaæena i prihvaæena doktrina, èak i kod samih realista – da ne pominjemo decu stariju od dve godine. Uskoro æe biti jasno i\nDa li su neki oblici realizma\nrealistièniji od drugih?\nKao što postoji mnoštvo heterogenih perspektiva koje obrazuju konstruktivistièku metateoriju, tako danas u oblasti realizma postoji mnoštvo razlièitih pravaca koji se\npobliže opisuju velikim brojem veoma razlièitih prideva: ontološki, epistemološki, etièki, modalni, intencionalni, jaki, slabi, radikalni, kritièki, konvergentni, nauèni, naivni, tradicionalni, realizam entiteta, regresivni – da pomenemo samo neke.\nPored opšte poznate aristotelovske tradicije, najuticajnija realistièka pozicija na današnjoj filozofskoj sceni je kritièki nauèni realizam. Po shvatanjima ovog pravca, nauka se odnosi na stvarnost koja postoji nezavisno od posmatraèa-opazilaca:\nU naèelu, i nasuprot Kantu, ova stvarnost je saznatljiva, mada, naravno, na jedan\nsimbolièki i iskrivljen naèin (Toumela, 1977: 2).\nMada nije moguæe biti neposredno svestan materijalnih objekata u svetu, naša opažanja ipak daju neku vrstu znanja o tim objektima. To nisu samo objekti u fizièkom, i objekti u psihološkom svetu koji postoje i imaju svojstva nezavisna od naših\nteorijskih pojmova kojim ih opisujemo i od teorijskog diskursa o njima. Znanje o stvarnosti primarno se obezbeðuje putem nauènog teoretisanja i opažanja, i ovo znanje\nuvek ostaje korigibilno. Sržna karakteristika ovog gledišta sastoji se u tome da zagovara postojanje objekata i svojstava koji se ne mogu opaziti i koji nisu dostupni iskustvu.\nZbog toga su neophodni specijalni teorijski pojmovi i teorijski diskurs da bi se moglo govoriti o ovim delovima stvarnosti. Ideja o korigibilnosti opažanja i teoretisanja obrazuje srž razlike izmeðu\nod Admin taj Uto Jan 27, 2009 1:19 am\ni kritièkog realizma. Pesimistièka meta-indukcija ukazuje da su mnoge teorije, za koje se tvrdilo da predstavljaju svet – pogrešne, i zbog toga se zamenjuju novim i boljim. Pritom se nameæe jedno neizbežno pitanje: "Šta su ove teorije uopšte\npredstavljale?" Èak i najvažniji predstavnici kritièkog realizma (Toumela, 1977; Bhaskar, 1989) slažu se u tome da pretpostavljeno "asimptotsko ujedinjenje slike" koju pružaju razlièite nauène teorije, ili ideja "krajnje istine" o svetu, pripada pre domenu mitskog nego nauènog. U ovom trenutku, mi nismo u moguænosti da znamo kako æe slika sveta izgledati onda kada naša nauèna istraživanja budu "uspešno dovršena". Prema tome, najveæi moguæi heuristièki naglasak treba da se stavi na teorijske aprkosimacije koje æe na kraju dovesti do otkriæa jedne istinite, finalne slike, a ne na\nsamu tu sliku. Zbog toga ljudima ostaje zadatak da ovu sliku istražuju uz pomoæ svojih pojmovnih i empirijskih napora – mada svi ovi napori zajedno ne iscrpljuju ono što se naziva stvarnim3.\nU stvari, svaka filozofija može da se posmatra kao neka vrsta realizma: Berkli je realista po pitanju senzacija, Plato kada su u pitanju forme, a Bredli je realista kada se govori o Apsolutu. Prema tome, izgleda da u izuèavanju realistièke doktrine ima smisla\npostaviti bar dva pitanja. Prvo je: "O kakvom se realizmu govori?" Drugo je: "Da li su neki oblici realizma ‘realistièniji od drugih?" Odgovor na ova pitanja zahteva jednu posebnu filozofsku studiju koja prevazilazi domete ovog rada. Ipak, sam èin njihovog\npostavljanja otkriva da unutar ove doktrine postoje velike razlike u mišljenjima – fragmentacija i heterogenost, dovoljni da dovedu u pitanje neprikosnovenost realizma i njegova monopolistièka privilegija u objašnjavanju nauke. Mada dve suprotstavljene pozicije – realizam i antirealizam – izgledaju uzajamno iskljuèive, izgleda da je moguæe uoèiti tanane niti konvergentnosti izmeðu\nnjih. Na nivou praktièkih implikacija ovih doktrina, teško je utvrditi razliku izmeðu èinjenica, s jedne strane, i pragmatiènih konstrukata, s druge. Èinjenice su proishod pažljivog proveravanja hipoteza koje su potvrðene na osnovu brojnih i razlièitih istraživanja, i zato ne predstavljaju fikcije, veæ iskaze najvišeg veridièkog statusa koji\npredstavljaju "istinitu stvarnost" koja se može\n3 Kritièki realizam naglašava da je empirijsko samo podskup aktuelnog, a da je aktuelno samo podskup onog što je stvarno. Ovo upuæuje na razliku izmeðu dubinskog realizma, koji se naziva\ntransfenomenalizam, i plitkog realizma, odnosno aktualizma (vidi o tome: Collier, 1994).\nkorisno upotrebiti u nekoj delatnosti, jer ono što nije "istinito" ne može da funkcioniše u praksi. S druge strane, pragmatièki konstrukti su "fikcije" koje su potvrðene svojom smisaonom i èestom upotrebom u praksi. Upravo zbog toga što funkcionišu, oni su\n"stvarni". Izgleda da razlika leži u samo u naglašavanju i sintaksi reèi u reèenicama: ono što je "istinito" funkcioniše naspram ono što funkcioniše je "istinito". U sluèaju prve reèenice koja je primerena realizmu, ni potvrðivanje ni opovrgavanje nije moguæe, zato\nšto je ona zasiæena mnogo veæim metafizièkim nabojem: s obzirom da krajnja, apsolutna istina o svetu još uvek nije otkrivena, ne možemo da znamo da li ona funkcioniše ili ne.\nU drugoj reèenici, "istina" je zasnovana na pragmatièkom kriterijumu koji je primereniji konstruktivistièkom naèinu razmišljanja.\nTako se otkriva da rigorozno nauèno traganje za istinom o stvarnom svetu poèiva na jednoj neproverljivoj, nenauènoj i fiktivnoj – reèju, metafizièkoj pretpostavci. Ukoliko traganje za istinom zapoène sa istinom, nauèni metodi mogu da proizvode samo\njoš više od istog – a to je i dalje istina. S druge strane, pak, ukoliko traganje za istinom poèiva na jednoj neproverljivoj pretpostavci za koju se ne može utvrditi da li je istinita\nili ne, onda æe u skladu sa tim nauèni metodi proizvesti samo još više pretpostavki èija se istinitost ne može proveriti. I pored zahteva za refleksivnošæu i unutrašnjom doslednošæu, mnogi realisti u svom traganju za istinom nisu spremni da kao neistinito\nodbace svoje sržno ubeðenje da u praksi može da funkcioniše samo ono što je istinito. To je razumljivo, jer nije lako lišiti se jedne tako korisne fikcije. Meðutim, ukoliko se traganje za istinom zasniva na korisnim fikcijama, teško da bi se onda mogla održati razlika izmeðu realistièke doktrine i njoj suprotstavljenih antirealistièkih alternativa.\nod Admin taj Uto Jan 27, 2009 1:20 am\nPoznat je, i uglavnom prihvaæen, stav da, s obzirom da postoje mnogi oblici\nkonstruktivizma (vidi o tome detaljnije: Botella, 1995; Chiari & Nuzzo, 1996a; Stojnov,\n1996), konstruktivistièke teorije obrazuju "rasplinut skup sa nerazgovetnim granicama,\nèiji èlanovi pokazuju znatnu raznolikost, èak i povremene protivureènosti" (Neimeyer,\n1993: 224). U isto vreme, kako je veæ reèeno, kao što postoje mnogi oblici\nkonstruktivizma, tako postoje i mnogi tipovi relizma. Shodno tome, izgleda da\nkonstruktivistièke i ostale antirealistièke teorije nisu jedini suparnici realizma. Pažljivije\nispitivanje realistièkih teorija otkriva da postoje mnogi kontrasti i sukobi unutar samog\nrealistièkog tabora, koji ga èine "rasplinutim" skupom u istoj onoj meri u kojoj se to\nmože tvrditi za konstruktivistièku metateoriju. Štaviše, neki oblici konstruktivizma\nizgledaju kompatibilni sa nekim tipovima relizma (Warren, 1985, 1998; Mahoney,\n1988a; Neimeyer, 1993; Noaparast, 1995)! U svakom sluèaju, izgleda da složenost\nmnoštva realistièkih pravaca u velikoj meri otežava jednostavno razlikovanje ove\npozicije od konstruktivizma. Jasna, crno-bela razlika izmeðu realistièke i antirealistièke\npozicije nije održiva kada se primeni na konstruktivistièku psihologiju. Mada veæina\nkonstruktivista porièe i lingvistièku i saznajnu objektivnost teorijskih deskripcija\n"stvarnih" objekata, u novije vreme smatra se da je èin grube klasifikacije u realistièki ili\nu antirealistièki tabor nasilan i preterano pojednostavljen (Noaparast, 1995; Efran &\nHeffner, 1998). Sa ovim stavom slaže se u poslednje vreme sve više kon-\nstruktivistièkih autora (vidi o tome: Parker, 1998). Zato izgleda prikladno da se pitanje\nodnosa realizma i konstruktivizma zakljuèi Nimejerovim stavom o iznešenom pitanju:\nJa sebe ne želim da klasifikujem ni kao realistu, niti kao antirealistu, veæ kao\narealistu, nekog za koga ovaj izraz ima malo smisla (Neimeyer, 1995: 342).\nNimejerovo gledište može nekoga navesti na to da zakljuèi da je ceo razvoj\nrealistièke doktrine i antirealistièkih kontraargumenata koji je iznešen ranije u tekstu\nnepotreban za izlaganje konstruktivistièke pozicije. Naprotiv, ova dugotrajna rasprava\nkoja je angažovala brojne filozofe, veoma je znaèajna zato što su tokom njenog\nodvijanja konstruktivisti uoblièili svoja osnovna naèela.\nPrema svemu do sada reèenom, jasno je da se ne može lako zakljuèiti da li je\nkonstruktivizam u potpunosti realistièka ili antirealistièka doktrina. Problem svrstavanja\nkonstruktivizma u postojeæe filozofske okvire može da se pripiše i subverzivnom dejstvu\nkoje ovaj pravac ima prema postojeæim definicijama, ali i kategorizacijama uopšte.\nKonstruktivisti ne žele da pristanu na postojeæe okvire kao da su oni jedini naèin da se\nsvet osmisli, veæ\nsvaku klasifikaciju dovode u pitanje i pokazuju da se ona može i\ndrugaèije postaviti. Realistièki zahtev o svetu koji postoji nezavisno od uma\npodrazumeva da nauène definicije i kategorizacije odslikavaju istinitu stvarnost, i zbog\ntoga predstavljaju objektivne deskripcije sveta. Nasuprot tome, konstruktivisti smatraju\nda èin kategorizovanja ima konstitutivnu ulogu i da se njime svet ne opisuje, veæ\nsaèinjava. Samo kategorizovanje ne predstavlja deskripciju imanentnih svojstava sveta,\nveæ sredstvo njegovog diskurzivnog uoblièavanja. Stoga postojeæe definicije i okviri\npredstavljaju samo jedan od moguæih poredaka u svetu, a nikako njegov apsolutni\nporedak. Eksperimentalne potvrde i empirijski nalazi na koje se postojeæe definicije\noslanjaju, sa konstruktivistièke taèke gledišta, posmatraju se kao analogne jednoj vrsti\nlogièke greške koja se naziva afirmacija konsekvensa (vid formalne greške u\nzakljuèivanju u kome se nužni uslov neopravdano proglašava za dovoljni uslov).\nPored toga, svaka definicija složena je od reèi èije se znaèenje može dalje\npreispitivati, odnosno dekonstruisati – a nikako uzimati zdravo za gotovo. Kada u\nnekom logièkom argumentu postoji premisa koja se uzima za istinitu mada tek treba da\nbude dokazana, smatra se da je takvo zakljuèivanje podložno materijalnoj grešci\npoznatoj kao petitio principii. Moglo bi se reæi da je za konstruktiviste uzimanje\nnedokazanog za dokazano potencijalno prisutno u svakom èinu definisanja.\nod Admin taj Uto Jan 27, 2009 1:21 am\nNajzad, treba nešto reæi i o vrsti sudova koji su u skladu sa osnovnim naèelima\nkonstruktivizma. Takvi sudovi po relacijama su hipotetièki, jer na osnovu njih ne\nodluèuje se o istinitosti samih sudova, veæ se samo zamišlja njihova posledica. Sudovi\nkoji se takoðe mogu izricati u konstruktivizmu po modalitetu su problematièni, jer se u\nnjima tvrðenje ili odricanje uzima samo kao moguæe, a nikako kao stvarno ili nužno. U\nsvakom sluèaju, izgleda da shvatanja koja konstruktivizam sa sobom donosi\npredstavljaju izazov za mnoge postojeæe klasifikacije u nauci i filozofiji koje se uzimaju\nIpak, teško je oteti se utisku da konstruktivistièka literatura najèešæe sadrži tri\noèite težnje. One se odnose na alternative koje konstruktivizam nudi nasuprot uvreženim\nubeðenjima koja su do skora bila i najšire rasprostranjena. Jedna govori o nastojanjima\nda se ovaj pravac suprotstavi shvatanju da predmet nauènog istraživanja treba da bude\nstvarnost koja postoji nezavisno od delatnosti saznavaoca. Druga se tièe privilegovanog\nstatusa koji nauèna istraživanja imaju u društvu. Treæa govori o preispitivanju granica\nizmeðu ontologije i epistemologije. S bzirom da su konstruktivistièki pogledi na ova\nshvatanja sve uverljiviji, biæe ukratko razmotreni.\nKorigovanje predmeta nauènog saznanja\nValja naglasiti da, bez obzira na kompatibilnost ili inkompatibilnost sa\nrealizmom, za konstruktivistièka prouèavanja nije od interesa spoljašnja stvarnost koja\npostoji odvojeno od našeg znanja ili svesti o njoj. Drugim reèima, konstruktivizmom se\nporièe da je znanje direktno opažanje stvarnosti. Bez obzira da li je ono što se nalazi van\ndosega ljudskog uma stvarno, i bez obzira na to da li su teorije o onome što stvarno\npostoji istinite ili ne, konstruktiviste pre svega interesuju same teorije. U skladu sa tim\nje izreka Koržibskog (Korzybski, 1933) da mapa nije teritorija, Gergenovo (Gergen,\n1985) mišljenje da diskurs o svetu nije refleksija ili mapa sveta, veæ jedan artefakt\nzajednièke razmene izmeðu ljudi, kao i Kelijev (Kelly, 1955) stav da ljudi konstruišu\nsopstvene alternativne pristupe stvarnosti, a ne da nastoje da vrše simulaciju sveta. Ljudi\nnemaju neposredan pristup stvarnosti. Zato konstruišu sopstvene verzije te stvarnosti –\nteorije – u skladu sa kojima se ponašaju. Bez obzira da li ono što njihove teorije\npredstavljaju postoji ili ne, implikacije upotrebe takvih teorija nesumnjivo postoje –\nmada se i one mogu konstruisati na razlièite naèine. Šta god da ljudi misle o tome šta je\nsvet, upravo saobrazno tom mišljenju vršiæe sopstvenu delatnost.\nJasno je da nije održiva tvrdnja kako konstruktivisti porièu svako postojanje\nstvarnosti. Takoðe, jasna je i težnja konstruktivista da u veæoj ili manjoj meri porièu\nrealizam kao nastojanje da se stvari redukuju samo na neke od svojih vidova. Svemir ne\nmiruje, veæ se nalazi u permanentnom protoku i stalno se dešava. Prema tome, ono èime\nse konstruktivisti bave i što predstavlja osnovni predmet konstruktivistièkih prouèavanja\nu raznim disciplinama, jesu konstrukcije pomoæu kojih ljudi nastoje da osmisle svet u\nsvom dogaðanju, a ne materijalni\nobjekti koji postoje nezavisno od njihovih nastojanja da se taj svet osmisli. Èak i kada\nse postulira postojanje stvarnosti koja je nezvisna od ljudskih konstrukata, to još uvek\nne znaèi da se se toj stvarnosti može priæi i da se ona može saznati van referentnog\nokvira unutar koga konstruišemo tu stvarnost. Konstruktivisti ne porièu svet, veæ tvrde\nda se on ne može saznati van referentnih okvira koji se èinom saznavanja tog sveta i\nsami sazdaju. Zato se može reæi da konstruktivizam predstavlja jedan metateorijski\nreferentni okvir pomoæu koga se mogu razumeti pojedinaèni referentni okviri.\nIstaknuti predstavnik konstruktivistièke filozifije, Nelson Gudmen, protivi se\nmišljenju po kome konstruktivisti porièu svet i njegovo postojanje. O tome Gudmen\ngovori u svom poznatom delu Naèini svetotvorstva (Goodman, 1978). Ne samo da svet\npostoji, veæ se može konstruisati na mnogo naèina, a da pri tom nije moguæe reæi da li su\nneki naèini konstruisanja sveta jednostavniji od drugih. Kao što svaki svet može da se\nsazda na mnogo naèina, tako je moguæe sazdati i mnogo svetova. Gudmen govori o\nnjihovom tvorenju. On uzima zdravo za gotovo to da ljudi konstruišu svet, i to ne\nsamostalno, veæ svojim zajednièkim naporima. Prema tome, predmet saznavanja\npredstavlja ono èime ljudi jedino mogu da raspolažu: apstraktne konstrukcije sveta, a\nnikako svet izolovan od njihovih saznajnih nastojanja4.\nod Admin taj Uto Jan 27, 2009 1:22 am\nIz pregleda argumenata koje u prilog svojim shvatanjima iznose kako realisti,\ntako i antirealisti, vidi se da i jedni i drugi prema nauci imaju jasno opredeljen, pozitivan\nstav. Iz konstruktivistièke perspektive, na nauku se gleda sasvim drugaèije. Neki autori\n(Lynch, 1998; Hoffman, 1992) smatraju da pojava konstruktivistièkih ideja i njihov\nrazvoj u ovom veku, predstavlja revoluciju koja se javlja kao odziv na nauènu\nrevoluciju koja je zapoèela još u kasnom srednjem veku, a odigrala se uglavnom ze\nvreme renesansnog perioda. Linè (Lynch, 1998: 16) predlaže sažetu shematizaciju\ngenealogije nauène i konstruktivistièke revolucije prikazanu na Tabeli 1. Na naèin\ntipièan za èasopise u kojima se objavljuju pregledni èlanci, ova tabela prikazuje\nnajvažnije autore koji su uèestvovali u stvaranju nauène i konstruktivistièke revolucije.\nNjihova kapitalna dela – i u jednom i\n4 I pored toga što se logièki pozitivizam najèešæe navodi kao sušta suprotnost konstruktivizmu, valja\nnapomenuti da se, jednim delom, Gudmenovo uèenje zasniva na teoriji o logièkim kostrukcijama Bertranda\nRasla (Russell, 1918). Ukoliko je H termin koji se gramatièki upotrebljava da bi ukazivao na nešto, H je\nlogièka konstrukcija kada su reèenice u kojima se H javlja kao oznaèavajuæa fraza logièki ekvivalentne\nreèenicama u kojima se H ne javlja, i u kojima nema ukazivanja na entitete na koje se H odnosi. Mada iskazi\nu kojima se nalazi H naizgled ukazuju na entitete na koje se H odnosi, a time impliciraju i njihovo postojanje,\nRaselova logièka analiza odstranjuje ovu implikaciju. Rana Raselova upotreba ideje o konstruktivizmu bila je\njasno antirealistièka: Iskazi o tome da nešto (H) postoji su istiniti, ali kada se analizuju, ispada da se oni\nuopšte ne zahtevaju postojanje tog neèega (H).\nKonstruktivistièki pogled na svet\nu drugom sluèaju – doprinela su progresivnom razvoju i ekspanziji u periodu u kome su\nskorije inovacije prevazilazile ogranièenja ranijih istraživanja i sve se više rasporstirala\nu nova polja raznovrsnih istraživanja.\nDetaljnije predstavljanje dela pomoæu kojih je izvršena konstruktivistièka\nrevolucija zahteva pisanje zasebne knjige. Zbog toga reference naznaèene u Tabeli 1 pre\nsvega predstavljaju vodièe za podrobnije upoznavanje sa njima. Ipak, neizbežno je\nosvrnuti se na pionirski rad Karla Manhajma, osnivaèa sociologije znanja i utemeljivaèa\nkostruktivizma u sociologiji.\nManhajm je istakao èetiri èinioca koja su dovela do pojave sociologije znanja:\n(1) samo-relativizacija mišljenja i znanja, (2) pojava novih formi relativizacije\nkoju je demaskiranje izazvalo u naèinu mišljenja, (3) pojava novih referentnih\nsistema – pre svih sistema iz društvene sfere, pomoæu kojih je bilo moguæe\nzamisliti da je misao relativna, i (4) aspiracija da se ova relativizaciji što više\nuopšti na taj naèin što æe se ceo sistem ideja, a ne samo jedna ideja ili misao,\npovezati sa jednom podložnom društvenom stvarnošæu (Mannheim, 1952 :\nZa razvoj konstruktivistièkih ideja posebno je važan Manhajmov pojam\ndemaskiranja5. Demaskiranje podrazumeva:\nPreokret naèina mišljenja koji ne teži tome da pobija, negira ili dovodi u sumnju\nizvesne ideje, veæ da ih pre svega dezintegriše, i to na takav naèin da se u isto\nvreme dezintegriše i ceo pogled na svet jednog društvenog sloja. Na ovom mestu\nmora se napraviti fenomenološka distinkcija izmeðu "poricanja istinitosti" neke\nideje i "utvrðivanja funkcije" koju ona vrši. Kada porièem istinitost neke ideje, ja\njoš uvek pretpostavljam da je ona "teza" i stajem na iste teorijske osnove...\npomoæu kojih je ta teza konstituisana. Kada dovodim neku ideju u sumnju, ja još\nuvek mislim u istom kategorijalnom okviru unutar koga ova ideja postoji. Ali\nkada èak ni ne postavljam pitanje... da li je ono što se tom idejom tvrdi istinito,\nveæ je umesto toga razmatram pomoæu ekstra-teorijskih funkcija kojima se ona\nsluži, tada, i samo tada, ja postižem "demaskiranje" koje u stvari ne predstavlja ni\nteorijsko opovrgavanje ni destrukciju praktiène efikasnosti tih ideja (Mannheim,\n1952 : 140).\n5 Izraz "demaskiranje" upotrebljen je u engleskom prevodu Manhajmovog teksta (engl. unmasking).\nMeðutim, kao demaskiranje na engleski mogu da se prevedu dva nemaèka izraza: Demaskierung i\nEntlarvung. Manhajm je, u stvari, upotrebio izraz Enthullung, koji bi se najvernije mogao prevesti kao\nrazotkrivanje. Veze izmeðu Manhajmovog pojma demaskiranja i Deridinog pojma dekonstrukcije (koji je\nrazmotren u poglavlju o filozofskoj okosnici konstruktivizma) oèigledne su. Ali valja naglasiti da se u\nistorijskom poretku prvo javlja demaskiranje, potom konstrukcija pa tek onda dekonstrukcija.\nUPOREDNE GENEALOGIJE NAUKE I KONSTRUKTIVIZMA\nPozni nominalista Viljem od Okama (Ockham,\ncsa. 1300-1349) dovodi u pitanje aristotelovsku\ntradiciju, zagovarajuæi slobodniji nauèni pristup\nnego što je do tada bio sluèaj. Ipak, metafizièke\nvrednosti, kao što je neoplatonska vera u\npostojanje ureðenog, matematièkog kosmosa,\njoš uvek su bile utemeljene u istraživanja\npreduzimana u tom periodu.\nNikola Kopernik (Copernicus, 1473-1545)\npotom objavljuje svoju heliocentriènu teoriju\nkoja je potvrðena kada je Johan Kepler\n(Kepler, 1571-1630) otkrio matematièke\nzakone kojima su bile opisane planetarne\norbite. Aristotelovske i hrišæanske teze da su\nnebo i zemlja u osnovi razlièiti, opovrgnuti su\nkada je Galileo Galilej (Galileo, 1564-1643)\notkrio pokretne taèke na suncu, nepravilnu\ntopografiju meseca i Jupiterove mesece. On i\nIsak Njutn (Newton, 1642-1727) razvili su\nmehaniku kojom su objedinjene kosmièke i\nnebeske pojave. Za potrebe nove fizike, Njutn i\nGotfrid Vilhelm Lajbnic (Leibnitz, 1646-1716)\nizumeli su raèun. Rene Dekart (Descartes, 1596-\n1650) izumljuje analitièku geometriju.\nPotonja eksplozija opservacione nauke\nobuhvata otkriæa cirkulacije krvi (Harvey,\n1578-11657) i mikroskopskog života\n(Leeuwenhoek, 1632-1723), napredak u\nizuèavanju anatomije (Vesalius, 1514-1564) i\nhemije (Boyle, 1627-1691). Time su stvoreni\nuslovi za pojavu velikog broja nauènih instituta\nkoji su potom osnivani u razlièitim Evropskim\nzemljema (Firenca, London, Pariz, itd.).\nNeokantovski mislioci Robert Merton i\nKarl Manhajm (Mannheim, 1978;\nMerton, 1942) dovode u pitanje\nmarksistièku tradiciju, zalažuæi se za\nslobodniji i opštiji pristup sociologiji\nznanja. Ipak, metafizièke vrednolsti, kao\nMajnhajmova neoplatonska vera u\nmatematièku realnost i Mertonovo\nverovanje u nauèni etos još uvek motivišu\nBeri Barns (Barnes, 1974) uoblièava svoju\nsociocentriènu teoriju koja je potvrðena\nkada je Dejvid Blur (Bloor, 1976) oktrio\nprincip simetrije kojim se rasvetljavalo\nporeklo proizvodnje znanja. Logièko-\nempiristièko verovanje da su priroda i\ndruštvo u osnovi razlièiti, opovrgnuto je\nkada je Bruno Latur (Latour, 1987) otkrio\nnepromenjive pokretnosti, heterogenu\ntopografiju mreža i unutrašnjost crnih\nkutija. On i Majkl Kelon (Callon & Latour,\n1981) razvili su metod kojim su objedinjene\nljudske i neljudske pojave. Za potrebe novog\nkonstruktivizma, Najdžel Gilbert i Majkl\nMulkej (Gilbert & Mulkay, 1984) uvode u\nigru analizu diskursa, a Henri Kolins (Collins,\n1985) izumljuje empirijski relativizam.\nPotonja eksplozija opservacionih studija\nobuhvata otkriæe cirkulacije poverenja\n(Latour & Woolgar, 1979),\nmikrosociologiju laboratorije (Knorr-\nCetina, 1981), analizu anatoma (Lynch,\n1985 sekcira nauènike koji sekciraju\npacove) i hemije (Shapin & Schaffer, 1985\ndekonstruišu Bojla). Osnivaju se instituti za\nkonstruktivistièka prouèavanja (Kornel,\nLondon, Pariz, itd.).\nod Admin taj Uto Jan 27, 2009 1:23 am\nPored toga što predstavlja jedno funkcionalistièko stanovište, Manhajmovo\nuèenje zasnovano je na marksistièkom modelu demaskiranja èitavih ideologija. Jasno je\nda se u ovom preokretu nije moglo zaobiæi ni demaskiranje nauke. Ona više nije mogla\nda zadrži privilegovanu perspektivu jedinog puta ka istini, veæ je preistpitivana i u\nsvetlu utvrðivanja funkcije koju vrši. Zato treba napomenuti da je nauèno istraživanje,\nkoje se uoblièilo na osnovu svojih nastojanja da se oslobodi od srednjevekovnog\nteološkog dogmatizma, od samih poèetaka nastojalo da preuzme njegov primat i ustolièi\nse kao jedini istiniti pogled na svet. Sudski proces protiv Galilea Galileja nije ni imao za\ncilj da opovrgava taènost podataka na osnovu kojih je uoblièena njegova teorija, niti\nsamu teoriju, pa ni širenje nove nauke koju je on zastupao. Ono što Crkva nikako nije\nmogla da prihvati bila je funkcija nauke na koju je Galilej pretendovao, a koja je po\nnjemu trebalo da predstavlja jedini istiniti pogled na svet. Kardinal Belarmino, koji je\nvodio ovaj proces, smatrao je sasvim prihvatljivim gledište po kome su Galilejeve\nnauène hipoteze bile samo oruða pomoæu kojih su ljudi nastojali da predviðaju dogaðaje\nu svetu, ali nikako nije mogao da prihvati da nauka predstavlja apsolutni, dakle Božiji\npogled na svet. Braneæi dogmu na kojoj je bila utemeljena, Crkva je istovremeno zaèela\nzrno instrumentalistièkih shvatanja6. Nauènici, koji su nastojali da se oslobode ove\ndogme, nastavili su da podržavaju i razraðuju gledište kojim se prihvata moguænost\notkrivanja jednog neposredovanog, nepromenjivog, izvesnog, i apsolutnog – jednom\nreèju, Božijeg pogleda na svet. Nauka nije bila u funkciji osporovanja postojanja\nBožijeg oka koje sve vidi onako kako zaista jeste: ona je pretendovala da pokaže kako je\nto oko u njenom posedu.\nPreispitivanje statusa nauènih istraživanja zaèeto u sociologiji nauke podstaklo je\nkonstruktivistièke ideje bliske raznim oblicima instrumentalizma i pragmatizma po tome\nšto na nauku gledaju kao na jednu vrstu delatnosti ljudi. Konstruktivizam je takoðe\nusaglašen sa marksistièkim pristupom proizvodnji ideja po kojem se nauka smešta meðu\ninstitucije u kojima se nešto stvara. Ono što se stvara, odnosno proizvodi\nupražnjavanjem nauke jeste znanje, koje ukljuèuje pojmove i teorije, pa èak i èinjenice.\nKonstruktivizam takoðe naglašava da je nauka otvorena i da se stalno menja. Njime se\nosvetljava uloga prirodnih sudova u nauènoj praksi, i pritom se preispituju ideje o taèno\nodreðenom nauènom metodu i jednom procesu odluèivanja koji je neprestano pod\nprismotrom racionalnosti. Cilj ovakvog pristupa je da se nauka shvati samo kao jedna od\nmnogih postojeæih delatnosti karakteristiènih za ljude, kojima se oni bave najbolje što\nznaju i umeju. Neki smatraju da je "plasman nauke u konstruktivizmu zapravo njen\ndeplasman" (Fine, 1986: 57), jer se nauka istiskuje sa scene u kojoj je predstavljala\nprivilegovan i neprikosnoven obrazac za racionalno i objektivno otkrivanje tajni prirode.\nKonstruktivistièko nastojanje da pokaže da su nauka, znanje i nauène èinjenice\nproizvod umne delatnosti ljudi i, shodno tome, samo jedna od ljudskih konstrukcija,\nnužno dovodi do preispitivanja ideje da je nauka proces otkrivanja\n6 Za detaljnije razmatranje porekla instrumentalizma vidi: Popper, 1972.\nstvarnosti koja je nezavisna od uma, što predstavlja glavno obeležje realistièke\nmetafizike. Meðutim, važnost uloga koje se pripisuju društvenom poretku i prirodi u\noblikovanju ovih konstrukcija, veoma mnogo se razlikuju u pojedinim\nkonstruktivistièkim teorijama, tako da se meðu njima mogu naæi ideje srodne idealizmu,\ns jedne strane, ali i ideje primerene uèenju pragmatiènih realista, s druge! Ipak, uprkos\novih razlika, konstruktivizam predstavlja veliki izazov monopolistièkoj poziciji koju su\nrealisti sebi namenili u odnosu na nauku, jer dovodi u sumnju njihovu tvrdnju da nude\njedini održiv pristup razumevanju nauène prakse. Konstruktivistièki stav da ono što\nnauènici otkrivaju predstavlja artefakt njihove saznajne aktivnosti, predstavlja glavni\nizazov doktrini realizma. Srž konstruktivizma sastoji se od detaljnih prouèavanja nauke\nna delu, naèina na koji se nauka odvija – uz odustajanje od zahteva za utvrðivanjem\nistinitosti oblasti kojom se data nauka bavi. U onoj meri u kojoj su ova prouèavanja\nuspešna, konstruktivisti predlažu sliku nauke koja je veoma razlièita od realistièke.\nOva slika ne poèiva samo na racionalnim argumentima, veæ uzima u obzir i\nintuicije na kojima poèiva nauèni realizam, jer ideje od kojih nauka polazi i na kojima\npoèiva nisu podržane ni logièkim nužnostima niti empirijskim potvrdama. Postavke\npodložne nauci najèešæe predstavljaju intuicije koje se ne mogu proveravati, veæ se\npostuliraju kao temelj kasnijih elaboracija na kojima se grade nauène teorije. Izvori\nnauke i temelji nauènog saznanja spadaju u domen metafizike, isti onaj domen koji su\nsami nauènici proglasili nepoželjnim! Poreklo ovih temelja nauènici uzimaju zdravo za\ngotovo, a ekspliciranje i preispitivanje njihovih implikacija u nauci se izbegava. Ono na\nèemu konstruktivisti insistiraju upravo je otkrivanje ovih temelja i njihovog\nod Admin taj Uto Jan 27, 2009 1:25 am\nKonstruktivisti nemaju za cilj omalovažavanje nauke ili nauènih dostignuæa, veæ\nnastoje da preispitaju održivost pozicije koju je nauka dugo zauzimala. Oni žele da\nosvetle sve one intuicije na kojima ona poèiva, sve metafizièke postavke utkane u njene\ntemelje, kao i mnoge slutnje, ubeðenja i verovanja koja se ne mogu potvrditi nauènim\nsredstvima. Zato smatraju opravdanim da se pre prihvatanja nauène vere postavi èitav\nniz refleksivnih pitanja kao što su: "Šta je nauka?"; "Da li je ona jedina opravdana\nsaznajna delatnost?"; "Po èemu se ona razlikuje od drugih oblika duhovnog traganja?";\n"Na kojim temeljim poèivaju njena osnovna naèela?"; "Koju društvenu funkciju ona\nobavlja?"; "Koje su njene posledice?"; "Gde su granice nauènog saznanja?"; Šta je njen\nkrajnji cilj i smisao?" – i još mnoga druga. Konstruktivizam ne podrazumeva nauènika\nkoji se jednostavno bavi naukom prepuštajuæi sve svoje sumnje empirijskoj proveri\npodataka prosejanim kroz rigor nauènog metoda. On predlaže sliku nauènika u stalnom\npreispitivanju svoga rada koji se pita otkuda se javljaju sve one hipoteze za koje nema\nnikakvih potvrda. To nije nauènik koji samo nastoji da što jasnije artikuliše svoje\nhipoteze ne bi li ih podvrgnuo proveri, veæ se pre svega pita šta je to hipoteza. On ne\nnastoji samo da stvara teorije, veæ nastoji da dekonstruiše znaèenje samog pojma teorija.\nOn se ne upinje da što taènije primeni postojeæe tehnike nauènog istraživanja, veæ pre\nsvega preispituje prirodu oruða kojima se nauka koristi. Na znanje on ne gleda kao put\nprema istini, veæ kao artefakt\nnauènog metoda. On ne radi svoj posao što bolje ume, a da se pritom ne upita zbog èega\nsve to radi i kuda sve to vodi. On nije indiferentan prema moralnim posledicama svoga\nrada. Nauènik koji je u saglasju sa osnovnim idejama konstruktivizma ne želi da pitanje\n"Šta je nauka?" prepusti drugima, veæ pre svega da ispita znaèenje ovog pojma i\nrazmotri njegove implikacije.\nUkoliko je nauèna revolucija predstavljala reakciju na srednjevekovnu teološku\ndogmu, konstruktivistièka revolucija može da se posmatra i kao reakcija na nauènu\nrevoluciju. Ipak, važno je istaæi da ova reakcija ne podrazumeva ni vraæanje ka teološkoj\ndogmi (koja kao i nauèni realizam podrazumeva postojanje jednog apsolutnog i stvarnog\npogleda na svet), niti nastavljanje nauènog puta koji vodi ka otkrivanju istine. Umesto\ntoga, konstruktivizam zagovara okretanje ka jednom novom putu. Putu koji se udaljava\nod svih lomaèa namenjenih neistomišljenicima bilo koje dogme, ali i od nezauzdanog\nnapretka nauène tehnologije kojim je ugrožen i sam opstanak ljudske vrste. Kuda ovaj\nput vodi i dokle æe se njime stiæi prilièno je neizvesno. Izvestan je samo\nkonstruktivistièki zahtev da nauènici prihvate odgovornost za izbor puta kojim idu.\nKorigovanje granica izmeæu ontologije\nNajzad, treba dodati i nekoliko reèi o konstruktivistièkom shvatanju postojanja.\nZdravorazumski pogled na stvari pretpostavlja da su ljudi okruženi svetom koji èini\nnjihovu osnovnu stvarnost i koji nezavisno postoji, baš kao i njihovi unutrašnji procesi\nkoji podržavaju to postojanje. Mi ovaj svet postepeno sve bolje razumemo zahvaljujuæi\nveoma složenom znanju o stvarnosti koje se stalno uveæava. Zauzvrat, saznavanje i\nrazumevanje sveta oblikuje naše misaone procese koji se usaglašavaju sa postojeæom\nstvarnošæu. Ovakvo shvatanje stvari pretpostavlja opazioca koji je izolovan, nezavisan\nod sveta. On poseduje nepromenjiv pogled na svet i svoje mentalne perspektive i\nverbalne deskripcije prilagoðava sopstvenim nahoðenjima da što bolje predstavi\nstvarnost. Stanovište nauènog realizma je ponešto suptilnije. Ono podrazumeva svet u\nkome postoje transcendentalne strukture koje su delimièno nezavisne od ljudskog\nznanja, a znanje se menja sa ciljem da se ove strukture objasne ili otkriju. Prema tome,\nneki vidovi sveta delimièno su sakriveni i njih može da razotkrije samo racionalni\ncogito. U središtu realistiènog pogleda na svet stoji racionalni subjekat koji predstavlja\nnajvažniju taèku njegovog oslonca. I zdravorazumska i realistièka doktrina\npodrazumevaju postojanje koje je nezavisno od znanja o postojanju.\nS druge strane, konstruktivizam je ontološki nem. Izvesnost aktuelnog postojanja\nobjekata koji su konstituisani u procesu saznavanja nikada nije sigurna. Oslanjajuæi se\nna argumente skeptika, konstruktivisti (Gergen, 1994; von Glasersfeld, 1991) smatraju\nda mi ne možemo steæi izvesno znanje o svetu zbog toga što, èak i u sluèaju da možemo\nda otkrijemo kako se znanje izvodi iz iskustva, ne postoji naèin da otkrijemo kako naše\niskustvo može da se poveže sa neèim što\npostoji pre nego što smo ga iskusili. Drugim reèima, nikada ne možemo izvesno znati\nkakav je svet van našeg znanja o njemu. Stoga konstruktivizam ne može da ponudi plašt\nontološke sigurnosti kojim je zaogrnut realizam. Shodno tome je i mišljenje da\n"stvarnosti" kojima baratamo – odnosno izvesnost koju nam pružaju trajne ontološke\nosnove – u stvari predstavljaju proishod upotrebe svakodnevnog jezika (Shotter, 1993).\nNaèin pomoæu koga govorimo o svetu i konstruišemo naše razumevanje tog sveta\nzajednièkim delanjem postaje naša stvarnost i uoblièava osnovu za svakodnevne\nontološke izvesnosti i neizvesnosti. Kategorija postojanja stoga ne može da se razdvoji\nod kategorije znanja.\nNa osnovu svega što je do sada iznešeno, jasno je da konstruktivizam dovodi u\npitanje jasnu granicu izmeðu domena ontologije (koja izuèava prirodu biæa i postojanje\nstvari) i epistemologije (koja izuèava prirodu i poreklo znanja). Stoga se\nkonstruktivistima zamera da èine epistemièku grešku (Bhaskar, 1989) koja se sastoji u\ntome da se postojanje biæa definiše pomoæu našeg znanja o postojanju i na taj naèin se\nono redukuje na ljudsko znanje.\nOva kritika, koja dolazi iz tabora realista, teško da bi mogla da se nazove\nkritikom, jer istièe upravo ono što konstruktivisti žele da kažu: postojanje i znanje nisu\nimanentna svojstva sveta koji nas okružuje, veæ konstrukti ljudskog uma. Postojeæe\nkategorije (pa makar u pitanju bile i neke od najvažnijih filozofskih kategorija kao što su\nontologija i epistemologija) nisu apsolutne i jedine kategorije pomoæu kojih se svet\nmože osmisliti i iskazati. One su samo neke od mnoštva potencijalnih kategorija, i\npritom su zavisne od konteksta u kome se stvaraju. Mnogo pre no što je postojala\nontologija kao filozofska disciplina, ljudi su morali da razviju kategorije pomoæu kojih\nsu mogli da razumeju sebe, svet u kome se nalaze i svoja iskustva u tom svetu. Oni su\nmorali da razviju specifiène kategorije i pojmove pomoæu kojih su mogli da sebe uèine\nrazumljivim sebi samima. Tek tada su neki aspekti njihovog života mogli da se\npodvrgnu filozofskoj, a mnogo kasnije i psihološkoj analizi – odnosno da postanu\nnjihovi potencijalni objekti. Biæe, postojanje, stvarnost, istina – samo su neke od\nkategorija koje su ljudi uoblièili vršenjem diskurzivne prakse tokom odvijanja svoje\nistorije. Realistièka kritika vrlo jezgrovito rezimira ono što sami konstruktivisti i žele da\nkažu: Bez znanja o postojanju nema postojanja! Da ne raspolažemo pojmom postojanje,\nne bismo ni za koga ni za šta rekli da postoji, a postojanje ne bi bilo predmet filozofskih\nrasprava. Postojanje je pojam, baš kao i znanje, samo što realisti smatraju da je to pojam\nkoji je oduvek bio tu i koji je strpljivo èekao da bude ubran sa drveta stvarnosti, a\nkonstruktivisti smatraju da je to pojam koji je izobražen u zajednièkom nastojanju ljudi\nda osmisle ono što se sa njima dešava. Na kraju krajeva, argumenti o postojanju koje\nnude realisti predstavljaju njihovo znanje o postojanju. Izvan znanja teško bi bilo\nuoblièiti i samu realistièku kritiku konstruktivizma, jer sasvim je jasno da se izmeðu\nontologije i epistemologije ne može povuæi jasna granica. Razlika je stoga pre svega\nsadržana u poretku koji proklamuju ove dve doktrine: Konstruktivisti smatraju da\nepistemologija prethodi ontologiji, dok je za realiste poredak obrnut.\nod Admin taj Uto Jan 27, 2009 1:26 am\nKonstruktivizam u psihologiji:\nnaèela, vrste, i taèke oslonca\nPosle razmatranja filozofskog konteksta u kome se znaèenje konstruktivizma\nmože definisati u filozofiji, sada æe biti reèi o tome kakvo se znaèenje ovom pravcu\npridaje u psihologiji.\nOsnovna naèela konstruktivizma\nPrvi pokušaj definisanja konstruktivizma u psihologiji, kao i sistematizovanje\nraznih konstruktivistièkih pravaca u konstruktivistièku metateoriju naèinio je Majkl\nMahoni (Mahoney, 1988a). Kao osnovne karakteristike konstruktivistièke metateorije,\n1. proaktivnu kogniciju\n2. morfogenièku strukturu jezgra i\n3. samoustrojavajuæi proces razvoja.\nPrva karakteristika je proaktivnost, odnosno pristup ljudskom znanju koji\nnaglašava njegovu aktivnu, anticipativnu i ‘konstruktivnu’ prirodu (u smislu sposobnosti\nuoblièavanja). Veæina nekonstruktivistièkih teorija pripisuje mentaciji i ljudskom umu\npasivnu – reaktivnu, receptivnu i ‘retentivnu’ulogu (u smislu sposobnosti uskladištenja). S\ndruge strane, konstruktivistièke teorije pod mentacijom podrazumevaju aktivnost i\ngenerativnost celovitog, otelotvorenog i društvenog subjekta. Njihov cilj nije da\ndelatnost uma svedu na sposobnost uskladištenja podataka o inherentnim svojstvima\nstvari – kopija stvarnosti ili bitova informacija – koji prerastaju u strukturu. Za\nkonstruktiviste, skladištenje ne predstavlja pounutrivanje gotovih podataka, veæ aktivni\nproces njihovog stvaranja, održavanja i razraðivanja: informacije se ne prenose iz\nokruženja u organizam preko èula, veæ, u skladu sa etimološkim znaèenjem ove reèi (in\nformare), one predstavljaju nešto što se uoblièava ‘iznutra. Zato predmet saznavanja po\nnjihovom mišljenju nije transcendentna, veæ\nkonstitutivna realnost (Maturana & Varela,\n1980). Dok prva podrazumeva postojanje jednog sveta koji je nezavisan od naših\nnastojanja da utvrdimo njegove karakteristike, druga podrazumeva saznavaoca koji\nustanovljavajuæi karakteristike entiteta tim entitetima pridaje svojstvo postojanja.\nKarakteristike koje se pritom ustanovljavaju nisu inherentna svojstva sveta, veæ naše\nanticipacije ili fikcije, odnosno konstrukti našeg uma. Zato predmet prouèavanja\nkonstruktivistièke misli fon Ferster (von Foerster, 1981) naziva ontologijom\nposmatraèa, odnosno posmatranjem posmatranja, a Keli (Kelly, 1955) konstruisanjem\nDruga karakteristika je morfogenièka struktura jezgra. "Morfogenièki" doslovno\nznaèi "stvaranje oblika", dok se "jezgro" odnosi na "središnje zasnovanu\nstrukturalnu organizaciju" (Mahoney, 1988a: 3). Ljudi su ustrojeni tako da njihovi\nsredišnji, sržni ili nuklearni procesi diktiraju i ogranièavaju forme izražene na\npovršinskim nivoima. Konstrukti koji obrazuju sržnu strukturu sistema konstrukata\ntvore identitet ljudi i ne mogu da se izmene bez opsežnije modifikacije ostatka sržne\nstrukture (Kelly, 1955). Drugim reèima, "spoljašnje strukture" koje se manifestuju u\nsvakodnevnom životu i trenutnom iskustvu neke jedinke izviru kao uticajne predrasude,\n"èvrsta" ubeðenja ili "najdublja" uverenja iz eluzivnih, "dubinskih struktura", koje\nkonstituišu sržne procese ureðenja te jedinke. Takva je Hajekova ideja o "primarnosti\napstraktnog" (Hayek, 1978), po kojoj se razlika izmeðu "dubokih" i "plitkih" struktura\nogleda u svim psihološkim aktivnostima:\nBogatstvo èulnog sveta u kome živimo, koji prkosi iscrpnom analizovanju od\nstrane našeg uma, ne predstavlja polaznu taèku iz koje um izvodi apstrakcije, veæ\nproishod velikog opsega apstrakcija koje um mora posedovati da bi bio sposoban\nda iskusi to bogatstvo posebnog (Ibid.: 54).\nSržni aspekti procesa ustrojavanja operišu na prikrivenom i tacitnom nivou. Ljudi\nèesto nisu svesni ovih procesa, mada oni rukovode njihovim ponašanjem. Pored toga,\nljudi nisu svesni veæine stvari koje se dešavaju u njihovom umu i zato što on primarno\noperiše na veoma visokom nivou apstrakcije. Hajek (1952) smatra da je ove procese\nmnogo primerenije zvati nadsvesnim nego podsvesnim, jer oni upravljaju svesnim\nprocesima, a pritom se ne prikazuju u svesti.\nTreæu karakteristiku konstruktivistièke metateorije èine samoustrojavajuæi\nprocesi razvoja, odnosno autopojeze (Maturana & Varela, 1980). Osim što služe\nneprekidnom poboljšavanju i razraðivanju adaptivnih strategija pojedinaca,\nsamoustrojavajuæi procesi takoðe obuhvataju stanja pojaèanog nesklada, neravnoteže i\npogoršanja stepena ustrojenosti – u meri koja se ponekad naziva "klinièkim\nporemeæajima". U povoljnim okolnostima i sluèajevima kada sposobnosti uèenja nisu\nznaèajno ošteæene, sistem adaptacije eventualno može da uspe sa prestrojavanjem nekih\nvidova dubokih struktura koji æe biti dovoljni da dozvole pomak ka održivijoj\nkonfiguraciji procesa i novom, dinamièkom ekvilibrijumu. U nepovoljnim okolnostima,\npak, doæi æe do ispoljavanja neadaptivnog i neodrživog ponašanja. Praktièna posledica\novih karakteristika ogleda se u svojstvu samoustrojavajuæih sistema sa dubinskim i\npovršinskim strukturama da se aktivno opiru promeni u svojim središnim ili sržnim\nkonstruktima (Kelly, 1955; Fransella, 1972; Guidano & Liotti, 1983; Mahoney, 1980).\nOvo svojstvo Mahoni naziva samozaštitnom teorijom otpora (Mahoney, 1988b). Time\nse naglašava èinjenica da opiranje promenama ima prirodnu i èesto zdravu ulogu u\nzaštiti sržnih procesa ustrojavanja (a time i u zaštiti integriteta sistema) od naglih i\ndalekosežnih rekonstruktivnih nasrtaja. Implicitna pravila koja ureðuju poredak\npsiholoških procesa kod ljudi (koja istovremeno omoguæuju i ogranièavaju poimanje\njastva, sveta i njihovih uzajamnih odnosa), èesto je teško i eksplicirati, a kamoli menjati.\nOna predstavljaju bit psihološkog otpora zato što èine proishod sveukupnih nastojanja\npojedinaca da osmisle konstantni protok dogaðaja i u njegovu neizbežnu promenu unesu\nšto više izvesnosti. Bez obzira da li su procesi samoustrojavanja\nod Admin taj Uto Jan 27, 2009 1:27 am\nvaljani i uspešni u predviðanju ili ne, oni su jedini deo iskustvenog aparata takve vrste.\nNjihovo zapreèavanje može da dovede do rastakanja sržnih konstrukata, a time i do\npotpunog kolapsa sposobnosti za predviðanje i vršenje nadzora. Ovo izaziva parališuæu\nanksioznost èije su posledice za jedinku katastrofalne – a to je ipak gore nego kakvatakva\npredvidljivost i izvesnost, makar ona imala i svoje loše strane. Sržna uverenja koja\nse tièu shvatanja stvarnosti, identiteta, moæi i vrednosti posebno su otporna prema\npromeni. U nekim sluèajevima postaju toliko važna da im se podreðuje i sam biološki\nopstanak jedinke, pa se može reæi da su nekad važnija i od života. Njih je stoga najteže\npromeniti bez profesionalne pomoæi – ali i sa njom (Mahoney, 1988b).\nPosmatrane zajedno, osnovne karakteristike konstruktivistièke metateorije koje\npredlaže Mahoni prikazuju osobu koja predstavlja otelotvorenje ubeðenja, uverenja i\nslutnji koje su u stalnom procesu razvoja, odvijanja i promene. One su dosta razlièite od\npreovlaðujuæih nastojanja ostalih psiholoških teorija da kod ljudi identifikuju podležnu\npostojanu strukturu koja se mnogo ne menja. Zato se može reæi da su navedena naèela\nkarakteristièna za konstruktivizam i razlièita od veæine preovlaðujuæih uverenja u\npsihologiji. S druge strane, pak, Mahonijeva definicija konstruktivizma kao "porodice\nteorija koje prihvataju tvrdnju da ljudsko iskustvo obuhvata (pro)aktivno uèestvovanje\njedinke" (Mahoney, 1988a: 2), odranije je kritikovano zbog toga što je suviše uopštena i\nneprecizna, pa se može primeniti "i na tako razlièite teorijske pristupe kao što su\nJungova analitièka psihologija, Adlerova heterodoksna psihoanaliza, humanistièka i\negzistencijalna psihologija, pa èak i neki pristupi u kognitivnoj psihologiji" (Chiari &\nNuzzo, 1996a: 164). Mada tri navedene karakteristike predstavljaju jezgro zajednièko\nveæini konstruktivistièkih teorija, one nisu dovoljne da se uzmu u obzir sva osnovna\nnaèela koja karakterišu konstruktivistièku metateoriju.\nPored svega što je do sada reèeno, valja naglasiti i razliku izmeðu teorije i\nmetateorije – o èemu Mahoni nije vodio raèuna.\nSuštinski, prefiks "meta" ukazuje na refleksivnu petlju. Tako, na primer,\nmetanauka odnosi se na nauku o nauènom znanju (Houts, 1985), odnosno sva\nprouèavanja koja se odnose na nauku (Madsen, 1985), a metauèenje na uèenje koje se\ntièe prirode uèenja (Novak & Gowin, 1984). Analogno tome, metateorija predstavlja\nteoriju koja se bavi prouèavanjem nauènih teorija i metoda, odnosno prouèavanjem\nprirode epistemièkih pretpostavki implicitnih u stvaranju (svake) teorije. Metateorije su\nnadreðene sadržaju svake posebne teorije, i obuhvataju dve osnovne vrste pretpostavki.\nTo su pretpostavke o (a) prirodi znanja i (b) epistemièkim vrednostima (Botella, 1995).\nŠto se tièe prirode znanja, konstruktivistièka metateorija pretpostavlja da sve\nznanje predstavlja hipotetiènu, t.j. anticipativnu konstrukciju, što je suprotno\ntradicionalnom objektivistièkom shvatanju da je znanje pounutrena reprezentacija\nstvarnosti. Ova pretpostavka podrazumeva da znanje ne vodi poreklo iz "èiste" opservacije,\ns obzirom da je svaki èin posmatranja zasiæen teorijom (Popper, 1972).\nEpistemièke vrednosti predstavljaju one kriterijume koje primenjuju nauènici da\nbi napravili izbor izmeðu suparnièkih teorijskih objašnjenja (Howard, 1986: 135).\nPitanja epistemièkih vrednosti retko se postavljaju u objektivistièkoj\nmetateoriji, s obzirom da se znanje posmatra kao reprezentacija stvarnosti i, shodno\ntome, objašnjenja se izabiraju na osnovu svoje istinitosti, odnosno na osnovu\nkorespondencije sa spoljašnjom stvarnošæu koju predstavljaju. Objektivistièko poimanje\nznanja i istine stoga je u tesnoj vezi sa realizmom i teorijom opravdanja (engl.\njustificationism), odnosno oslanjanjem na autoritet èinjenica kojima se opravdava svaka\ntvrdnja koja pretenduje na status nauènog znanja. Štaviše, istina se u tradicionalnoj\nfilozofiji nauke (zakljuèno sa logièkim empirizmom) posmatra kao glavna karakteristika\nnauènih teorija i odreðuje kao korespondencija izmeðu nauènih iskaza i realnosti date\niskustvom. Sržna pretpostavka ovakve filozofije sadržana je u tome da je nauèni iskaz\nsamo onaj iskaz koji se može redukovati na elemente opservacije, a nauène teorije samo\none teorije koje su induktivno izvedene iz empirijske osnove, to jest èinjenica. Glavni\nmetodološki zahtev u ovoj tradiciji jeste korespondencija izmeðu teorije i iskustva;\nteorijama koje ne zadovoljavaju ovaj zahtev nije mesto u nauci. Iz toga sledi da su svi\niskazi nauke istiniti iskazi i da se jednom utvrðene nauène èinjenice više ne dovode u\npitanje. Dalji zadatak nauènog istraživanja sadrži se u otkrivanju novih nauènih istina\nkoje se dodaju ranije utvrðenim istinama i sa njima se zbrajaju. Pod iskustvom se, dalje,\npodrazumeva skup opservacionih iskaza kojim se registruju èinjenice, i koji su po samoj\nsvojoj prirodi neoborivi i nepogrešivi, zato što predstavljaju sliku stvarnosti. Iskustvo je\nzato doslovce objektivno, a subjekt saznanja može samo da ga pasivno odražava tako\nšto ga beleži i induktivno generalizuje. Drugim reèima, bez nepromenjivog, neoborivog\ni nepogrešivog iskustva nema istine, jer bi to imalo za posledicu da se stvarnost ne može\nIz pretpostavki o epistemièkim vrednostima konstruktivistièke metateorije mogu\nse izvesti brojni korolari. U stvari, razlièite konstruktivistièke teorije razlikuje se po\ntome koje korolare o epistemièkim vrednostima naglašavaju. U skladu sa tim,\nnaglašavanje razlièitih korolara o epistemièkim vrednostima dovelo je do pojave\nmnoštva konstruktivistièkih pristupa. Najznaèajniji od tih pristupa biæe ukratko\npredstavljeni u tekstu koji sledi. Jedan pokušaj njihovog sistematizovanja u\nkonstruktivistièku metateoriju na osnovu shvatanja o prirodi znanja i na osnovu\nopredeljenja za korolare o epistemièkim vrednostima (pomoæu kojih se može ustanoviti\nšta jeste, a šta nije korisno znanje), predstavljen je na Tabeli 2.\nRazlièiti pristupi konstruktivizmu i\nkriterijumi za njihovo razvrstavanje\nRadikalni konstruktivizam, èiji su glavni zastupnici Umberto Maturana i\nFrancisko Varela (Maturana & Varela, 1987), Ernest fon Ferster (von Foerster, 1981) i\nHajnc fon Glazersfeld (von Glasersfeld, 1987), odbacuju moguænost objektivnog znanja,\ns obzirom da svako znanje zavisi od strukture saznavaoca. Shodno tome, subjekat i\nobjekat su konstrukcije (ili operacije) saznavaoca, a ne entiteti koji postoje nezavisno od\nnjega. Èak i ako postoji ontološka stvarnost, mi je možemo saznati samo u onoj meri u\nkojoj se naše znanje uklapa (engl. fit) u takvu stvarnost. Fon Glazersfeld pojašnjava\npojam uklapanja koristeæi se metaforom\nkljuèa i brave: èak i kada kljuè\notvori bravu, mi ne možemo biti sigurni da on sa njom\nkorespondira (jer moguæe je naæi nekoliko razlièitih kljuèeva koji mogu da otvore istu\nbravu). Tako radikalni konstruktivizam posmatra znanje kao konstrukciju, a nikako kao\npounutrene reprezentacije spoljašnje stvarnosti koja je nezavisna od saznavaoca. Za\nMaturanu i Varelu, živa biæa su autopojetski, samostvarajuæi sistemi:\nDinamièki sistem odreðen kao složeno jedinstvo mreža proizvoda delova koji a)\nkroz svoje interakcije povratno regenerišu mrežu delova koji su ih stvorili, i b)\nprepoznaju ovu mrežu kao jedinstvo u prostoru u kome oni postoje pomoæu\nkonstituisanja i specifikovanja svojih granica kao površine rascepa od pozadine\nkroz njihove povlašæene interakcije u mreži, jeste autopojetski sistem (Maturana\n& Varela, 1980: 59).\nTabela 2: Metateorijske pretpostavke o prirodi znanja i epistemièkim\nkriterijumima u razlièitim konstruktivistièkim pravacima\nZnanje potièe iz proaktivnog\ntraganja za ekvilibrijumom\nZnanje se zasniva na doprinosu\n(Basseches, 1984; Piaget,\nZnanje potièe iz anticipacije i\npotonje validacije ili\nZnanje se zasniva na svom\nefikasnosti sistema konstrukata\nZnanje potièe iz aktivnosti\nZnanje se zasniva na: a) svom\ndoprinosu konsenzusu sa\ndruštvom onih koji uèe ,\nb) poveæanoj složenosti sistema\nznanja (Novak, 1993)\nZnanje potièe iz ureðivanja i\n(von Glaserfeld, 1984)\ndoprinosu efektivnoj akciji –\nt.j. opstanku (Maturana &\nVarela, 1987) ili održivosti\n(von Glasersfeld, 1984)\nZnanje potièe iz društveno\ndoprinosu: a) tehnološkom\nnapretku, b) kulturalnoj kritici,\nc) konstruisanju novih svetova\nZnanje potièe iz narativne\ndoprinosu glaèanja narativa –\ntj. koherentnosti (Sarbin,1986)\nIdeja autopojeze podrazumeva stalno i povratno samostvaranje u kome je gotovo\nnemoguæe razlikovati ono što stvara od onoga što je stvoreno. Ovaj pojam podržava i\nfon Ferster svojom tvrdnjom da centralni nervni sistem operiše kao zatvoreni sistem\nustrojen tako da bi proizveo jednu postojanu stvarnost:\nS obzirom da u našem nervnom sistemu ima oko sto miliona senzornih receptora i\noko sto milijardi sinapsi, mi smo sto hiljada puta prijemèiviji na promene u\nnašem unutrašnjem, nego u našem spoljašnjem okruženju (von Foerster, 1981:\nOrganizmi stupaju u interakciju pomoæu strukturalnog uparivanja, odnosno\nzajedno se razvijaju pomoæu stvaranja uzajamnih uslova za efektivnu akciju. Maturana i\nVarela izjednaèavaju efektivnu akciju sa opstankom. Svest i jezik izranjaju iz iskustva\nstrukturalnog uparivanja i efektivne akcije. Iz toga sledi da "živeti znaèi znati, jer život\nje efektivna akcija nekog sistema koji postoji kao živo biæe" (Maturana & Varela, 1987:\n174). Radikalni konstruktivizam podržava ideju o nerazdvojivosti liènih i socijalnih\ndimenzija ljudskog iskustva (Chiari & Nuzzo, 1996a). Izjednaèavanjem znanja sa\nefektivnom akcijom (Maturana & Varela, 1987), ili sa održivošæu (von Glasersfeld,\n1984), radikalni konstruktivizam se suprotstavlja idejama teorije opravdanja.\nSocijalni konstrukcionizam (Gergen, 1985; Shotter, 1993; Harre, 1983) interesuje\nse pre svega za ulogu društvenih procesa u konstruisanju znaèenja. Shodno tome,\nGergen (1985, 1992) istovremeno odbacuje i egzogenu i endogenu epistemologiju.\nEndogena epistemologija naglašava ulogu pojedinaènog uma u konstrukciji znaèenja,\ndok egzogena epistemologija naglašava spoljašnju realnost. Socijalni konstrukcionizam\nne pozicionira znanje ni unutar umova pojedinaca, niti van njih, veæ\nDrugim reèima, prema ovom stanovištu znanje se generiše tako što ljudi meðusobno\ndelaju i pregovaranjem ustanovljavaju skup zajednièkih znaèenja. Ova znaèenja stvaraju\nse u diskursu i omeðena su pravilima gramatike, tako da su nastojanja socijalnih\nkonstrukcionista "izmeštanje subjekta u diskurs" i "decentracija posesivnog\nindividualizma" dekartovske tradicije (Shotter & Gergen, 1989). Odbacivanjem\nobjektivistièkog poimanja znanja kao unutrašnje reprezentacije, socijalni\nkonstrukcionizam deli mišljenje sa onima koji smatraju da je znanje konstrukcija – u\novom sluèaju socijalna konstrukcija. Kenet i Meri Gergen smatraju da:\nObjekti ili dogaðaji u svetu ne mogu biti identifikovani nezavisno od pojmova ili\nrazumevanja pomoæu kojih im neko pristupa. Pojmovi moraju prethoditi\nposmatranju i ne mogu biti izvedeni iz njega (Gergen & Gergen, 1986: 23).\nod Admin taj Uto Jan 27, 2009 1:28 am\nPitanje kriterijuma izbora izmeðu razlièitih vrsta znanja razvijeno je upravo u\nradovima socijalnih konstrukcionista. Gergen (1992) ukljuèuje najmanje tri kriterijuma:\n(a) doprinos tehnološkom napretku; (b) doprinos kulturnoj kritici i (c) doprinos\nkonstruisanju novih svetova. Prvi kriterijum ukljuèuje valjano predviðanje i osobne\nveštine u razlièitim praktiènim okruženjima, i, po Gergenovom mišljenju, najmanje je\nvažan. Drugi naglašava ulogu znanja u oslobaðanju od ogranièavajuæih uticaja\nreifikovanih pogleda na svet date kulture, i predstavlja politièki poduhvat, buduæi da je\nutemeljen na vrednostima. Treæi se zasniva na pojmu generativne teorije, odnosno\n"teorije koja se uoblièava da bi svrgnula konvencionalno mišljenje i otvorila put novim\nalternativama u mišljenju i delanju" (Gergen, 1992: 27). U svakom sluèaju, sva tri\npredložena kriterijuma mogu se posmatrati kao primeri (društvene i politièke) upotrebe\nznanja i time istièu svoju pripadnost eksternalizmu, odnosno pravcu koji je zasnovan na\nshvatanju da spoljašnji, vannauèni (društveni i kulturni) èinioci determinišu razvoj\nnauènog znanja. Eksternalizam predstavlja suprotnost internalizmu, èiji pripadnici\nsmatraju da je razvoj nauke u potpunosti odreðen unutrašnjim èiniocima neke nauène\ndiscipline, njenih metoda i rezultata istraživanja, i u potpunosti je paralelan sa teorijom\nopravdanja. Mada se socijalni konstrukcionisti vrlo eksplicitno svrstavaju u red\nprotivnika internalizma, teorija opravdanja i reprezentacionizma kao i radikalni\nkonstruktivisti, oni naglašavju upotrebu pojma konstrukcionizam da bi naglasili i svoje\nrazlike od radikalnog konstruktivizma. Dok radikalni konstruktivisti teže predstavljanju\nnervnog sistema kao zatvorene jedinice, socijalni konstrukcionisti smatraju da znanje\nizvire iz društvene razmene posredovane jezikom.\nNarativna psihologija (Sarbin, 1986) predlaže narativni zaplet (engl.\nemplotment) kao naèelo ustrojavanja u proaktivnoj konstrukciji znaèenja. Ljudi\nosmišljuju inaèe nepovezane dogaðaje tako što im nameæu narativnu strukturu. Tako, na\nprimer, kada im se prikažu dve ili tri slike, ljudi teže da isprièaju prièu koja ih na\nizvestan naèin meðusobno povezuje i koja omoguæava da predvidimo na koji naèin æe se\nstvari odvijati. Shodno tome, narativni zaplet izjednaèava znanje sa anticipativnim\nkonstruisanjem narativnog znaèenja.\nNarativni psiholozi predlažu narativno glaèanje kao kriterijum znanja prema\nkome se tacitno vrši izbor izmeðu alternativa. U svom pristupu samoobmanama, Sarbin\n(1986) smatra da ljudi upotrebljavaju i održavaju narative o sebi koji su oèigledno u\nsuprotnosti sa njihovim postupcima. Ova pojava se u psihološkoj tradiciji najèešæe\nobjašnjavala mehanistièkim konstruktima kao što su "potiskivanje" ili "disocijacija".\nKada se kao naèelo objašnjenja upotrebi narativno glaèanje, ovakvi konstrukti postaju\nsuvišni. Narativna psihologija smatra da ljudi tacitno ureðuju narative o sebi na naèin\nkoji omoguæava da "jastvo kao narativni lik biva saèuvano, odbranjeno ili ojaèano"\n(Sarbin, 1986: 17). Prema tome, narativna psihologija podrazumeva konstruktivistièku\nkritiku moguænosti opravdanja znanja pomoæu njegove korespondencije sa objektivnom\nRazvojni konstruktivizam (Piaget, 1971) takoðe posmatra znanje kao proaktivnu\nkonstrukciju organizma koji saznaje. Prema razvojnom konstruktivizmu znanje\npredstavlja konstrukciju subjekta koji saznaje, i koje je aktivirano težnjom za\nekvilibrijumom, odnosno potrebom za redom i postojanošæu, koju ima svaki kognitivni\nsistem. Pijažeovo odbacivanje empiricistièkog poimanja znanja zasnovano je na ideji da\nznanje ne može da bude kopija spoljašnjeg sveta, s obzirom da "samo kopija može da\nnam obezbedi znanje o modelu po kome je kopija napravljena, i, štaviše, ovo znanje je\nneophodno za kopiranje modela" (Piaget, 1971: 361). Pijažeov stav ukazuje na to da\nznanje logièki nije moguæe posmatrati kao kopiju ili reprezentaciju realnosti: Da bi se\nsaznalo da li je nešto dobro kopirano, neophodno je imati nezavisan pristup obema\nverzijama – kako realnosti, tako i njenoj reprezentaciji – i tek onda možemo da ih\nuporeðujemo. Vaistinu, kako je uopšte moguæe znati šta je stvarnost nezavisno od našeg\nznanja o stvarnosti?\nRazvojni konstruktivizam takoðe odstupa od objektivistièkog poimanja istine kao\nkorespondencije izmeðu mentalnih reprezentacija i stvarnosti. Prema veæini\norganizmièkih shvatanja (ukljuèujuæi i Pijažeovo), sistemi znanja razvijaju se pomoæu\nkvalitativnih skokova koji se kreæu u smeru poveæane složenosti. Prema tome, znanje\nnikada ne može da se posmatra kao taèna slika stvarnosti zbog toga što svaki novi\npomak zahteva opravdanje na novom i višem nivou. Razvojni i organizmièki\nkonstruktivizam, shodno tome, izjednaèava korisno znanje sa dijalektièki adaptivnim\ndelanjem, odnosno sposobnošæu da se neèije saznajne strukture prilagode okolini, kao i\nto da se okolina prilagodi neèijim saznajnim strukturama.\nMeðutim, ozbiljan problem Pijažeovog konstruktivizma tièe se relativno uskog\npodruèja njegove primene na ispitivanje razvoja logièko-matematièkih operacija od\nroðenja do adolescencije, kao i izjednaèavanja kognicije odraslih sa konstrukcijom sveta\nkoja se opisuje kao konstituisana zatvorenim sistemima (Basseches, 1984). Zato je\npokušaj proširenja ovakvog pristupa izvan stupnja formalnih operacija generisao sve\nbrojnija istraživanja kognicije odraslih sa jednog metateorijskog stanovišta koja je još\nbliža konstruktivizmu nego Pijažeova inicijalna shvatanja (vidi: Commons et al., 1989;\nTeorija asimilacije (Ausubel, 1963) predstavlja alternativan konstruktivistièki\npristup Pijažeovim idejama u oblasti pedagoške psihologije. U teoriji asimilacije\nizjednaèava ce smisaono uèenje sa namerom uèenika da poveže novo znanje sa\npojmovima koje veæ poseduje. Na taj naèn se uèenje poistoveæuje sa stvaranjem smisla\numesto sa obradom podataka. Time se naglašava proaktivna uloga procesa konstruisanja\nsubjekta uèenja u stvaranju novog znanja.\nIzraženo pojmovima teorije asimilacije, upotrebljivost novog pojma zavisi od\ntoga koliko je moguæe povezati ga sa drugim pojmovima u sistemu znanja subjekta,\nodnosno, od sposobnosti za njegovu asimilaciju. Pretpostavke kojima se tvrdnje\npovezuju ne moraju nužno biti ni ispravne ni pogrešne, veæ prihvaæene ili neprihvaæene\nod "zajednice onih koji uèe u kojoj svi dele znaèenja mnogih pojmova,\nod Admin taj Uto Jan 27, 2009 1:29 am\nali u kojoj svaki èlan zadržava svoju idiosinkratièku pojmovnu hijerarhiju" (Novak,\n1993: 183). Prema Novaku, kriterijumi znanja u asimilativnoj teoriji su dijalektièki: s\njedne strane, kreativni pojedinci prepoznaju se po svojim sposobnostima da restrukturišu\nhijerarhiju svog saznanja; s druge strane, hijerarhija znanja cele zajednice je ta koja\nprogresivno napreduje. Prema tome, epistemièke vrednosti se posmatraju kao kompozit\nsaèinjen od društvenog konsenzusa (kao što je to u socijalnom konstrukcionizmu) i\npoveæane složenosti (što je sluèaj u razvojnom konstruktivizmu).\nPsihologija liènih konstrukata (Kelly, 1955) predstavlja prvi pokušaj uoblièenja\njedne teorije liènosti i psihoterapije koja je zasnovana na formalnom modelu\nustrojstva ljudskog znanja. Kelijeva filozofija alternativizma u konstruisanju tvrdi da\nje viðenje stvarnosti podložno mnogim alternativama, s obzirom da nam se stvarnost\nne prikazuje neposredno, veæ\nkroz konstrukte, odnosno "šablone" koje sami stvaramo\ni isprobavamo njihovu valjanost u odnosu na svet.\nKonstruktivistièko poimanje znanja kao anticipativne konstrukcije eksplicirano je\nu osnovnom postulatu psihologije liènih konstrukata: "Procesi neke osobe su psihološki\nkanalisani naèinima na koje ona anticipuje dogaðaje" (Kelly, 1955: 46). U ovoj teoriji\ntakoðe je sadržan konstruktivistièki pojam uspešnosti u predviðanju. Pravo pitanje za\npsihologe koji se bave psihologijom liènih konstrukata nije da li su naši konstrukti\nistiniti ili lažni, veæ da li predstavljaju korisne dimenzije pomoæu kojih se mogu\nosmisliti alternativna viðenja, kao i delanja do kojih ona dovode (Adams-Weber &\nPosmatrano u kontekstu ostalih konstruktivistièkih teorija, psihologija liènih\nkonstrukata izdvaja se kao prethodnica ostalim teorijama. Kelijev pionirski doprinos\nuoblièavanju i širenju konstruktivistièke misli istaknut je u radovima Majkla Mahonija\n(Mahoney, 1988a) i Voltera Mišela (Mischel, 1980) koji su, izmeðu ostalih, naglasili da\nje Keli bio u stanju da davnih pedesetih godina u velikoj meri anticipuje glavne tokove\nsavremene psihologije. Meðutim, bilo bi pogrešno reæi za ovu teoriju da je njen osnovni\nkvalitet to što se javila pre ostalih. Nasuprot tome, teorija liènih konstrukata podržana je\nimpresivnim brojem istraživanja i literature (Neimeyer, 1985). Razvoj ove teorije u\nvelikoj meri ojaèan je upotrebom Mreže repertoara konstrukata, koja predstavlja dobar\nprimer usklaðivanja fenomenološkog pristupa, karakteristiènog za konstruktivistièku\nmetateoriju, sa zahtevima kvantitativnog pristupa u istraživanju. Pored ovoga, stepen\ntehnološkog razvoja teorije liènih konstrukata takoðe je impresivan, pre svega što se tièe\nbroja kompjuterskih programa kojima se mogu obraðivati razni oblici Mreže repertoara\nkonstrukata (Bringman, 1992). Najzad, prvobitna oblast glavne primene ove teorije,\nklinièka psihologija, ne samo da je temeljito proširena i detaljnije elaborisana (Winter,\n1992), veæ je lista oblasti u kojima je ona sa uspehom primenjivana postala veoma duga\n(Neimeyer, 1985). Ovom prilikom dovoljno je naglasiti samo poseban porast\nistraživanja i aplikacija teorije liènih konstrukata u oblasti pedagogije i pedagoške\npsihologije (Pope, 1995, jul; Pope &\nKeen; 1981). Zato izgleda da ovakav razvoj i napredak teorije liènih konstrukata više\ngovori o njenoj avangardnosti i važnosti njene uloge u razvoju konstruktivistièke misli,\nnego o prostom hronološkom redu javljanja na psihološkoj sceni (Chiari & Nuzzo,\nUzimajuæi u obzir da je razmatranje razlièitih pristupa koji saèinjavaju\nkonstruktivistièku teoriju naèinjeno samo u osnovnim i opštim crtama, potrebno je\npružiti i dodatna objašnjenja o njihovom teorijskom statusu, uzajamnoj kompatibilnosti,\nkao i o kriterijumima na osnovu kojih je moguæe razvrstati razlièite tipova\nPre svega, svi konstruktivistièki pravci nemaju isti teorijski status. Dok su neki\nkonstituisani u formalne teorijske sisteme (psihologija liènih konstrukata i razvojni\nkonstruktivizam, na primer), drugi su mlaði i, shodno tome, manje razvijeni.\nZatim, mada svi pristupi u Tabeli 1, široko uzevši, prihvataju zajednièku\npretpostavku o prirodi znanja i epistemièim vrednostima suprotstavljenim teoriji\nopravdanja, njihova uzajamna kompatibilnost u podreðenim nivoima ponekad je\nproblematièna. Na primer, socijalni konstrukcionizam i psihologija liènih konstrukata\nrazlikuju se u odreðenjima porekla konstruisanja koje je po prvima društveno, a po\ndrugima osobno. Slièno tome, kompatibilnost Pijažeove teorije i Psihologije liènih\nkonstrukata neki autori dovodili su u pitanje (Rychlak, 1990). Drugi èak smatraju da\nPijažeove filozofske pretpostavke nisu konstruktivistièke, s obzirom da proces\nasimilacije i akomodacije dozvoljava moguænost da se spoljašnja stvarnost iskusi i\nrazlikuje od unutrašnjeg sveta (Salmon, 1990). Treæi smatraju da Pijažeova teorija,\nzajedno sa teorijam Vigotskog i Brunera, èini okosnicu "ranog" konstruktivizma koji se\njavio u oblasti teorija deèijeg razvoja, a koja je prethodila konstruktivistièkoj metateoriji\n(Richardson, 1988). I pored toga, Pijažeov pristup ipak je ukljuèen u tabelu zbog toga\nšto je na osnovu ubedljivih argumenata, koje naglašavaju fon Glazersfeld i Sofer,\neksplicitno okarakterisan kao konstruktivistièki (von Glasersfeld, 1987; Soffer, 1993)7.\nS obzirom da cilj ovog prikaza nije da konstruktivistièku metateoriju predstavi kao\npotpuno jedinstvenu celinu, veæ\nkao grupu teorija koje su srodne po zajednièkom jezgru\nmetateorijskih pretpostavki, nije zgorega još jednom naglasiti da je ovaj skup\nprimerenije posmatrati kao rasplinuti skup teorija koje su raznolike i u nekim domenima\nèak i protivreène (Neimeyer, 1993).\nNajzad, još uvek je veoma teško napraviti jasne kriterijume za razliku izmeðu\nrazlièitih tipova konstruktivizma. Mahoni (1988a) razlikuje radikalni\n7 Interesantno je da Pijažeovu teoriju malo ko nazivao "konstruktivistièkom teorijom" sve do\nosamdesetih godina kad su nastali i prvi radovi o konstruktivistièkoj metateoriji. Dotle se o njoj najèešæe\ngovorilo kao o "genetièkoj epistemologiji" ili "teoriji kognitivnog razvoja". Kao što je veæ naznaèeno,\nmišljenja o tome da li je Pijažeovo uèenje konstruktivistièko podeljena su. S obzirom da se njegova teorija\njavila mnogo ranije od ostalih, Pijažeov doprinos biæe razmotren u poglavlju o psihološkim prethodnicama\nod Admin taj Uto Jan 27, 2009 1:30 am\nkonstruktivizam, koji porièe postojanje nezavisne stvarnosti i stoga se ne može\nrazlikovati od idealizma, i kritièki konstruktivizam koji ne porièe postojanje stvarnog\nsveta i stoga u suštini pripada realizmu. Meðutim, Botela (1995) ispravno primeæuje da\nse u ovom sluèaju pravi razlika izmeðu epistemoloških pretpostavki na osnovu jednog\nontološkog kriterijuma. S druge strane, von Glazersfeld (1984) razlikuje trivijalni i\nradikalni konstruktivizam. Radikalni konstruktivizam (koji u ovom sluèaju nema isto\nznaèenje koje mu pridaje Mahoni) podrazumeva da, i pored toga što možda postoji\nspoljna stvarnost, znanje ne odslikava tu stvarnost, veæ poredak i ustrojstvo sveta koji je\nkonstituisan iskustvom ljudi. Trivijalni konstruktivizam po Glazersfeldu znaèi da se\nnove ideje zasnivaju na starim – što je zdravorazumska pretpostavka bliska veæini\nteorijskih usmerenja uopšte, a ne samo konstruktivizmu. Lidon (Lyddon, 1995) se\npoziva na Peperovu taksonomiju pogleda na svet zasnovanu na izvornim metaforama da\nbi napravio razliku izmeðu èetiri razlièita tipa konstruktivizma: (a) mehanicistièkog, (b)\nformistièkog, (c) organizmièkog i (d) kontekstualistièkog. Na žalost, izgleda da je i ova\ntaksonomija problematièna (Berzonsky, 1992, jun). Mehanicizam i formizam nisu\nkompatibilni sa konstruktivistièkim epistemièkim pretpostavkama (jer kao izvorne\nmetafore, u sluèaju mehanicizma, podrazumevaju mašine kojom rukovode prirodni\nzakoni, a u sluèaju formizma, entitete koji konstituišu svet i koji poseduju esencijalnu\nprirodu koja se može otkriti). S druge strane, kontekstualistièki i organizmièki\nkonstruktivizam isuviše se preklapaju, pa zbog toga na osnovu ove podele nije moguæe\njasno razlikovati dve nezavisne grupe konstruktivistièkih teorija.\nPored navedenih, brojne kriterijume za razvrstavanje predložili su i mnogi drugi\nautori (Moshman, 1982; Armon-Jones, 1986; Steier, 1991; Soffer, 1993; Chiari &\nNuzzo, 1996a). Meðutim, njihovo razmatranje i meðusobno uporeðivanje zahteva\nposebnu studiju. Zbog toga se èini da je na ovom mestu dovoljno izložiti jedan\ninformativan pregled razlièitih kriterijma za razlikovanje postojeæih konstruktivistièkih\nteorija, koji je prikazan na Tabeli 3.\nPostojanje razlièitih pravaca koji obrazuju konstruktivistièku metateoriju, kao i\nmnoštva razlièitih kriterijuma na osnovu kojih se mogu razlikovati razlièiti tipovi\nkonstruktivizma, može da predstavlja podlogu za njihovo hijerarhizovanje s obzirom na\nto koji je od njih "istinit". Iz štiva koje je do sada izloženo, treba da bude jasno da je u\nokviru konstruktivistièke metateorije ovakvo pitanje neumesno. Za konstruktiviste nije\nod presudne važnosti da daju jedan "istinit" odgovor na neko pitanje, veæ da vide kuda\nvode razlièiti naèini postavljanja pitanja. Drugim reèima, oni nastoje da preispitaju\nimplikacije postojeæih dimenzija znaèenja (kako u nauci, tako i u filozofiji), povodom\nkojih se vode najvažnje savremene rasprave.\nTabela 3: Kriterijumi predloženi za razlikovanje pojedinih tipova\nTrivijalni spram radikalnog\nUparenost spram primerenosti\nznanja i stvarnosti\nSpoljašnje strukture (okruženje) /\nunutrašnja koordinacija (ranije\nznanje) / interakcija (subjektivno\niskustvo) kao izvori znanja\nPostojanje ogranièenog opsega\nSlab spram jakog\nprirodnih oseæanja / oseæanja kao\nnesvodivi sociokulturni proizvod\nMahoney (1988a) Radikalni spram kritièkog\nIdealistièke spram realistièkih\nNaivni konstruktivizam ili\nkonstruktivizam prvog reda\ndrugog reda ili socijalnog\nkonstrukcija stvarnosti drugih\nSoffer (1993) Slab spram jakog\nObjekat konstrukcije više / manje\npripada konstruisanju subjekta\nMehanistièki spram formistièkog\nspram kontekstualistièkog spram\nChiari & Nuzzo (1996a)\nIskustvo osobe konstituiše\nustrojavanje sveta / operacije\ndistinkcija u jeziku konstituišu\ngenerisanje i validaciju svake\nJedna od takvih filozofskih raspri, govori o problemu determinizma spram\nslobodne volje. Njen odjek u psihologiji proishodio je brojnim teorijskim i istraživaèkim\nradovima o tome da li je èovek delatni agens, odnosno slobodni pokretaè svoje\naktivnosti, ili, pak, puko responzièko biæe koje predstavlja u potpunosti determinisan\npojedinaèan sluèaj – dedukt univerzalnih prirodnih zakona. Konstruktivistièki pristup ne\nsvodi se na arbitriranje koji je odgovor od ova dva istinit, veæ koliko smisla ova rapsrava\nima i kakve su njene implikacije.\nNa primer, istraživanja haotiènih sistema u poslednjih dvadesetak godina dovela\nsu do formulacija po kojima su ljudi na odreðeni naèin slièni vremenu (u smislu\natmosferskih uslova), po tome što odvijanje njihovog ponašanja nije determinisano\ninicijalnim uslovima, veæ se može odvijati na mnogo moguæih naèina (Gleick, 1987).\nOvakvo ponašanje ljudi naziva se slobodnom voljom. Za konstruktivistièki pristup nije\nbitno da li je dimenzija slobodne volje spram determinizma "istinita", odnosno da li\nodslikava "pravu" stvarnost. Za njega je karakteristièno pitanje: "Zašto ima smisla\npripisivati odliku slobodne volje ljudima, a ne i vremenu?" Ovakvo gledanja na stvari\nizgleda krajnje jednostavno, ali njegovo prihvatanje ima vrlo dalekosežne implikacije:\nSve poznate rasprave, poput determinizma spram slobodne volje, samo su konstrukti\numa, a nikako odraz imanentne slike sveta. Njihovo prihvatanje predstavlja\nopredeljivanje samo za jednu od moguæih slika o svetu, ali nikako za jedinu moguæu.\n"Istinita" slika "stvarnog" sveta podrazumeva Arhimedovu taèku oslonca. A ako postoji\njedna stvar u kojoj se autori koji pripadaju razlièitim konstruktivistièkim pravcima\nslažu, onda je to nedostatak verovanja u postojanje jedne takve taèke.\nod Admin taj Uto Jan 27, 2009 1:31 am\nTaèke oslonca konstruktivistièke metateorije\nZbog svega što je do sada reèeno, moglo bi se razumeti zašto su definicije\nkonstruktivizma uopštene, i zašto je moguæa upotreba konstruktivistièke metateorije\nkoja nema jasne granice i u sebi sadrži teorije sa znaèajnim protivureènostima. Ipak, u\nnizu definicija konstruktivizma, prisutan je jedan zajednièki stav, po kome se\nkonstruktivizam nedvosmisleno vezuje za znanje. Stoga izgleda opravdano da se iz\nveæeg broja definicija konstruktivizma u psihologiji izdvoji jedna koja je karakteristièna\ni široko prihvaæena, a u isto vreme specifiènija od Mahonijeve definicije navedene u\nranijem delu teksta:\nKonstruktivizam je epistemološka pozicija koja naglašava liène i kolektivne\nprocese stvaranja smisla i njihove implikacije za psihologiju. Ljudska biæa\nposmatraju se kao aktivni stvaraoci konstruktcija koje se mogu porediti po tome\nsa koliko uspešnosti pomažu osobi da se prilagodi životnim izazovima (Neimeyer\n& Stewart, 1998: 101).\nKada je reè o osnovnim naèelima konstruktivistièke metateorije, èini se da ni\nosnovne karakteristike koje iznosi Mahoni (proaktivna kognicija, morfogenièka\nstruktura jezgra i samoustrojavajuæi proces razvoja), kao ni pretpostavke (o prirodi\nznanja i epistemièkim vrednostima) koje predlaže Botela, nisu dovoljno opsežne i\ninformativne da bi uspešno opisale mnoštvo raznorodnih teorija koje obuhvataju. Pored\ntoga, primerena idejama konstruktivizma jeste i moguænost istovremenog postojanja\nrazlièitih naèela, definicija i kriterijuma. U skladu s tim, na ovom mestu predlažu se\nèetiri osnovne taèke oslonca pravaca u konstruktivistièkoj metateoriji. To su:\nRelativizam: a) istina postaje problematièan pojam, tako da više ništa nije\nmoguæe nazvati objektivnom èinjenicom; b) zastupa se ideja o istovremenom\npostojanju mnoštva razlièitih referentnih okvira; c) zagovara se prouèavanje\nimplikacija razlièitih perspektiva koje su proishod ovih okvira: znanje kojim ljudi\nraspolažu posmatra se kao artefakt pretrage za smislom koja se preduzima uvek iz\nRelacionizam: a) zastupa se epistemološki stav u kome se zagovara ontološki\nprimat odnosa nad jednom unutrašnjom esencijom koja je nezavisna od procesa\nsaznavanja; b) smatra se da su psihološka svojstva proishod delatnosti ljudi i\nnjihovog odnosa sa drugim stvarima ili ljudima; c) ta delatnost odreðuje se kao\npotraga za smislom.\nPotencijalizam: a) konstruktivistièka objašnjenja poèivaju na dinamièkim\ninterakcijama: naglasak je na procesima, a ne na crtama ili strukturama; b)\npojmovi pomoæu kojih se svet razume posmatraju se kao artefakta procesa\nsaznavanja, proizvodi delatnosti ljudi koje se dešavaju pod istorijskim\nokolnostima; c) pojave se prouèavaju u svom neprekidnom razvoju, nastajanju i\npromeni. One imaju svoju istoriènost i prouèavaju se dijahrono (i ontogenetski i\nParticipativnost: a) èovek se detrivijalizuje od dedukta obuhvatnog zakona i\nposmatra kao proaktivno biæe koje saznajuæi svet sazdaje sebe. Shodno tome,\npsihološki razvoj posmatra se kao autopojetski proces u kome je nemoguæe\nodrediti granice izmeðu saznavaoca, saznatog i procesa saznavanja; b) psihološke\nkategorije nisu odraz postojeæeg stanja veæ konstitutivni pogledi na svet u kojima\nje sadržan i èovek koji taj svet saznaje; c) sve znanje uvek je posredovano\n(biologijom, fiziologijom, jezikom, istorijom, kulturom, paradigmom saznavanja,\nitd.); d) kategorije pomoæu kojih se svet saznaje su determinante ljudske\ndelatnosti (opažanje i delanje su koimplikativni), vodièi za akciju koji sa sobom\nnose potencijal za odreðenu društvenu praksu; e) razlièita viðenja sveta uvek su u\nskladu sa razlièitim interesima, pa psihologija nije politièki nevina nauka.\nNaziv "taèke oslonca" izabran je zbog toga što iza svega ne stoji namera da se\nkonstruktivizam precizno definiše i da se odrede njegova osnovna naèela koja se neæe\npreklapati ili protivureèiti jedna drugima. Ideja vodilja navedenih kategorija samo je\njedan pokušaj da se (pre svega iz didaktièkih razloga) izdvoje srodna shvatanja na koja\nse konstruktivistièki autori pozivaju. Kao i u svakoj klasifikaciji, i u ovoj su moguæa\nponavljanja i nejasnoæe. Meðutim, u skladu sa naèelom da konstruisane kategorije ne\nodslikavaju jedan stvaran poredak stvari u svetu, veæ podlogu za akciju, zamišljena je i\nupotreba ove klasifikacije "taèaka oslonca". Predstavljene kategorije pre svega bi mogle\nbiti upotrebljene kao naèin da se osmisli elaboracija ideja koje leže u osnovi\nkonstruktivistièkog pogleda na\nsvet. Detaljnije razmatranje svake od ovih taèaka zahteva pisanje posebnih studija.\nPosebno razmatranje zahteva i pregled svih onih ideja koje su srodne\nkonstruktivizmu i koje su mu prethodile. Konstruktivistièka paradigma nije nastala iz\nintelektualnog vakuuma. U psihologiji su, i pre pojave pomenutih konstruktivistièkih\npravaca, postojale teorije sa srodnim idejama koje su umnogome utirale put\nkonstruktivizmu. Pored toga, konstruktivizam u psihologiji duguje mnogo razvoju\nkonstruktivistièkih misli koje su se uoblièile u filozofiji, na šta ukazuje èesto pominjana\nEbinghausova izreka da psihologija ima dugaèku prošlost, a kratku istoriju. Umesto\nrazmatranja intelektualne prošlosti konstruktivizma, na kraju ovog rada dovoljno je\nnapomenuti da je od poèetka svoje zvaniène istorije, psihologija imala dva lika. Jedan\negkzaktni, eksplanativni i laboratorijski, koji je dominirao glavnim tokovima akademske\npsihologije sve do skora i sa kojim smo imali prilike da se detaljno upoznamo. Èini se\nda dolazi vreme da psihologija slobodno i bez nepotrebnih oseæanja inferiornosti,\npokaže i svoj drugi lik – neodreðeniji, tolerantniji na neizvesnosti i poprilièno životniji.\nJednom reèju – konstruktivistièki.