BikeMagazin - Održan "Vlasina MTB Maraton"\nOdržan "Vlasina MTB Maraton"\nDrugi po redu, Vlasina MTB maraton, održao se na istom mestu, ali ovog puta mesec dana ranije u odnosu na prošlogodišnji, tačnije 3. septembra.\nVlasina MTB maraton održan je u Vlasotincu, a na startu su se pojavila 85 vozača iz Makedonije, Bugarske i Srbije, koji su se takmičili na tri dužinske deonice, 20, 42 i 70 kilometara. Iako vremenski uslovi nisu baš bili naklonjeni takmičarima svi koji su startovali su završili trke bez značajnijih problema i na kraju dobili učesničke medalje.\nNa stazi od 70 kilometara, koja je od Vlasotinca vodila do vrha planine Ostrozub i nazad, trijumfovao je državni prvak i reprezentativac Aleksandar Roman iz beogradskog Partizana koji je veoma zahtevnu stazu prevezao za 3 sata 21 minuta. Kao drugi kroz cilj je prošao Aleksandar Grujevik iz Makedonije dok je treće mesto pripalo Jovanu Rajkoviću OBK Beograd.\n“Bilo je naporno, do poslednjeg spusta sam bio u grupi od nekoliko takmičara a onda sam se odvojio. Učestvovao sam i prošle godine tako da mi je staza bila poznata. Srećan sam što sam pobedio u ne baš lakoj konkurenciji a voleo bih da dođem i naredne godine”, rekao je neposredno posle trke Aleksandar Roman uz zahvalnost orgnizatorima za dobro pripremljenu stazu i uslove za takmičenje.\nSvakog takmičara je prilikom ulaska u cilj čekala finišerska medalja, dok je onim najboljima organizator uručio vredne robne i novčane nagrade.


Dan online - Regioni: Manifestacija posvećena francuskom jeziku - 2019-04-01\nRegioni U OŠ „RADOMIR MITROVIĆ” ODRŽANI „DANI FRANKOFONIJE”\nSa manifestacije u OŠ „Radomir Mitrović” Manifestacija posvećena francuskom jeziku\n<strong>BERANE – Centralna proslava „Dani frankofonije”, u kojoj su učestvovali učenici beranskih osnovnih i srednjih škola u kojima se izučava francuski jezik, održana je u Osnovnoj školi „Radomir Mitrović”. Profesorica francuskog jezika u Gimnaziji „Panto Mališić” Dušica Šćekić kazala je da je, tradicionalno, upriličen bogat kulturno-muzički program.\n– Imali smo solo i horsko pjevanje, jednu plesnu koreografiju, a nije izostalo ni recitovanje stihova na francuskom jeziku. U programu su učestvovali učenici viših razreda osnovne škole i prvog, drugog i trećeg razreda Gimnazije „Panto Mališić” – naglasila je Šćekićeva, koja je pripremila program u saradnji sa profesoricom francuskog jezika Zoricom Lutovac.\nDani frankofonije u Beranama obilježavaju se od 2000. godine, što se poklopilo sa otvaranjem Francuskog kulturnog centra u Crnoj Gori, koji je inicirao ove proslave.\nPokretač većine aktivnosti koje se tiču francuskog jezika poslednjih godina je Francuski institut, mada i mi sami rado pripremamo ovakve programe, jer je to velika motivacija za djecu da uče neki strani jezik – kazala je Šćekićeva i podsjetila da preko 200 učenika u beranskom školama izučava francuski jezik.\nDani frankofonije, koji predstavljaju važan događaj u crnogorskom kulturnom životu, prilika su da se kroz prigodne događaje upoznaju frankofone kulture i proslavi francuski jezik.


Multikulturalizam, tolerancija ili "gledanje svog posla" | Autonomija\nIstražujemo stanje međunacionalnih odnosa u Vojvodini\nTEMERIN – Kada su u pitanju međunacionalni odnosi u Vojvodini, godina nije počela nimalo bezazleno. Prvo se za pravoslavno Badnje veče u Subotici dogodio šovinistički ispad usmeren prema Hrvatima, zatim je u Čurugu ukraden krst sa spomen-obeležja Mađarima streljanim od strane komunističkog režima 1944. i 1945. godine, da bi početkom februara Sombor bio preplavljen antisemitskim grafitima mržnje usmerenim prema Jevrejima i šovinističkim prema Romima.\nTemerin – godinu dana posle\nProšla godina je takođe počela neočekivano incidentno, samo je tada poprište bio Temerin. Tokom januara 2010. trajao je rat nacionalističkim grafitima mržnje u kojem su zidovi Temerina bili preplavljeni najrazličitijim porukama koje su mladi Srbi i Mađari upućivali jedni drugima: „Lako je Mađar biti, jer Mađara zakon štiti! – Gamad“, „Mađari u Mađarsku“, „Srbija Srbima“, „Ebredj Magyar“ (Probudite se Mađari), „El jon a mi napunk“ (Doći će i naš dan), „Szabadsagert“ (Za slobodu)… O četiri S i mađarskom dvostrukom krstu ne treba ni trošiti reči, jer ih je bilo na gotovo svakom koraku. Većina tih grafita uklonjena je vrlo brzo, ali se i dan-danas mogu videti fleke i mesta koja svedoče o tim događajima. Rat se krajem januara sa zidova prebacio i u fizičku ravan, pa su u samo nekoliko dana zabeležena dva incidenta u kojima su žrtve batina bili mađarski mladići. Jedan od slučajeva je dobio prekršajni epilog, drugi još nikakav.\nIako u Temerinu tokom poslednjih godinu dana nije bilo novih incidenata, o trenutnom stanju možda najslikovitije svedoči i činjenica da žrtve prošlogodišnjih napada ni godinu dana kasnije ne žele da govore javno o incidentima. Inače, kada čovek sa strane dođe u Temerin, pomislio bi da svi stanovnici ove varoši govore oba jezika i da ovde cveta multikulturalizam. Međutim, grafiti „Obraz“ i „1389“ kojih ima na sve strane, i grafit „Srbija Srbima“ koji se i danas nalazi u dvorištu osnovne škole „Petar Kočić“ svedoče o tome da su se stvari zapravo, izgleda, samo malo stišale. Iako situacija nije toliko drastična da ljudi strahuju za svoju bezbednost kada izađu na ulicu, ona je daleko od stereotipa multikulturalnosti i suživota kojeg su vojvođanskim političarima puna usta.\nKriza pali nacionalizam\nTaksista Gojko Malbaša svoje radne dane provodi na taksi stanici na temerinskoj pijaci. On je iz susednog Bačkog Jarka, gotovo jednonacionalne sredine, ali kaže da nikada nije imao problema, iako svakodnevno kroz njegov auto prođe mnoštvo ljudi različitih nacionalnosti. Malbaša, inače tridesetsedmogodišnjak, smatra da koren etničkih podela leži u katastrofalnoj ekonomskoj situaciji, jer što su ljudi siromašniji, to lakše potpadaju pod nacionalističku demagogiju.\n– Ako sam ja Srbin i meni je kriza, onda mi je za to kriv Mađar. A, ako sam ja Mađar i ne mogu da nađem posao, za to su krivi Srbi i meni će, kao, biti bolje ako bude bila neka „velika Mađarska“. Što su ljudi neobrazovaniji, njima se lakše manipuliše. Uvek je bilo tako – smatra Malbaša. On potvrđuje da se mladi slabije međusobno druže, da izlaze na različita mesta, ali ocenjuje da su oni ektremni nacionalisti ipak u manjini.\nSvakom svoje – i eto podele\nČinjenica je da su podele prisutnije među mladima nego među starijima, a kroz razgovore sa meštanima saznajemo da, osim nacionalizma, za to postoje i brojni drugi razlozi: Mađari idu u svoje škole i vrtiće, a Srbi u svoje. U ponudi kablovske televizije tridesetak programa je na mađarskom jeziku, a Srbi i Mađari su različite veroispovesti te svako ima i svoju crkvu. Postoje novine na mađarskom i srpskom jeziku, Radio Temerin emituje program pre podne na mađarskom, a popodne na srpskom i uopšte gledano, veoma je lako kretati se samo u sopstvenoj zajednici, bez kontakta sa drugima. A današnja deca se više ne igraju bezbrižno na ulici kao nekada, jer su internet i TV preuzeli ulogu vaspitača i najboljih prijatelja, te je tako smanjena mogućnost da se od malih nogu upoznaju i druže.\nMožda bi se umesto reči „suživot“ ubuduće ovde, ali i u ostatku Vojvodine mogao upotrebljavati termin „pokrajživot“ ili nešto slično, budući da pripadnici različitih nacionalnih zajednica sve više žive jedni kraj drugih, a ne u jedni s drugima. I onda, kada ne poznaješ tog drugog, lako je nacionalistima da demagogijom podstaknu međusobnu mržnju. Naravno, ne treba zaboraviti da su odnosi najviše pogoršani tokom devedesetih godina kada se značajno promenio odnos u broju Srba i Mađara u ovoj opštini, nakon talasa izbeglica koji su utočište od ratnog ludila pronašli u Vojvodini.\nPredsednik opštine Temerin Andraš Gustonj kaže da je incidenata bilo uvek i ranije, te da podele postoje decenijama unazad, pre svega zbog toga što se ljudi međusobno ne poznaju. Gustonj, jedini Mađar predsednik opštine Temerin u protekle dve decenije, ističe i da se broj Mađara u Temerinu drastično smanjio pre svega zbog iseljavanja u Mađarsku tokom ratnih devedesetih jer su se, kako navodi, prvenstveno plašili za sopstvene živote. S druge strane, u Temerinu se nastanilo gotovo 6.000 izbeglica.\n– Tragedija je u tome da je otišla mlada generacija, generacija sposobna za reprodukciju i to se više ne da ispraviti. Mi smo između 1991. i 2002. izgubili 1.500 Mađara u Temerinu. Godišnje imamo otprilike 140-150 sahrana, a 50 ili 60 krštenja što znači da godišnje gubimo skoro 100 ljudi. Za deset godina to je 1.000 ljudi, što znači da za sedam decenija u Temerinu najverovatnije više neće biti Mađara – ističe Gustonj. Neravnopravnost se prema njegovim rečima najviše ogleda u institucijama pa tako navodi da mu ni kao predsedniku opštine nije poznat broj Mađara-policajaca u Temerinu, osim da ih nema ni približno dovoljno. Na opasku da je ministar policije više puta, pa tako i tokom posete Temerinu u maju prošle godine, pozvao Mađare i druge nacionalne zajednice da se priključe policiji, Gustonj kaže da to još dugo neće biti izvodivo.\n– Prvo treba da se zaborave neke stvari koje su se dešavale devedesetih godina kada su Mađari redom očišćeni iz državnih organa, kako iz policije, tako i iz suda. Znam za slučajeve šikaniranja, kada je zaposleni radnik dobio rešenje da od sutra radi u Baču. Između Bača i Temerina ima 80 kilometara, a prevoz je nikakav. Znači, to nije bilo direktno izbacivanje sa posla, ali indirektno jeste i Mađari su se onda odvikli od poslova u državnim organima – ističe Gustonj.\nDa nije sve tako sivo, svedoči grupica mladih Temerinaca koji se odupiru nacionalizmu i podelama. Naime, u popularnoj „Peđinoj šupi“ okupljaju se slobodoumni mladi ljudi, tu vežba nekih šest-sedam pank/metal/rok bendova i uopšte gledano, vlada potpuno drugačija atmosfera. Peđa Šmigeljski ističe da se kod njega okupljaju ljudi bez obzira na nacionalnost, da ih povezuju muzika i normalan način razmišljanja koji ljude deli samo na dobre i na loše. Budući da ima 34 godine, veoma dobro se seća vremena pre ludila devedesetih, i jako mu smetaju podele po bilo kom osnovu.\nOsećam se loše kad vidim na zidu „Mađari u Mađarsku“, jednako loše kao kad na zidu piše „Ustanak“ na mađarskom, sa duplim krstom. Ili 64 županije, Obraz! Sve su to ista g**na – ogorčen je Šmigeljski. Ipak, dodaje da pravi problem nisu ti huligani obrijanih glava koji upadaju na žurke i pokušavaju da zapodenu kavgu. – Mnogo su opasniji oni koji su u odelima, kravatama i naši akademici recimo, od kojih to sve kreće – navodi on.\nŽeljko Žužulović i Daniel Tot su dvojica ljudi sa najdužim stažom u ovoj grupi muzičara i veoma voljni da sa mladima podele svoja iskustva normalnog života. Imaju 32 odnosno 31 godinu, ali se odlično slažu sa mnogo mlađim sugrađanima sa kojima ih vezuju muzika i prijateljstvo. Željko, inače Srbin, izbeglica iz Sarajeva, kaže da nikada nije odgajan u nacionalističkom duhu i vrlo brzo se nakon dolaska u Temerin sprijateljio sa mnogim ljudima različite nacionalnosti. Na kraju se oženio Mađaricom, a prijateljstvo sa Totom tada je pretvoreno u kumstvo. U porodici, kaže, zbog toga nije imao nerazumevanja, ali na primer na poslu jeste.\n– Pitali su me otkud si, od svih devojaka, baš našao Mađaricu? Meni je to bilo skroz glupo pitanje – navodi Željko dodajući da, iako rođeni Sarajlija, govori mađarski bolje od polovine Temerinaca. I njemu smetaju podele među ljudima, posebno mladima.\n– Imaš onu ultramađarsku nacionalnu sredinu, imaš ultrasrpsku nacionalnu sredinu. A što je najgore od svega, imaš Obraz i 64 županije koji se, zapravo, međusobno podržavaju zato što su ista struja, desničarska – ističe Žužulović dodajući kako tih ekstremnih nacionalista nema baš mnogo, ali da nacionalisti čine bar 10 odsto građana obe nacije.\nDanijel Tot smatra da su incidenti i nacionalizam koji mlade sve više privlače, proizvod krize i političke situacije. – Da li ti ljudi imaju cilj – ne verujem. Više mi se čini da je to cilj nekih ljudi koji njih pokreću, nekih političkih partija kojima se, po mom mišljenju sviđa ta situacija, jer oni mogu to da iskoriste na jako dobar način – kaže Tot.\nNaši sagovornici ponosno ističu kako među njima nikada nije bilo sukoba pa ni kad su im nacionalistički grafiti osvanuli „pred nosom“ na zidovima okolnih kuća. Konkretno rešenje za postojeću situaciju u Temerinu nemaju, nasilje kao odgovor ne priznaju, a nadaju se da njihova muzika može da utiče makar na ponekog mladog čoveka i natera ga da ozbiljno razmisli o problemima i nevoljama koje nacionalizam nosi sa sobom. Idiličnu sliku njihovih odnosa kvari podatak da muzičara i njihovih prijatelja koji su na bilo koji način povezani sa „Peđinom šupom“ nema više od pedesetak, što je gotovo zanemarljiv broj u odnosu na 28.000 stanovnika opštine Temerin.\nUpozorenje umesto zaključka\nNa žalost, svedoci smo da je priča Temerina samo jedna od mnogih sličnih u Vojvodini. Ocene nevladinih organizacija koje se bave međunacionalnim odnosima i ljudskim pravima upozoravaju na zahlađenje odnosa među etničkim zajednicama širom Vojvodine, pre svega među mladima, što preti da ozbiljno ugrozi multikulturalizam kojim se Vojvodina najviše ponosi. O interkulturalizmu i da ne govorimo…\nNe treba smetnuti s uma i da je ova godina po svemu sudeći predizborna a možda i izborna, jer nas iskustvo uči da je često u tim godinama dolazilo do pogoršanja odnosa, pošto takvo stanje pogoduje pojedinim partijama.\n(Članak je deo projekta „Dijalozi vojvođanskih kultura“, koji sprovode Beomedia marketing i Nezavisno društvo novinara Vojvodine, a finansira ga Evropska unija kroz Medijski fond u okviru evropskih integracija. Fondom rukovodi Delegacija EU u Srbiji, a realizuje ga BBC World Service Trust. Sadržaj članka je isključivo odgovornost realizatora projekta i ni na koji način ne odražava stavove i mišljenje Evropske unije.)\nDrastično izmenjena nacionalna slika\nZvanični podaci popisa stanovništva Republičkog zavoda za statistiku:\nPopis 1991. 2002.\nSrbi: 52, 61% 64,21%\nMađari: 38,67% 29,50%\nSa plakata u Temerinu\nU februaru prošle godine u Temerinu su se pojavili i plakati koji su uznemirili stanovnike tog mesta. Pojavu plakata osudili su mnogi zvaničnici, a na njima je, između ostalog, pisalo:\n„Važno je da budemo i mi organizovani i ako napadnu nekog Srbina, sledeći put, budemo spremni da brzo reagujemo i zaštitimo se. Mislite o tome, i mislite na svog brata, ukućanina, komšiju, prijatelja, kuma ili bilo kog drugog Srbina kome može sutra da se desi da bude napadnut!”


Mark Losoncz_Odbijanje rada – od pohvale lenjosti do strukturalne kritike | Gerusija\nMark Losoncz_Odbijanje rada – od pohvale lenjosti do strukturalne kritike\n1. Mesija sedmog dana\n„Pogledajte na ptice nebeske kako ne seju, niti žnju, ni sabiraju u žitnice; pa Otac vaš nebeski hrani ih.“ (Jevanđelje po Mateju, 6:26)\nU početku beše Bog, ništa drugo nije postojalo osim njega. Ne znamo šta ga je navelo na to da stvori svet (možda baš usamljenost? ili dosada? nedostatak zabavnog spektakla?). Sve u svemu, Bog je u jednom trenutku odlučio da će stvoriti svet. Prvo je napravio svetlost, zatim je stvorio vodu, zemlju, biljke, zvezde i životinje… Na kraju je stvorio i čoveka: muškarca i ženu. Nakon šestog dana, započeo je sedmi dan i Bog se odmarao. Nije li očigledno o čemu je reč? Svet je rezultat rada, a Bog je iscrpljen radnik. U rabinskoj literaturi se na mnogim mestima tvrdi da će shabbat kao ponavljanje božanskog sedmog dana, tj. božanskog ne-rada, doneti mesijansko doba. Sedmi dan je posebna tvorevina velikog tehničara, jer je on već i anticipacija onoga što prevazilazi stvaranje, trud, ulaganje, iscrpljenost i rad. Posmatranje i sećanje na akt stvaranja je istovremeno i okretanje prema onome što će doći. Franz Rosenzweig je naglašavao (Der Stern der Erlösung) da pomoću ne-rada sedmog dana slavimo izbavljenje koje je upisano u proces stvaranja. „Šta drugo bi bilo izbavljenje, ako ne pomirenje otkrovenja i stvaranja! I šta drugo bi bio prvi i nužan preduslov takvog pomirenja, ako ne čovekov mir nakon obavljenog rada … Mir treba da bude izbavljenje, a ne prikupljanje snage za novi rad.“ Čak i kada se rad tumači kao dužnost prema zajednici i Bogu, jasno je da je rad kazna: „zemlja da je prokleta s tebe, s mukom ćeš se od nje hraniti do svog veka“ – rekao je Bog Adamu. Međutim, kazna se udvostručuje. Adamov potomak, ili barem član izabranog naroda, biće kažnjen ako ne bude poštovao praznik koji nadmašuje tu prvobitnu kaznu. Poznate su stroge zabrane u judaizmu koje se tiču rada subotom (a značaj ne-rada se ne može svesti samo na subotu; simptomatično je kako je Jair Lapid, izraelski ministar finansija molio ultraortodoksnu haredim zajednicu da se priključi modernom sistemu rada). Mi imitiramo Boga, a onaj koji bude došao imitiraće i nas. Rad je kazna za Adama, ali treba kazniti i onoga zbog čijeg se rada dolazak Mesije odlaže.\nHrišćanski egalitarizam je – slično judaizmu – predstavljao doprinos tome da fizički rad(nik) ne bude prezren, on je delimično i bio uspešan u tome. Isus je bio stolar, Petar je bio ribar, Matej je bio carinik, Pavle je bio izrađivač šatora… Ipak, ta „rehabilitacija“ nije značila glorifikaciju rada, ona nije značila da je rad kriterijum društvenog priznanja ili integracije. Kada se u nekim monaškim redovima zahtevao rad (Ora et labora – „Radi i moli se“ – glasi klasično benediktinsko geslo), taj zahtev je bio deo tehnike sopstva i načina subjektivacije, dakle rad je služio samo kao disciplinsko sredstvo u askezi da bi se postiglo nešto sasvim drugo. Drugačije rečeno: nije rad vredan, već lenjost omogućava greh. Sadržaj rada, uspeh i korist bili su irelevantni u monaškim redovima u odnosu na svrhu koju treba postići, a bogaćenje je iz etičke perspektive bilo više nego problematično u hrišćanstvu. Još je i Blaise Pascal smatrao da je vrednovanje ovosvetovnog rada znak sujete, odnosno da se u takvom trudu pokazuje samo lukavstvo, u najgorem smislu te reči. Te norme se nisu menjale u hrišćanstvu sve do protestantizma. Sedmi dan je i za hrišćane važio kao dan ne-rada kojeg se treba držati (npr. nedeljni rad je u Engleskoj još i u 19. veku predstavljao predmet kažnjavanja). Sedmi dan je sećanje na doba ne-rada, kao što je i anticipacija budućnosti: ne-rada koji će doći. Od tada ne-delanje neće biti samo ne-deljom i svi ćemo biti ptice nebeske.\n2. Leisured gentleman i svi ostali\n“Kada je trebalo da se opiše Platonov ideal, Leo Strauss je upotrebio pravu englesku džentri reč: leisured gentleman” – piše G. M. Tamás. Mirna sfera ne-rada (čija je cena, ponekad samo u diskursu legitimacije: duh, imovina i moć) prema takvom idealu jeste mesto gde dokoličarski džentlmen uživa u onome što je nedostižno i što mora da ostane nedostižno za bezvredne mase. Platonov opozicioni par većina/mase vs. izabrani (hoi polloi vs. spoudaioi), tačnije: njegov gest, kao prenosiva forma, služio je kao samorazumljiva strategija u mnogim zapadnim političkim teorijama – kontinuitet između Platona, engleskog džentlmena i Straussa nimalo nije slučajan. Osnovni habitus bi se mogao rekonstruisati ovako: “naravno da oni najbolji zaslužuju slobodu ne-rada, a najamni radnici, stranci i robovi služe tome da im se to obezbedi”. Ima bezbrojnih mesta u Platonovom opusu koja se tiču zabrane bavljenja zanatstvom i trgovinom za slobodne ljude, a prezir prema fizičkom radu uopšte igra određujuću ulogu. Objašnjavajući Ademantu zašto fizički radnici nisu sposobni da se bave delatnostima višeg reda (pa tako ni filozofijom), Sokrat je zaključio: “…njima su njihove veštine i bavljenje grubim poslovima upropastili tela i slomili im dušu, a niski poslovi su ih potpuno istrošili. Nije li to neminovno?” (Država 495d) Kod Aristotela možemo pronaći vrlo slične rečenice, primera radi o tome da u pravom polisu zanatski radnik ne može da postane građanin. Samostalnost u odnosu na prinudu za rad se tretira kao uslov mogućnosti građanina, a za Aristotela je optimalno stanje ono u kojem su rad i vršenje građanskih prava u potpunosti odvojeni. Zanatlije, najamni radnici, pa čak i zemljoradnici previše liče na robove. Sve ovo se može prikazati kroz sledeće suprotnosti: sloboda građanina versus nužnost rada; političko delanje u svetlu javnosti versus delatnosti i transakcije u mraku oikosa; heroizam izuzetnih pojedinaca versus repetitivne i dosadne delatnosti; hrabro rizikovanje života versus puko održavanje života; bios versus zoe; zajedništvo kroz jezik versus nema proizvodnja u unutrašnjem metabolizmu sa prirodom. Te dihotomije nisu važile u svakoj povesnoj fazi antičkih Grka (prezir prema radu se produbio diferencijacijom staleškog društva) i nikada nisu važile u svakom segmentu društva, ali treba naglasiti da je bilo reči o strukturalnoj tendenciji koja je daleko prevazilazila koordinatni sistem grčkih zajednica. I sami Grci su bili svesni toga: Herodot je primera radi pisao o tome da svi varvarski narodi preziru ljude koji se bave zanatskim radom, dok oni koji se ne bave takvim stvarima, a znaju kako treba da se ratuje, smatraju se plemićima. Tako je kasnije i Ciceron napravio oštru razliku između slobodne i plemenite vrline, odnosno ne-slobodnih delatnosti koje su nižeg ranga i zaslužuju prezir. Taj prezir se nije odnosio samo na ropstvo, već na rad uopšte. Kako Otto Gerhard Oexle piše, interpretirajući Ciceronov stav: “vršenje manuelnog rada fizički, socijalno, moralno i intelektualno diskvalifikuje. I najamni rad ponižava čoveka, jer onaj koji prihvata najamninu time postaje rob.”\nNegativan odnos prema radu je omniprezentan u većini indoevropskih društava koja su, da upotrebimo klasičan termin Georgesa Dumézila, trofunkcionalna, dakle sastoje se od tri velika staleža (sa dodatnim suverenom ili bez njega): sveštenici – ratnici – radnici. Feudalna društva su bila ambivalentna u tom pogledu, ali su sa jedne strane i ona ponovila tu strukturu: oratores – bellatores – laboratores. Iako su takva društva u mitologijama, pesmama, legitimacijskim narativima, političkim teorijama, itd. predstavljena kao organsko jedinstvo u kojem svaki sloj ima svoju funkciju, jasno je da je reč o staleškim društvima sa strogim hijerarhijama u kojima je rad, a posebno fizički rad na dnu lestvice. Rad je prezren, on je sfera nužnosti. To se jasno vidi i na indoevropskim jezicima. Nemačka reč Arbeit nastala je iz glagola koji je označavao siroče, odnosno napušteno dete koje je izloženo teškom fizičkom radu, i sve do kraja srednjeg veka Arbeit se odnosio na taj nedostojni zadatak, na tu nesreću. Engleski labour etimološki potiče od latinskih reči labor, odnosno laborare koje su najpre označavale tugu i patnju robova i drugih ljudi koji su bili vezani. Francuski travail, odnosno španski trabajo potiču od latinske reči tripalium koja se odnosila na jaram pomoću kojeg su mučili i kažnjavali robove i sve one koji nisu bili slobodni. Tako i ruska reč robota potiče od slovenske reči rob. Svi ti indoevropski jezici sugerišu da raditi znači biti rob – raditi znači biti žrtva društvene nesreće. Slobodni ljudi naprosto ne rade.\n3. Zajednice obilja\nUkoliko se vratimo zajednicama koja su bila mnogo više horizontalno struktuirana i manje hijerarhična, pokazaće se ljudski odnosi u kojima rad kao samostalna kategorija ne igra nikakvu ulogu. Simptomatično je da u jezicima tih zajednica uopšte ne postoji posebna reč za “rad” u današnjem smislu. I uopšte: ekonomske delatnosti su u toj meri deo ostalih institucija (rodbinskih struktura, religijskih odnosa itd.) da je čak i govor o samostalnoj ekonomskoj sferi besmislen. Karl Polányi je smatrao da u skladu sa tim ni “rad” nije bio potčinjen ekonomskim motivima: on se vršio zbog odnosa recipročnosti, radosti, priznanja ili ne-ekonomskog takmičenja, a misliocima nije padalo na pamet da na neki način izrade tezu prema kojoj čovek mora da jede, pošto se radilo o evidenciji, o samorazumljivoj funkcionalnosti, dakle, nije bilo potrebno još dodatno govoriti o nekakvoj efikasnosti ili produktivnosti. Opovrgavajući tezu prema kojoj „divljaci“ vode ratove zbog ekonomskih razloga, Pierre Clastres je naglašavao da „primitivne ekonomije“ nisu ekonomije opstanka, preživljavanja i oskudice. Za razliku od takve ocene, on govori o civilizacijama užitka, dokolice i obilja. Bez obzira na to koliko su pomenute interpretacije jednostrane, takve primedbe nam omogućavaju da shvatimo zašto u tim zajednicama nedostaje rad u modernom smislu.\n4. Povesni novum kapitalizma\nDo sada nije bilo reči o glorifikaciji nekih ranijih društvenih formacija, već o razumevanju strukturalnih razlika. “Istorizujte, istorizujte, istorizujte… To je prvi zadatak u marksizmu” – rekao je Fredrick Jameson, a to načelo treba primeniti i na terenu radikalne povesnosti rada. Pomenuti modeli služe tome da se pokaže apsolutni novum kapitalizma. “Rad” je bio kazna i ropstvo, ili je bio shvaćen kao deo tehnike sopstva, ili se uopšte nije pojavio kao samostalna i odvojena društvena sfera … Uprkos tome što su se društvene formacije suštinski razlikovale jedne od drugih postoji izvesno “negativno zajedničko” među njima: nije postojala glorifikacija rada zbog samoga sebe kao nit vodilja za dobar život, zatim rad nije bio centralni mehanizam socijalizacije i nikome nije palo na pamet da pomisli da je rad izvor svakog društvenog bogatstva.\nGovoriti o kapitalizmu znači govoriti o društvu gde je rad određujuća forma koja podrazumeva da ljudi masovno otuđuju svoju radnu snagu i time doprinose autovalorizaciji kapitala koja se za njih pojavljuje kao nezavisna i strana sila. Istorijski gledano, uslov mogućnosti društva rada je proces prvobitne akumulacija kapitala koji predstavlja odvajanje širokih narodnih masa od elementarnih uslova za život, od sredstava za proizvodnju i zajedničkih dobara, odnosno od commons-a. U Engleskoj eksproprijacija počinje u 14. veku i uključuje u sebe suštinski višak u odnosu na puku ekonomsku prinudu: državni, politički eksces nasilja. Narodne mase su proterane sa teritorije gde su do tada živele i uvedeni su strogi zakoni protiv onih koji su pokušavali da izbegnu prinudu najamnog rada; tako je započeo rat protiv komunalističkih poduhvata i lenjosti. Radi se o složenom procesu koji je sadržao kriminalizaciju i stigmatizaciju siromaštva, odnosno ne-rada. Paralelno sa tim su se pojavili i mislioci koji su sanjali o narodnim masama u kojima svi rade (veliki liberalni mislioci su tako razmišljali – Locke je želeo da već i dete od 3 godine radi, a Bentham je rekao da deca od 4 godine treba da rade). Borba protiv ne-rada je bila najviše očigledna u ratu protiv praznika. Istorijski opisi često ukazuju na to da su seljaci često jednu trećinu godine proveli slaveći praznike (štaviše, Karl Kautsky piše na jednom mestu o selu gde je bilo 240 praznika godišnje). U tom smislu je nastanak kapitalizma intervencija u vremensku dinamiku ranijih zajednica koja je rezultirala uništenjem predkapitalističke svakidašnjosti. Tako se npr. i u Francuskoj revoluciji predlagalo da se uvede “nedelja” koja će se sastojati od 10 dana i samo bi jedan dan služio za odmaranje (a Francuska revolucija je inače uvela i zakon o zabrani prošenja).\nOpisujući istorijski proces nastanka kapitalizma, Marx u Grundrisse-u kaže sledeće: “Oni koji su lišeni svojine su mnogo više skloni tome da postanu vagabundi, razbojnici ili klošari, nego radnici”. Ta rečenica je ključna iz dva razloga. Prvo, ona sugeriše da je susret mase novca i narodnih masa bila kontingentnog karaktera, u altiserijanskom smislu. Reč je o aleatornom procesu konfrontacije sila koji je s onu stranu teleološke determinisanosti – masovni najamni rad pretpostavlja nasilnu intervenciju, kriminalizaciju siromaštva i ne-rada, itd. Drugo, time Marx zapravo tvrdi da “u početku beše odbijanje rada”. Ne postoje široke narodne mase koje bi tek tako samovoljno potčinile sebe prinudi rada, ili drugačije rečeno: prirodna sklonost prema radu ne postoji. Pored prinude su uvek postojale i linije bekstva.\nParalelno sa procesom generalizacije najamnog rada u socijalnim teorijama se pojavio i rad kao samostalna i određujuća kategorija, najpre kod već pomenutog Lockea koji je tvrdio da rad uložen u stvari predstavlja (prirodno) pravo na svojinu, a on je istovremeno i prvi mislilac koji je smatrao da je rad centralni izvor vrednosti (“najveći deo vrednosti čini rad”). Isto tako se i na polju ekonomije (koja u ovo vreme nastaje kao relativno samostalna disciplina, mada se i dalje nalazi u okviru takozvanih tzv. moralnih nauka) pojavljuje rad kao fundamentalni pojam. Marx je nekoliko puta naglasio da je društvo kapitalističkog načina proizvodnje uslov proizvodnje kategorije rada – u tom smislu je kapitalizam uslov mogućnosti karijere pojma rada počevši od fiziokrata i Adama Smitha. Pomenuta strukturalna promena u društvu se reflektuje i u filozofijama prosvetiteljstva i nemačkog idealizma u kojima se čovek pojavljuje kao homo faber (iako je svet istovremeno predstavljen i kao otuđena stvar po sebi; o tome vidi Lukácsevu analizu protivrečnosti u građanskoj filozofiji).\n/ Ekskurs o građanskim teorijama društva / Međutim, dok kritičke teorije naglašavaju značaj prvobitne akumulacije kapitala i strukturalni novum prinude masovnog najamnog rada, građanske teorije društva tu suštinsku transformaciju društva često opisuju skroz drugačije. Nastanak kapitalizma je predstavljen kao proces sveopšte emancipacije, kao nestanak neefikasnih i izolovanih feudalnih jedinica, a da bi objasnili kako je rad postao centralna forma društvene integracije, istoričari se pozivaju na uticaj novih ideja, pre svega na protestantizam (pohvala poziva [Beruf] kod Luthera – svako treba da radi intenzivno; u kalvinizmu intenzivni rad postaje vrednost za sebe, bez obzira na to da li će se na taj način postići izbavljenje ili ne – rad tako postaje smisao ovozemaljskog života; “mi živimo za rad”, kaže Zinzendorf). Sa druge strane, građanska istoriografija se često poziva na dostojanstvo rada u gildovima i drugim organizacijama, zatim se tvrdi da se u gradu pojavila građanska klasa čiji se status zasnivao na obavljenom radu. S pravom se ukazuje na način na koji je nova uloga “manuelnog rada” u prirodnim naukama doprinela promeni u odnosu prema radu. Međutim, takve istoriografije ne mogu da objasne zašto i kako se dogodila opšta transformacija srednjovekovnog društva.\n5. Sablast vrednosti\nFormalno gledano, kapitalizam je bio prostorno-vremenski novum, jer je uveo jasnu razliku između radnog mesta i domaćinstva, odnosno radnog vremena i slobodnog vremena. Rad ima prostorni i vremenski primat u strukturalnom smislu: prostor ne-rada zavisi od prinude rada, a vreme ne-rada zavisi od vremena rada (ipak, valja dodati da je kriza društva rada istovremeno i kriza tih razlika). Tek u društvu robne proizvodnje se izjednačavaju sve sfere i institucije s obzirom na rad. Veliki deo društvenih konflikata određuju unutrašnji odnosi podele rada, prava vezana za nju itd. To podrazumeva da se svaki “poziv” izjednačava sa radom: sveštenik, vojnik i manuelni radnik su svi radnici, u njima se više ne otelovljuju staleške hijerarhije, već se nalaze na istom planu imanencije. Sa druge strane, postoji čak i borba za to da se za neke vrste delatnosti prizna da je rad u pitanju (recimo u slučaju domaćeg rada, ili u slučaju staranja o starim licima). Rad više nije samo fizički rad, već može da bude bilo šta. Pojam rada u tom smislu označava jednu praznu formu koja može da se odnosi na potpuno različite stvari – i to je bilo nezamislivo pre sto godina.\nDruštveno bogatstvo je mnogo šire od onoga što “rad” može da proizvede: simboličke strukture, umetnička dela, afektivni odnosi između članova porodice itd. takođe čine sadržaj društvenog bogatstva. Za nas je sada od centralnog značaja da je ne-rad takođe deo društvenog bogatstva. Reč je o onom aspektu društvenog bogatstva koji se nikada ne vidi u zvaničnim ekonomskim statistikama. U logici kapitalizma je stvaranje društvenog bogatstva (wealth, Reichtum, richesse) potčinjeno samoposredujućim mehanizmima vrednosti (value, Wert, valeur). Reč je o dinamici koja je puna protivrečnosti: kretanje kapitala doprinosi eksplozivnom razvoju moderne nauke i tehnologije, ono na revolucionarni način povećava neposrednu proizvodnu snagu znanja, ali dok proširuje društveno bogatstvo, i dalje mu je potreban masovni ljudski rad kao uslov vrednosti i viška vrednosti. Budući da za samovalorizujući proces kapitala sama vrednost predstavlja motivaciju, zbog te prinude on još uvek mora da intenzifikuje produktivnost rada, a proizvodne snage i dalje hoće da meri pomoću radnog vremena, iako bi povećanje slobodnog vremena i smanjenje značaja rada predstavljali pravi društveni razvoj. Protivrečnosti kapital versus kapital (odvojenost proizvodnih snaga prema kontingenciji takmičenja i društvena podela rada a posteriori u zavisnosti od fluktuacije cena) i kapital versus rad (kapital kao društveni odnos i kao samovalorizacija mrtvog rada – dakle, proizvodnja se vrši radi transformacije proizvedenog u reprezentaciju vrednosti) onemogućavaju značajnu minimalizaciju društveno potrebnog rada. Iracionalnosti društvene podele rada u kapitalizmu odgovara hiperracionalizam organizacije konkretnog rada.\n/ Ekskurs o granicama liberalizma / Liberalizam se vrti oko odvajanja onoga javnog (u značenju države) i onoga privatnog (u značenju civilnog društva). Želja da se ono javno redukuje na minimalnu državu može se razumeti jedino u kontektsu tog metaokvira. Pošto se ne-sloboda identifikuje sa javnom prinudom, ne postavlja se pitanje o legitimnosti prinude u sferi onoga privatnog. Najamni rad se pojavljuje kao ispoljavanje slobode i od strane radnika, iako se oni koji rade nalaze u šumi logističkih, tehničkih, hijerarhičnih i drugih prinuda. Liberali misle da je dovoljno ograničavati javno pravo i državni monopol nasilja (tu treba imati u vidu razliku između ideologije i stvarnosti, jer upravo „tržišno društvo“ pretpostavlja maksimalnu državu), ali postoji niz prinuda i izvan te sfere. Najveća ne-sloboda je upravo u privatnoj sferi, na radnom mestu gde se odvija veliki deo našeg života. Zato kritika liberalizma mora naglašavati da sfera rada nije sveta i intimna privatna sfera odvojena od pitanja zajednice, već je mesto stvaranja društvenog bogatstva gde se takođe mogu postaviti pitanja o legitimnoj prinudi, slobodi i mogućnosti participacije.\n6. Misliti odbijanje rada\nRazrađene kritike društva rada postoje barem od Gracchusa Babeufa koji je zagovarao društvenu transformaciju koja će rezultirati radikalnim smanjivanjem društveno potrebnog radnog vremena i promenom konkretnih formi stvaranja društvenog bogatstva. Ipak, antisistemski poduhvati su bili ambivalentni u odnosu prema radu. Sa jedne strane, radnički pokret je interiorizovao norme društva rada i ponovio je glorifikaciju rada iz svoje perspektive. Radnik je bio predstavljen kao herojski Prometej sa crvenom kladivom, a sociokulturne karakteristike radničke klase su često bile shvaćene kao znakovi veselog ouvrierskog komunizma koji je već u datom trenutku koegzistentan sa parazitskim sistemom – u pohvali autentičnosti eksploatisane klase upravo je suština nestala: želja za krajem klasnog društva koji per definitionem uključuje u sebe i nestanak radničke klase. Sa druge strane, postojale su i utopijske fantazije o budućem društvu u kojem će muka fizičkog rada biti zamenjena zajedničkim užitkom (npr. kod Fouriera).\nIzvesne ambivalentne tendencije su prisutne i kod Marxa. Na tragu škole kritike vrednosti bi se moglo reći da postoji razlika između egzoteričnog i ezoteričnog Marxa i u pogledu odnosa prema radu. Sa jedne strane možemo čitati Marxa koji smatra da je rad kao antropološko-transistorijsko delanje baza svih društava i predstavlja horizont svakog uspešnog Bildunga (“Marx kao industrijalizovani Schiller”), odnosno da je centralna uloga rada najveća vrlina Fenomenologije duha i ekonomskih mislioca. Sa druge strane možemo otkriti i potpuno drugačije tendencije, pre svega Marxa kao kritičara društva rada koji se ne zadovoljava odbacivanjem najamnog rada, već zahteva i radikalnu promenu konkretnih oblika rada i radikalnu redukciju radnog vremena. “«Rad» je po svojoj prirodi neslobodna i nedruštvena aktivnost koja je određena privatnom svojinom i stvaranjem privatne svojine. Dakle ukidanje privatne svojine će postati stvarnost tek kada će istovremeno biti i ukidanje «rada».” (Karl Marx, Über Friedrich Lists Buch “Das nationale System der politischen Ökonomie”, 1845) “Carstvo slobode počinje tek tamo gde prestaje rad koji je određen nevoljom i spoljašnjom celishodnošću; po prirodi stvari, ono leži izvan oblasti materijalne proizvodnje … Sloboda se u ovoj oblasti može sastojati samo u tome da udruženi ljudi, proizvođači, racionalno urede ovaj svoj promet materije s prirodom, da ga stave pod svoju zajedničku kontrolu … umesto da on njima gospodari kao neka slepa sila; da ga vrše najmanjim utroškom snage i pod uslovima koji su najdostojniji i najadekvatniji njihovoj ljudskoj prirodi. Ali to uvek ostaje carstvo nužnosti. Tek izvan njega počinje razvoj ljudske snage, koji je sam sebi svrha, pravo carstvo slobode, ali koje može procvetati samo na carstvu nužnosti kao svojoj osnovi. Skraćenje radnog dana je osnovni uslov.” (Kapital III) Te rečeniče su s one strane glorifikacije rada, kao što se ograđuju i od utopijskih fantazija koje bi rad u potpunosti zamenili igrom i užitkom. Upotrebom izraza “carstvo nužnosti” (Marx skoro sa istim rečima opisuje rad kao što ga je pre više od 2000. godina opisao Aristotel čiji je uticaj određujućeg karaktera na mnogim mestima Kapitala) Marx ide drugim putem nego egzoterični Marx koji je često odredio rad kao pravu mogućnost ispoljavanja ljudske kreativnosti i slobode. Valja spomenuti i čuvene fragmente o mašini u Grundrisse-u koji već pokazuju smer koji nadmašuje logiku vrednosti u kojoj rad čini kriterijum stvaranja društvenog bogatstva.\nIstorijski materijalizam je često ponovio glorifikaciju produktivnosti, a to važi posebno za one zemlje gde se projekat realsocijalizma poklapao sa procesom nasilne modernizacije. Tako je i za Lenjina socijalizam usavršavanje, štaviše: intenzifikacija kapitalizma. Odnosi proizvodnje se menjanju, nema više eksploatacije, ali se sama proizvodnja jedva menja – socijalizam je prema toj viziji asketska kalkulacija sa produktivnošću, a ta tendencija se ispoljava i u Lenjinovom divljenju prema tejlorizmu, odnosno u bičevanju građanske lenjosti. Radnici moraju da rade intenzivno i celo društvo postaje velika fabrika gde su samožrtvovanje i disciplina najveće vrline. Iako su društveni odnosi drugačiji u pogledu svojinskih odnosa, kapitalistička etika rada ostaje netaknuta. Za razliku od takvog pristupa, u humanističko-romantičarskom antikapitalizmu (npr. kod Fromma) glavni predmet kritike je otuđeni rad. Rad tumačen u duhu modela otuđenja jeste izgubljeno blago, tj. autentična rodna suština kojoj se treba vratiti. Konkretni rad se suprotstavlja anonimnosti apstraktnog rada, a konzervativna kritika sanja o revoluciji kvaliteta samo da bi mogla da hvali rad još glasnije. Lenjinistička volja za produktivnošću i humanističko-romantičarsko nostalgija prema kvalitetu su u izvesnom smislu komplementarne: Lenjin želi da se radi više, a Fromm želi da se radi bolje.\nMisliti odbijanje rada znači prevazići koordinatni sistem pohvale rada. Mi ćemo samo kratko predstaviti najvažnije tokove mišljenja odbijanja rada:\n– Lafargueovo Pravo na lenjost je predstavljalo jedan od prvih znakova otpora prema kultu rada u klasičnom radničkom pokretu. Lafargue smatra da je antisistemski poduhvat interiorizovao vladajuću radnu etiku, a istovremeno ističe i razvoj tehnologije koji omogućava da se rad svede na minimum. Međutim, Lafargue je često sklon tome da rad zamisli kao individualnu strast koja se odvija na nivou morala: “radnička klasa … biće primorana da prekine sa svojim sklonostima prema asketskom životu”, “da bi proletarijat postao svestan svoje moći, mora se osloboditi predrasuda hrišćanskog, ekonomskog i slobodnomislilačkog morala”. Sa druge strane, komunizam se jednostrano zamišlja kao društvo ekscesa potrošnje.\n– “Nemojte raditi nikada!” je bilo jedna od glavnih lozinki situacionista, a Debord je u jednom trenutku čak tvrdio da ta rečenica predstavlja minimalni program situacionista. Taj aspekt se otelovio i u samoj formi situacionističkog delanja, tako npr. Debord i Jorn naglašavaju da uloženi rad u situacionističke proizvode treba da bude što manji (a sam Debord je malo toga napisao), a i ono uloženo treba da ostane nevidljivo. “Pravo pitanje je organizacija dokoličarskog vremena, a danas već i država radi na tom pitanju – međutim, od toga može da nastane samo stadion ili TV.” Treba li podsećati na to da je za situacioniste pohvala slobodne kreativnosti istovremeno i kritika pasivne kontemplacije u društvu spektakla? Zatim kod Deborda kritika razmenske vrednosti uvek ide zajedno sa kritikom konkretnih oblika rada koji su pod uticajem diktature vrednosti (o Debordovoj anticipaciji Wertkritik škole vidi knjigu Anselma Jappea). U situacionističkom mišljenju odbijanja rada su veoma značajne i Vaneigemove knjige, pre svega Knjiga užitaka.\n– Za Wertkritik školu (Krisis, Exit, Streifzüge…) važna inspiracija dolazi od mnogih mislioca i škola: Pashukanis, Isaak Illich Rubin, Frankfurtska škola (vidi npr. odeljak “Sloboda od rada” u Manifestu Adornoa i Horkheimera), Neue Marx-Lektüre itd., a među najsrodnijim misliocima kritike vrednosti su Jean-Marie Vincent (posebno Kritika rada), André Gorz (prvenstveno Kritika ekonomskog uma) i Moishe Postone (pre svega Vreme, rad i socijalna dominacija: reinterpretacija Marxove kritičke teorije). Najvažnija karakteristika je potpuno napuštanje dijalektike objektivnosti i subjektivnosti prema kojoj iz otuđenosti radničke klasi sledi njegov potencijal u odnosu na emancipatorske promene. Radnička klasa je okarakterisana pre svega kao varijabilni kapital, tj. kao konstitutivni momenat samovalorizacije kapitala i reprodukcije sistema, a ne kao subjektivnost koja već anticipira ono što će doći. Iako se smatra da je klasična radnička klasa (koja je mnogo više funkcionisala kao stalež i njeni članovi su imali zajednički sociokulturni identitet) nestala, nimalo se ne poriče opšta eksploatacija: „Nijedna vladajuća klasa u istoriji nije vodila tako neslobodan i patetičan život kao progonjeni menadžeri Majkrosofta, Dajmler-Krajslera ili Sonija. Svaki srednjovekovni plemić bi duboko prezirao ove ljude. … Oni su i sami obične sluge idola rada, puka funkcionalna elita iracionalne društvene svrhe po sebi.“ (grupa Krisis: Manifest protiv rada). Naglasak je na apstraktnim i slepim mehanizmima logike profita koji ima izvesnu sablasnu samostalnost. Rad se interpretira kao puki otuđeni momenat u asubjektivnom samoposredovanju kapitala, te kao sredstvo za nagomilavanje mrtvog rada. Smatra se da je mikroelektronska revolucija i razvoj organizacije proizvodnje omogućila radikalnu transformaciju društva („prvi put je brzina inovacije u proizvodnji veća od brzine inovacije na polju proizvoda“) koja bi rezultirala društvom u kojem stvaranje društvenog bogatstva ne bi bilo potčinjeno apstrakciji vrednosti. U tom smislu se treba radovati zbog toga što više ne postoji „dostojanstvo rada“. Rad u strogom smislu (kao povesna specifičnost moderne) se tretira kao anahronistički ostatak kapitalizma koji je zapravo već passé. Osnovni paradoks neoliberalizma se sastoji u tome da pored ogromnog društvenog obilja rastu radno vreme, siromaštvo i strukturalna nezaposlenost, a to se tumači kao rezultat nepremostivih protivrečnosti kapitalizma. Istovremeno se kritikuju i anahronističke strategije koje zanemaruju činjenicu da se kriza društva rada ne može nadmašiti pomoću simulacije potrebe za novim radnim mestima i borbom za „pravo na rad”. Ipak, kada je reč o Wertkritik školi, nužno se pojavljuje pitanje koliko je opravdana potpuna eliminacija perspektive klasne borbe, odnosno kakve su praktične implikacije te dijagnoze.\n– U anarhističkoj literaturi je određujuću ulogu igrala knjiga Boba Blacka Ukidanje rada koja počinje sa rečenicom „Niko ne bi trebalo da radi“. Black ne kritikuje samo produktivističko društvo i konzumerizam, već i „političku levicu“ koja se ograničila na kritiku najamnog rada i nije napadala rad kao takav, odnosno glorifikovala je rad u skladu sa radnom etikom kapitalizma. Umesto patnje koju svaka vrsta rada nosi sa sobom, Black predlaže promenu društva koja će rad pretvoriti u produktivnu igru. Blackova „zero-work“ pozicija je naišla na mnoge kritike, između ostalog zbog njegove sklonosti da pitanje rada svodi na individualnu ravan, odnosno zbog utopijskog karaktera. Ne treba zanemariti ni bogatu anarhističku tradiciju kritike rada, odnosno tendencije koje eksplicitno zagovaraju odbijanje rada, vidi npr. neke od tekstova na sledećem sajtu: http://infokiosques.net/travail.\n– „Da bi se borila protiv kapitala, radnička klasa prvo mora da se bori protiv sebe, jer ona jeste kapital” (Mario Tronti). „Ako želite da isprovocirate socijalistu da bude besan ili da bude demagog, isprovocirajte ga po pitanju odbijanja rada!” (Antonio Negri). Italijanski operaizam i autonomizam je koristio izraz rifiuto del lavoro ne samo na teorijskom planu, već i u praksi: osporavanjem radnog procesa, sabotažom, napuštanjem radnog mesta ili spavanjem… Iza tih strategija ne stoji samo tvrdnja da nakon dovršenog procesa realne supsumcije rada kapitalu logika profita nije ništa drugo do parazitiranje na stvaranju društvenog bogatstva, već i uvid da svaka ekonomska objektivnost zavisi od subjektivnosti – subjektivnost proletarijata i klasna borba se otelovljuje na posredan način i u najamnini, krizi ili profitnoj stopi… U tom „kopernikanskom obrtu” pitanje „ko?” zamenjuje pitanje „šta?”. Međutim, iz te hipertrofije subjektivnosti ne sledi kult radničke klase, već njeno ukidanje. Borba se zapravo na kraju krajeva ne vodi za „samoupravljanje radnika”, već za ne-rad. U italijanskom autonomizmu rast slobodnog vremena je fundamentalni momenat emancipacije. Na teorijskom polju je ta strategija značila analizu protivrečnosti kapitalizma zbog kojih je i sama logika vrednosti u krizi. Međutim, valja napomenuti da je postoperaismo uvek imao ambivalentne tendencije, a neke od teškoća su najviše očigledne kod kasnog Negrija koji je odbijanje rada zamenio glorifikacijom onoga što je nazvao kognitivno-afektivnim, imaterijalnim radom.\n7. Semantička konfuzija? Boemski hedonizam? Politički program?\nJedna od mogućih optužbi na račun odbijanja rada jeste tvrdnja prema kojoj je reč o mešanju značenja rada uopšte i najamnog rada. Sugeriše se da iz ukidanja najamnog rada nužno sledi i transformacija konkretnih oblika rada, dok izraz „odbijanje rada“ stvara utisak da je u pitanju naivna utopijska fantazija čija hedonistička vizija („igra“, „užitak“, „erotizacija delanja“…) zanemaruje činjenicu da će rad uvek biti potreban. Nije li očigledno da će rad postojati i u postkapitalističkom društvu, kao što je postojao i pre kapitalizma? I čini se da je subjekt mitologema odbijanja rada zapravo interiorizovao aristokratski ili boemski prezir prema radu – kao da se radi o pukom produžetku imaginarijuma nekakve elite. Sve u svemu, smatra se da su teorije odbijanja rada počevši od Lafargueovog “hedonističkog marksizma” (Kolakowski) stvorili žargon koji ostavlja loš utisak o kritici sistema i ostaje u samoći onoga nerealnog.\nIpak, trebalo bi pogledati koliko te prividne banalnosti pogađaju ideju odbijanja rada, a moguća je i drugačija perspektiva prema kojoj upravo spomenute “evidencije” proizilaze iz ideologema vladajućeg sistema – ionako bi trebalo da bude sumnjivo kada se nešto toliko olako opovrgava. Insistirajući na transistorijskom karakteru invarijante zvane rad, kritika odbijanja rada zapravo ne primećuje radikalnu povesnost rada i naturalizuje jednu povesnu specifičnost. Praveći se da je semantički kontinuitet reči „rad” kroz različite epohe samorazumljiv, kritika odbijana rada zanemaruje činjenicu da je kapitalizam jedino društvo u kojem se rad može pojaviti i kao dominantni medij za posredovanje društvenih odnosa. Umesto da se rad tretira kao kritička kategorija, on se neutralizuje kao antropološki fakticitet koji time ostaje netaknut. Međutim, ne treba li genezu kapitalizma opisati kao dijalektičko uspostavljanje relativno autonomne sfere rada i onoga ekonomskog, odnosno prinude masovnog najamnog rada? U feudalnom sistemu na postoji ono ekonomsko kao samostalna logika koja bi se mogla odvojiti od političkih, religijskih, rodbinskih itd. institucija, a nije postojao ni najamni rad kao dominantna forma – “idem na radno mesto”, “šta radiš u slobodnom vremenu?”, “gde si se zaposlio?”, to su bila nepostojeća pitanja, čak i za radnike gradskih gildova. Tvrdnja prema kojoj je kapitalizam jedini sistem koji se može odrediti kao društvo rada ne sugeriše “da se ranije nije radilo”, već predstavlja opis strukturalnih razlika, a isto tako ni odbijanje rada se ne odnosi na ukidanje produktivne delatnosti uopšte, već na ukidanje jednog strukturalnog mesta. "Tražiti od radničke klase da prisvoji i pod samoupravljačku kontrolu stavi sredstva za proizvodnju kakva su danas, znači zahtevati od nje da prisvoji i samoupravljački kontrolira vlastite okove" – piše André Gorz. Ali Gorzovu rečeniču ne treba razumeti samo kao zagovaranje promene konkretnih oblika rada, već i kao zahtev da se ukida strukturalno mesto rada u društvu, odnosno da rad više ne bude kriterijum stvaranja društvenog bogatstva. Ukidanje najamnog rada još nije ukidanje protivrečnosti zbog kojih društveno potrebni rad ne može da se redukuje. Puki zahtev „rezanja obima rada” nije svestan apstraktnih prinuda koje se tiču intenzifikacije rada, a koje prevazilaze eksploataciju na pojedinim radnim mestima.\nPrigovor koji se tiče „boemskog hedonizma” već ni empirijski nije istinit, dovoljno je misliti samo na izraz rifiuto del lavoro koji je bio određujući za svakidašnju praksu italijanskih radnika. Ipak, treba se suočiti sa činjenicom da je odbijanje rada kao neposredna strategija bila najpopularnija u trenutku skoro potpune zaposlenosti, dakle u periodu države blagostanja. Nije li neoliberalizam rad pretvorio u privilegiju? Nije li “odbijanje rada” anahrono danas? Međutim, upravo su te tendencije rezultirale novom fetišizacijom rada koja je istovremena nova radna etika i ideologija “dostojanstva rada”, odnosno stigmatizacija nezaposlenih. Odbijanje rada više ne može da bude nomadizam fleksibilnog rada koji je izgubio svaki emancipatorski potencijal, ali je ukazivaje na protivrečnosti kapitalizma i u pogledu rada aktuelnije nego ikada. Odbiti osećaj krivice zbog nezaposlenosti, odbiti strategiju koja se zadovoljava zahtevanjem novih radnih mesta, odbiti “samoupravljanje” fabrika koje ne ukida strukturalno mesto rada, odbiti društvo u kojem se opsesivno simulira potreba novih tipova rada…\nU vreme pisanja ovog rada je stigla vest da je poljska država ukinula pravo na osmočasovno radno vreme.\nadmin Posted in Tekstovi\tTagged odbijanje rada, radikalne teorije\n← Igor Cvejić_Privatno, javno i zajedničko\nMaja Solar_Brecht, politika umetnosti i teorije →\nAndrea Jovanović studentski protest primoz krasovec LEVICA U SRBIJI: ELEMENTI ZA IZGRADNJU POLITIČKE POZICIJE sasa hrnjez Alpar Lošonc Maja Solar Aleksandar Stojanović Đorđe Hristov ivan radenkovic Protiv novog zakona o radu fašizam radikalne teorije gerusija obrazovanje feminizam Stvar Zakon o radu antifašizam marksizam


Dijelovi rimskog mozaika otkriveni u Skelanima / Bljesak.info | BH Internet magazin\nDijelovi rimskog mozaika otkriveni u Skelanima\nKultura / Flash | 10. 09. 2019. u 10:57 Fena\nFoto: Fena / Dijelovi rimskog mozaika otkriveni u Skelanima\n''Tu je bio administrativni centar, a istražena prostorija bila je veoma luksuzna i mislimo da je služila i za razne prijeme. Ovaj administrativni centar je služio za javne poslove. Ovim se potvrđuje značaj Rimskog municipiuma od prvog do četvrtog vijeka. Istraženi objekt ima tri apside i zbog toga je jedinstven u BiH, a za apside se vezuje i podno grijanje'', pojašnjava Grujić.\nKustos Arheološkog muzeja "Rimski municipijum" u Skelanima, arheolog Boris Radić kaže da je ovogodišnjim istraživanjem povećan obujam nalazišta i prošireno je prema istoku.\n''Ustanovili smo da se urbana vila završava jednom velikom apsidom koja je imala mozaike i podno grijanje. Pronašli smo fragmente uništenih mozaika, ali je sačuvano ložište od grijanja. Ovim istraživanjem ustanovili smo veličinu objekta na istočnoj strani, a potrebno je još istražiti sjeveroistočni dio, gdje očekujemo nove prostorije i detalje'', rekao Radić.


Suptilna ruska propaganda | Evropa | DW | 14.10.2016\nSuptilna ruska propaganda\n„Ruska vlada sprovodi propagandu s ciljem da se sruše demokratske vrednosti u Evropi. Pri tom Moskva cilja na pojedine novinare i političare u EU" – to stoji u rezoluciji Odbora za spoljnu politiku Evropskog parlamenta koja je usvojena u ponedeljak (10.10). U rezoluciji se dalje navodi: „Ruska vlada na agresivan način koristi širok spektar sredstava kao što su trustovi mozgova, višejezične, televizijske emisije (poput ' Russia Today'), pseudo-novinske agencije, društvene mreže i internet-trolove kako bi atakovala na demokratske vrednosti, podelila Evropu, prikupila podršku u Rusiji i stvorila utisak da postoje propale države u istočnom susedstvu EU."\nPoslanici u Evropskom parlamentu pozvali su predstavnike medija u EU da sakupljaju dokaze te propagande. Poslanici su takođe izrazili zabrinutost da su neke zemlje-članice EU, zbog nedostatka svesti o ruskim aktivnostima, ciljevi pojačane ruske propagande i dezinfomisanja.\nMargarita Simonjan: Rezolucija predstavlja napad na slobodu mišljenja u EU\nPropaganda ili sloboda izražavanja?\nRadna grupa za stratešku komunikaciju trebalo da se u EU suprotstavi toj propagandi. Rezolucija Evropskog parlamenta sada zahteva da ta Radna grupa među diplomatama EU izgradi „potpuno jedinstvo" i obezbedi „odgovarajuće osoblje i finansijska sredstva". Ana Fotiga, izvestiteljka o Rezoluciji, ukazuje za DW da mora biti učinjeno više kako bi se otkrili „propagandni mehanizmi" koji su usmereni na pojedine zemlje, EU u celosti i Zapad.\nS druge strane, Margarita Simonjan, glavna urednica RT (bivši „Russia Today"), za DW ocenjuje da ta Rezolucija predstavlja napad na slobodu mišljenja u EU: „Ovo je prilično zanimljivo tumačenje mnogo hvaljenih, zapadnih vrednosti, pre svega slobode izražavanja. U praksi se to svodi na to da se, među doslovno hiljadama evropskih medijskih kuća, napadne jedan od malobrojnih, izdvojenih glasova", navodi Margarita Simonjan u pisanoj izjavi i zaključuje: „Ako išta potkopava javno poverenje u evropske institucije, onda je to ovo."\nPreviše suptilne metode\nTomas Olivijer, šef savetodavne firme „Lowlands Solutions", čije je sedište u Holandiji, kaže da ruska kampanja ima svoje ishodište u tome što Zapad neprestano javno osuđuje Rusiju zbog očiglednih demokratskih nedostataka. „Ruska propaganda uvek je usmerena na to da potkopa demokratske vrednosti Evrope, jer je Zapad politički sistem u Moskvi kroz istoriju često označavao kao totalitarni, loš i neljudski", ocenjuje Olivijer za DW.\nSirijskom avanturom Putin sve stavlja na jednu kartu: ne samo reputaciju Rusije, već i bezbednost svoje zemlje. I sve to iako ni sam ne može da predvidi kako će se njegov poduhvat završiti, piše nemačka štampa. (03.10.2015)\nLjudmila Savčuk iz Sankt Peterburga umešala se među takozvane botove na internetu – zadatak joj je bio da za račun Kremlja na mreži širi plaćene i propisane komentare o određenim temama. Od tada strahuje za život. (08.08.2015)\nKomšija zna da sam „neprijatelj Rusije“\n„Srbija devedesetih i Rusija danas su potpuno uporedive po antizapadnoj histeriji i situaciji u kojoj je opozicija. S tim što smo u Srbiji imali više medijskih sloboda“, kaže za DW Zorana Bojić, dopisnica Bete iz Moskve. (09.08.2014)\nOn sumnja u to da Rezolucija Evropskog parlamenta zaista može da deluje protiv strategije ruskih medija i onih koji ih podržavaju: „Brojne ruske mere jednostavno su previše suptilne i maskirane da bi zaista mogle da se pobede ili neutralizuju. Rezolucija neće voditi pojačanoj svesti ili aktivnom odnosu da bi se delotvorno suprotstavilo toj propagandi i kampanji dezinformisanja."\nU avgustu je vašingtonski Centar za evropske političke analize objavio izveštaj u kojem se analizira ruska propaganda i predlaže kontra-strategija: „Ruska kampanja dezinformisanja u srednjoj i istočnoj Evropi nadilazi jezičke i političke granice. Ona koristi političare koji protestuju, one koji su protiv establišmenta i to na obe strane političkog spektra, kako bi diskreditovali vlade, političare i institucije Zapada, Evropske unije i NATO. Istovremeno, ta propaganda potvrđuje poruke Kremlja."\nInstitut iz Vašingtona ocenjuje da je državni, ruski portal vesti „Sputnjik", odlučujuće sredstvo za proširenje ruskog načina gledanja na Zapad. „Ono što je bitno za Kremlj nije izbalansiranost, već suprotno: jednostrana nenaklonost prema mejnstrimu. 'Sputnjik' daje sistematski nesrazmerno mnogo prostora onim političarima iz srednje i istočne Evrope koji nisu deo establišmenta. Pa čak i kada taj portal citira političare okupljene oko političkog centra, on bira izjave koje odgovaraju sveukupnoj slici o korumpiranom, dekadentnom Zapadu, neprijateljski nastrojenom prema Rusiji", navodi se u izveštaju.\nOva rezolucija nije prvo upozorenje Evropskog parlamenta kada je reč o mogućim posledicama ruske propagande. Ipak, ona predstavlja novo poglavlje u pokušaju da se utiče na informacije i formiranje javnog mišljenja. Glasanje o Rezoluciji planirano je za novembar.\nKljučne reči EU, propaganda, mediji, Rusija, Evropski parlament, Moskva, Evropa\nTrajni link https://p.dw.com/p/2RD9q


Hitno! Posao Radnici u pogonu Beograd - 29 aktuelnih poslova | Oglasi za posao Jooble\nDobićete imejl na %EMAIL% kada se novi "Radnici u pogonu, Beograd, prethodna 3 dana, 0 kilometara" poslovi pojave na sajtu Jooble\nUslovi: Tehnička podrška klijentima banaka i drugih institucija Plata 40.000 plus bonusi Obezbeđena obuka Svi zainteresovani kandidati svoj CV mogu poslati, ili doneti lično, u prostorije Omladinske Zadruge Danivizard: O.Z. Danivizard Hala Pionir (u ...


Zelenooki lepotan sa rivijere | Lepa i srecna\nZelenooki lepotan sa rivijere 0 Podeli PODELI TWEET POŠALJI E-MAIL\nZelenooki lepotan sa rivijere\nAutor Radmila Jeremic 23.03.2014 11:00\nNjegov hod je poznavao svaki korak gradića po kom se samouvereno kretao. Prošetao bi kroz moj pogled, dobacio zeleni zavodnički osvrt, i nestao među ljudima na plaži.\nMore nije more ako se na njemu ne desi morska ljubav. Sve ljubavi su jako ljubavna pojava, ali nijedna nije takva kakva je ona koja se desi uz prisustvo mora. Bez obzira na to što ona najčešće traje koliko i boravak na moru, njene sposobnosti za remećenje organizma su mnogo veće od ljubavi koje se dešavaju daleko od velike slane vode.\nPre svega, mora su spremna i sposobna da organizuju kulise kakve druge geografski pojave ne mogu. Nema ništa lepše no biti zaljubljen deo zalaska sunca, baš kao na posteru, foto-tapetu ili manje maštovitoj naslovnoj strani ljubavnog romana. Pored spektra boja, maestralnog sunčanog davljenja u vodi i crnih silueta drveća, tu su i morski zvuci pljuskanja talasa, blagodejni za svaku bešiku, kotrljanja kamenčića i horskog takmičenja zričaka. Ne treba zanemariti i samo moru neodoljive mirise, od mlečno lepljivog mirisa erotske smokve, četinara čija sveža oštrina izaziva asocijaciju da ste se slučajno polili osveživačem za kupatilo, sladunjavog vonja lekovitih trava i samo moru svojstvenog mirisa soli, kroz koji se povremeno probije izdajnička oštrica mirisa crknute ribe. Ako kroz celu opisanu scenu proleti i neki sumrakom izbezumljeni galeb, izliv ljubavi u mozak je garantovan.\nDruga lepa strana morskih ljubavi je što niču i razvijaju se uglavnom gole, skoro kao od majke rođene. Onih par krpčića koje je pokrivaju su i tako, tokom istorije, postajali sve manji i manji, poslednjih godina se svevši na trake i pertle. Jedino uveče se morska ljubav obuče, i to za izlazak, naravno tako da naglasi boju kože koja još uvek cvrči od vrelog sunca.\nTa ljubav se sastoji od dve vrste parova, onih koji su se tu našli stigavši sa različitih detalja atlasa, i zaljubljenih polovina od kojih je jedna urođenik, a druga pripada turističkom plemenu. Ova druga opcija je zanimljiva, jer ako se zaljubite u domoroca, to vam garantuje vožnje čamcem, zvuk ljubavi na lokalnom jeziku ili narečju, i upoznavanje sa sasvim drugačijim načinom života. Doduše, nije nezanimljiva ljubav ni sa nekim ko je, baš kao i vi, stigao od negde drugde, približavajući vam zanimljivu geografiju na najzanimljiviji način.\nNa sledećoj strani, pročitajte kako se razlikuju morske od onih drugih, kontinentalnih ljubavi...\nMore Romantična ljubav Istinita priča Životinja Ljubimac Kućni ljubimac


/ PUTNIK SA CEJLONA\nMajkl Ondatje\tPUTNIK SA CEJLONA\nZvali su ga Minah, jer je podsećao na pticu tako čestu u Indiji,\npoput koje je njihovoj maloj grupi na elikom, prekookeanskom\nbrodu, ponavljao sve što bi čuo od drugih putnika. Imao je\njedanaest godina kada se te 1954. Godine u luci u Kolombu ukrcao na\nOronsej, započevši tako tronedeljno putovanje\npreko Indijskog okeana, Arabijskog i Crvenog mora, Sueckim kanalom\ndo Mediterana pa sve do Tilberija, gde ga je čekala majka... ISBN\npreko Indijskog okeana, Arabijskog i Crvenog mora, Sueckim\nkanalom do Mediterana pa sve do Tilberija, gde ga je čekala\nU raskoraku između Istoka, gde je odrastao, i Zapada, koji mu je\nbio nepoznanica, bez roditelja, koji bi ga nadgledali, Minah na\novom životnom putovanju sreće čitavu galeriju likova čija se dela i\nličnosti prelamaju kroz naivnost dečačkog pogleda na svet,\noblikujući ga i menjajući ga svaki na svoj način. Ne skrećući mnogo\npažnje na sebe, zajedno sa dečakom slabog srca Ramadinom i dečakom\nbuntovnikom Kasijusom, Minah na brodu upada u najrazličitije\navanture. Upoznaće džez muzičara Mazapu, devojku sa golubovima,\ndobiće prve lekcije iz istorije umetnosti i književnosti, ali i\nintimnosti, biti svedok misterioznog zatvorenikovog bekstva,\nmilionerove smrti… – događaja koji će dobiti svoje puno značenje\ntek kada se sa dovoljno životnog iskustva jednog dana na njih\nRSD 503.00\tDIVISADERO\nRSD 399.20\tU LAVLJOJ KOŽI


Dan online - Politika: Na krizu odgovoriti odgovornošću i jedinstvom - 2020-03-29\nPolitika UPRKOS KRIZNIM MOMENTIMA ZA SVIJET PA I CRNU GORU, MIODRAG LEKIĆ SMATRA DA JOŠ NIJE VRIJEME ZA PROGLAŠAVANJE VANREDNOG STANJA\nMiodrag Lekić Na krizu odgovoriti odgovornošću i jedinstvom Mora prevladati svijest da smo u Crnoj Gori danas u istoj barci, da zato možda svi odložimo žestinu političkih konfrontacija i tražimo konkretan i argumentovan doprinos opštem interesu\nCentralna tema u ovom trenutku jeste devastirajuća epidemija i organizacija kojom treba da se borimo. Više nego ikada nam je potreban spoj ozbiljnih, stručno osmišljenih odluka nadležnih tijela i kolektivni duh stanovništva. I tu svi nosimo odgovornost, smatra Miodrag Lekić, lider Demosa. Kako je kazao u razgovoru za „Dan”, sad sve političke teme kao što su posledice problematičnog Zakona o vjeroispovijesti, korupcionaške afere, stanje ekonomije, izbori i sl. treba da odu u drugi plan.\n– Ali to ne znači da sve te teme treba da trajno nestanu, kao što bi to željeli protagonisti nepoštovanja zakona, korupcije, sprečavanja da se Crna Gora konstituiše kao pravna, javno odgovorna država. Ukratko, dosadašnje dominantne teme se privremeno zamrzavaju – ističe Lekić.\nIpak, ne smatra da još uvijek treba uvesti vanredno stanje.\n– Mislim da su u ovom trenutku dovoljne vanredne, dobro osmišljene mjere. Ozbiljnost situacije i dalji razvoji događaja će vjerovatno zahtijevati neophodnost nekog oblika centralizacije odlučivanja. Potrebno je i od ogromne važnosti – da nosioci centralizacije i duha jedinstva građana ne budu osobe koje su poznate kao akteri podjela u našem društvu i korupcionaških afera. Pored konkretnih i dnevnih mjera, treba razmišljati i djelovati strateški u smislu utvrđivanja prioriteta u nastaloj situaciji – kaže Lekić.\nU ovom trenutku su, navodi, apsolutni prioriteti borba za život i zdravlje.\n– Briga o socijalnim i ekonomskim pitanjima su takođe u vrhu prioriteta. Ravnoteža prioriteta je neophodna i za dan kada se bude izlazlo iz mračnog tunela u kojem se sada nalazimo. Da se poslije tunela ne nađemo u mračnoj noći u kojoj ne bismo znali kako dalje. Uprkos zabrinjavajućim tonovima koji odgovaraju dramatičnosti situacije u zemlji, nju treba vidjeti i kao određenu šansu našeg društva – kaže Lekić.\nKako je pojasnio, poslije dokazanog poremećaja, zapravo sloma vrednosnog sistema u zemlji, sadašnja situacija je i šansa da u zajedničkoj borbi otkrijemo vrline, individualne i kolektivne.\n– Vlast koja upravlja državnim i društvenim procesima, po prirodi stvari, ima najveću odgovornost. Ona bi morala napustiti psihologiju i koncept vlasti kao doživotnog miraza. Umjesto tog, često opsesivnog cilja, potrebno je da se Vlada u ovom trenutku okruži stručnim ljudima težeći širokom društvenom konsenzusu. Vrednosnom i organizacionom. Naravno, da je i opozicija u ovom trenutku na ispitu. Pošto nisam pristalica davanja savjeta drugima u opoziciji, saopštiću stavove Demosa. Potrebno je biti konstruktivan, ozbiljan, isključivo u duhu zajedništava i opštih interesa. Uz pravo na predloge i argumentovanu kritiku treba izbjeći ponekad neukusno javno produciranje s ciljem lova na poene, valjda u nekoj projektovanoj izbornoj matematici. Ukratko, mora prevladati svijest da smo u Crnoj Gori danas u istoj barci. Da zato možda svi odložimo žestinu političkih konfrontacija i tražimo konkretan i argumentovan doprinos opštem interesu – zaključuje Lekić.\nTražimo da se aktivira skupštinski rad\nKako navodi, epidemija virusa korona je došla i kao alibi rukovodstvu Skupštine da nastavi sa blokadom rada parlamenta, kaže Miodrag Lekić. Kako navodi, u svim demokratskim društvima paralament djeluje i u ovim uslovima.\n– Opozicione stranke u Skupštini, a Demos je među njima, traže aktiviranje skupštinskog rada. Jedino u interesu građana – poručuje Lekić.\nPodsjetio je da se parlament poslije noćnih, uoči nove godine, zasjedanja o budžetu, zakonu o vjeroispovijesti, nezakonitim i voluntarističkim odlukama o pomoći avio-komapniji, samo jednom sastao u 2020. godini, i to sa tri nebitne tačke dnevnog reda, sve u vremenu bremenitih problema u crnogorskom društvu.\n– Taj nedopustivo neodgovoran način rada utvrđuju oni van parlamenta i rukovodstvo parlamenta računajući na poslušnu glasačku mašinu koalicije na vlasti. Oni zajedno pokušavaju da svedu parlament, tu krovnu kontrolnu instituciju sistema i demokratije na još jednu kontrolisanu agenciju u Crnoj Gori. Neodržavanje sjednica parlamanta proističe i iz činjenice da opozicija na sjednicama koje se javno prenose uspijeva da demistifikuje štetno i nezakonito djelovanje nekontrolisane vlasti – kaže Lekić.


BiH: Imunizacija protiv korona virusa još uvijek ide na kapaljku | Cjepivo | Al Jazeera\nU Sarajevu se zasad vakcinišu samo zdravstveni radnici i njihovi saradnici, ali i taj proces ide sporo.\nVakcinisanje zdravstvenih radnika u Općoj bolnici u Sarajevu (Armin Durgut / PIXSELL)\nMasovna imunizacija stanovništva protiv korona virusa još nije počela u Bosni i Hercegovini, uključujući i Kanton Sarajevo, koji je sedmicama bio najveće žarište u zemlji, sa više od 800 oboljelih samo u jednom danu sredinom marta.\nEpidemiolozi strahuju da se odlaganjem masovne vakcinacije povećava rizik od pojave novih sojeva korona virusa, koji bi mogli biti imuni na postojeće vakcine.\nEpidemiolog i univerzitetski profesor iz Sarajeva Zarema Obradović upozorila je da cilj mora biti vakcinisati što više ljudi u što kraćem roku, dodajući da se razvlačenjem imunizacije na godinu ili više gubi stvarni efekt vakcina, jer imunitet nije trajan, zbog čega nakon nekog vremena i vakcinisani mogu ponovo početi obolijevati masovnije.\nVakcina samo za zdravstvene radnike\nU Sarajevu se zasad vakcinišu samo zdravstveni radnici i njihovi saradnici, ali i taj proces ide sporo, kao i u drugim dijelovima zemlje, jer vakcine dolaze na kapaljku. U nepunih 30 dana, od 10. marta do 06. aprila u Kantonu Sarajevo je vakcinisano tek nešto više od 55,5 posto zdravstvenih radnika i njihovih saradnika u javnim zdravstvenim ustanovama, ili njih približno 3.700, prema podacima kantonalnog Zavoda za javno zdravstvo. Od 5. aprila Sarajevo je zaprimilo dodatnih 3.590 doza AstraZeneca vakcina iz kontigenta kojeg je zemlja dobila preko COVAX mehanizma, pa planira okončati vakcinisanje u javnim zdravstvenim ustanovama, dok je uporedo započelo vakcinisanje zdravstvenih radnika i zdravstvenih saradnika u privatnim zdravstvenim ustanovama.\nKanton Sarajevo je u petak dobio dodatnih 10.000 doza vakcina AstraZeneca kao donaciju susjedne Srbije, koje čekaju na odobrenje Agencije za lijekove i medicinska sredstva Bosne i Hercegovine. Sarajevo za sada čeka i oko 2.000 vakcina iz pošiljke koju je Bosni i Hercegovini donirala Turska.\n„To je sve sa čime za sada raspolažemo“, rekla je Al Jazeeri Aida Pilav, direktorica Zavoda za javno zdravstvo u Kantonu Sarajevu.\nPrema dosadašnjim preporukama epidemiologa, uključujući i šefa američkog Nacionalnog instituta za alergije i zarazne bolesti doktora Anthonyia Faucija, za postizanje kolektivnog imuniteta potrebno je imati 70 do 85 posto ljudi koji su imuni na virus.\nU slučaju Kantona Sarajevo, koji ima nešto više od 323.000 stanovnika, prema popisu iz 2013. godine, ne uključujući približno 89.000 mlađih od 18 godina, potrebno je da najmanje 226.000 ljudi izgradi imunitet, vakcinama ili nakon kontakta sa virusom, kako bi se pandemija stavila pod kontrolu.\nDoktorica Pilav uvjerava da je zdravstveni sistem u Sarajevu spreman izvršiti brzu i masovnu vakcinaciju stanovništva, kada dobiju dovoljne količine vakcina.\n„Proces masovne vakcinacije bit će na lokalitetu [dvorane] Zetra. Građani ne trebaju brinuti zbog toga. Ali, nama prvo trebaju vakcine“, rekla je Pilav Al Jazeeri.\n„Apsolutno smo sposobni napraviti proces [masovne imunizacije] koji su napravile neke susjedne zemlje, poput Hrvatske i Srbije“, tvrdi.\nVlade se nisu snašle nakon ‘pucanja’ COVAXA\nBosna i Hercegovina je trenutno u jeku trećeg vala pandemije, koja bilježi blagi pad. No, sa približno 7.500 smrtnih slučajeva od posljedica korona virusa zemlja je i dalje u samom vrhu smrtnosti u svijetu na milion stanovnika. Prema izračunima web stranice Worldometers, koja prikupljan podatke od vlada i agencija, Bosna i Hercegovina je peta u svijetu po smrtnosti na miliona stanovnika. Veću smrtnost od BiH ima samo Mađarska, San Marino, Češka i Gibraltar. Odmah iza BiH, na šestom mjestu po smrtnosti na milion stanovnika od posljedica korona virusa prema izračunu Worldometersa je Crna Gora, zatim slijedi Bugarska, Sjeverna Makedonija. Slovenija je na desetom mjestu, Hrvatska na 22 mjestu a Srbija na 60.\nZemlja sa oko 3,5 miliona stanovnika, BiH je dosad putem COVAX mehanizma, donacija i entitetske nabavke dobila tek oko 200.000 vakcina protiv korona virusa.\nMinistrica civilnih poslova BiH Ankica Gudeljević je krajem marta obećala kako će u Bosnu i Hercegovinu od aprila do juna stići nova isporuka vakcina iz COVAX mehanizma.\n“COVAX mehanizam je konačno proradio. Sljedeća vakcina koja stiže u BiH je AstraZeneca koja će doći oko 22. ili 23. aprila i to je 81.600 doza. Sljedeće je da ćemo dobiti 100.620 doza Pfizera do kraja juna mjeseca. Ne znamo da li se radi o manjim količinama, da li će vakcine stizati više puta ili odjednom, te informacije nemamo”, istakla je Gudeljević, najavljujući i da se u istom periodu očekuju isporuke vakcina u okviru EU mehanizma.\n“Od ugovora s Austrijom očekujemo negdje oko 120.000 vakcina, marke Pfizer, dok od Poljske postoji šansa da dobijemo 380.000 doza vakcine AstraZenece“, rekla je Gudeljević.\nTo je i dalje daleko od minimalnih dva miliona građana koji bi u Bosni i Hercegovini trebali imati otpornost na korona virus da bi zdravstvene vlasti virus mogle smatrati poraženim. COVAX kasni sa isporukom vakcina koje je Bosna i Hercegovina poručila preko tog međunarodnog mehanizma dok vlada u zemlji nije uspjela vakcine nabaviti direktnim pregovorima, poput susjedne Srbije.\nDemonstranti traže da Vijeće ministara BiH i Vlada FBiH podnesu ostavke\nGrupe građana i aktivisti protestiraju u Sarajevu, nezadovoljni dinamikom u nabavi vakcina protiv korona virusa.\nTegeltija odbacuje kritike, najavljuje nove vakcine za BiH\nZastupnici u Parlamentu BiH oštro su kritikovali Vijeće ministara BiH zbog neaktivnosti u nabavci vakcina protiv korona virusa.\nBiH neće tražiti PCR test na granicama\nU Sarajevu je odražan sastanak nositelja izvršne vlasti u Bosni i Hercegovini. Predsjedatelj Vijeća ministara BiH Zoran Tegeltija razgovarao je s entitetskim premijerima.


Crkva posvećena Svetom Marku u Beloinju - Svrljiske novine\nCrkve, Crkve u Svrljigu, Svrljig i crkve\nHram Uspenje Presvete Bogorodice smešten je u srednjem delu sela. Na hramu su izvršena novija dograđivanja. Od starog objekta sačuvan je samo zadnji apsidalni deo.


Seka Aleksić RAZBJESNILA izjavom o krznu: Žena u bundi izgleda snažnije i jače!\npetak, 21 septembar 2018 21:15\nPjevačica je poznata po tome što voli da oblači najnovije kreacije raznih modnih dizajnera, a i par puta nam se javno hvalila, dopuštajući nam da zavirimo u njen ormar, pokazivajući razne cipele, tašne, haljine i ostale krpice...\nMeđutim, šta je sa bundama, i ugrožavanjem životinja zarad nošenja bunde? Juče je viđena upravo u razgledanju istih, te je njen odgovor bio krajnje okrutan i neočekivan, ali isto tako i iskren.\n"Nosim prirodno krzno i smatram da svaka žena to treba da radi jer je to čini božanstvenom i daje joj posebnu ljepotu. Žena u bundi izgleda snažnije i jače. Ipak, podržavam i one koje ne nose prirodno krzno. Ja nosim, to je moj stav", kaže Seka Aleksić uprkost tome što je poslednjih godina veoma aktuelan trend veštačkog krzna, u cilju zaštite životinja.\nA post shared by Seka Aleksić (@seka_aleksic) on Dec 19, 2017 at 1:14pm PST\nSeka je takođe otkrila i da je razlog njene ljubavi prema krznu, vjerovali ili ne Vesna Zmijanac. Još kao mala ostala joj je urezana slika Vesne Zmijanac u beloj bundi, te je želela od malena da ima istu, a pre par godina je i uspjela da je priušti.\nVoljeni @inverno_caldo ⛅☁⛄\nA post shared by Seka Aleksić (@seka_aleksic) on Sep 28, 2017 at 10:26am PDT\nPjevačica je poznati ljubitelj životinja, poznata po usvajanju psa lutalica, ali vjerovatno se pitate da li neko ko nosi bunde zaista može stvarno da voli životinje? Seka ima odgovor i na to.\n"I dan-danas usvajam pse i to nema veze sa tim što volim bunde i prirodno krzno. Životinje su jedno, bunde su drugo, a ljepota je treće", rekla je pjevačica.\nIstinska ljubav prema krznu, glamur i čari koje donosi bunda ne govore kako je ona loš čovjek, samo je to kako ona kaže njen stav. Iako ga mnogi ne podržavaju, uvijek se nađe neko ko istinski nešto voli, u njenom slučaju to je bunda.\nPosljednji put izmijenjeno petak, 21 septembar 2018 18:27\nViše iz ove kategorije « KAD PRIJE: Bivša Viktora Savića već ima NOVOG, a zabavljala se i sa jednim CRNOGORCEM Greške sa maslinovim uljem: Ako ovo radite, dobićete mnogo neželjenih kilograma! »


Lepota muža : pesnički esej u 29 plesova tanga : En Karson\npesnički esej u 29 plesova tanga\nEn Karson (Anne Carson, 1950), kanadska pesnikinja, esejista i prevodilac. Dugo je živela u Montrealu, gde je predavala na Univerzitetu Mekgil, a kasnije je predavala klasičnu i komparativnu književnost na Univerzitetu u Mičigenu i Univerzitetu u N?ujorku.\n2015; Broširani povez; latinica; 22 cm; 159 str.; 978-86-7931-474-1;\nEn Karson (autor)\nIzdavač: Kulturni centar Novog Sada; 2015; Broširani povez; latinica; 22 cm; 159 str.; 978-86-7931-474-1;\nŽANROVSKA NEUHVATLJIVOST I PREOBRAŽENJA EN KARSON\nEn Karson: Lepota muža\nGotovo deceniju i po nakon što je u svetu objavljena deseta po redu knjiga kanadske pesnikinje, esejistkinje, prevodioca i profesorke klasičnih nauka En Karson, Lepo ta muža ugledala je svetlost dana i u srpskom izdanju, u prevodu anglistkinje Bojane Vujin. Zanimljivo je da je ovo prva knjiga istaknute pesnikinje sa kojom se naša čita lačka publika susreće, s obzirom na to da njena dela u nas, do ovog, nisu prevođena– i sasvim je izvesno da ova zbirka poezije zahteva iznadprosečno obrazovanog i eruditnog čitaoca, spremnog na vožnju „humanističkom vrteškom“ Karsonove.\nEn Karson je postala zapažena 1986. godine nakon objavljivanja kritičke studije o antičkoj poeziji Slatko-gorki Eros (Eros the Bittersweet), kojim je otpočela svoj post modernistički i eklektični opus, ali uvek jasno omeđen i protkan antičkom knji ževnošću i filozofijom, što je naročito došlo do izražaja u njenom romanu u stihovima iz 1998. godine Autobiografija Crvenog (Autobiography of Red), za koji se može reći da je svojevrsna reinterpretacija Orlanda Virdžinije Vulf, pa i u tri godine kasnije objavljenoj zbirci Lepota muža.\nDa se susrećemo sa nečim posebnim postaje jasno već pri čitanju naslova i pod naslova knjige: Lepota muža: pesnički esej u 29 plesova tanga. Reč je o dvadeset i devet pesama slobodnog stiha okarakterisanim kao tango, i završnom rečju muža koja bi se mogla doživeti kao svojevrsni epilog. Dugački, gotovo prozni naslovi svake od ovih pesama, odnosno tanga, prevazilaze tradicionalna poimanja naslova, te pred stavljaju zasebne iskaze i rečenice. One su nadrealistički i, nekad, dadaistički intonirane, na primer XV: „Antilogika je ples psa u paklu koji će rado pojesti svu hranu što raste ali ne kažu to i za psa u raju“. Nedostatak žanrovke determi-nisa nosti ovog dela je očigledan, ali takođe i nešto po čemu je Karsonova i specifična u savremenoj književnosti. Slično poglavlju romana, svakoj od pesama prethodi citat engleskog romantičarskog pesnika Džona Kitsa, o čemu će detaljnije biti reči, kao i već spomenuti opsežni naslov. Iako se ova knjiga u grafičkom smislu otvara najpre kao zbirka poezije, neosporan je poetsko-prozni stil, obogaćen književnim, filozofskim, istorijskim, mitološkim i biblijskim referencama, koje je autorka podrobno navela u „Beleškama“ na kraju dela.\nNije teško odrediti temu ove zbirke – ona prati razvojni tok jedne burne i nesreć ne ljubavne veze koja seže iz tinejdžerskih dana, kulminira brakom, a završava se raz vodom. Događaji su dati iz vizure žene, koja je ujedno i pripovedač, kroz mnogobrojne scene, situacije i sećanja koja se kaleidoskopski smenjuju u njenom umu, te se stiče utisak da je ova progresivna poema komponovana po principu toka misli. U tom po gledu, ne možemo govoriti o tipičnoj zbirci poezije jer, uprkos fragmentarnosti i lirskim pasažima, preovlađuje upravo prozni izraz, i čak se može ustanoviti izvesna hronološka i narativna nit koja prati sve etape njihovog odnosa, kao i dramsko-dija loška forma. Međutim, upravo zbog ove hibridnosti i interžanrovskih prožimanja, tekst ostaje otvoren, te ga čitalac može doživeti na više različitih načina: kao prozu, kao poeziju, pa čak i kao memoare, dramski i esejistički interpolirane.\nSlična „neuhvatljivost“ i nekonzistentnost bi se mogla primeniti i na naraciju. Autorka stvara ogromnu narativnu amplitudu, prelazeći iz transparentnosti kolokvi jalnog tipa u lirski hermetizam koji je često asocijativno motivisan. Tako postoje dijaloški delovi koji gotovo da podsećaju na trač-partiju: „Jesi li još sa svojom ita lijanskom dragom? / Udala se. / Za koga. / Za nekog Rikija. / Jesu srećni? / Morala je da ga otključa rekla je. / Što se odnosi na seks. / Pretpostavljam.“ S druge strane, vrlo su upečatljive lirske sekvence: „Hladan brod / izlazi iz luke negde unutar žene / i kli zi ka ravnom sivom horizontu, / nigde ni ptice ni daha.“ Lirska junakinja se najčešće obraća čitaocu, nekad toliko sugestivno da se stiče utisak da smo i mi deo scene i njenog sveta (na primer, tango XXVI), a nekad je prisutan unutrašnji monolog, ili, pre ciznije, dijalog sa samom sobom, introvertan i ispovedan. Priča se, tako, odmotava u vrlo neposrednom i iskrenom maniru, autorka stvara vezu sa čitaocem/slušaocem, i gotovo filmsku atmosferu sitnih noćnih sati, pri čemu sedi za stolom u rđavo osve tljenoj prostoriji, i iznosi svoju ispovest između dimova cigarete: „Žena je u ralja ma bića. / Lako je reći Zašto ne odusta-neš? / Ali recimo da tvoj muž i izvesna crnka / vole da se nalaze u baru rano posle podne“, i tako dalje. Fokalizacija se u nekoliko navrata premešta sa žene na muža, i to u XXVII tangu i u završnoj pesmi, gde će on po kušati da „ispriča priču tako što je neće ispričati“, a neretko je čitalac svedok njihovih žustrih svađa i rasprava, kao, na primer, u pesmi XIX.\nJezik i stil En Karson možda su nešto što je najzanimljivije i najprijemčivije kad su Lepota muža i, uopšte, njena poetika posredi. Izuzetna dinamizacija govora postignuta je kratkim, odsečnim rečenicama, odnosno stihovima, često izvučenim iz konteksta, koji kao da se izgova-raju u jednom dahu, a nekad je samo jedna reč ekvivalent jednom stihu: „Dođi ovamo. / Ne. / Moram da te dodirnem. / Ne. / Da“ (tango II). Fragmen tarnost, ispresecanost misli, nedovršenost iskaza, bitne su odlike Karsoninog sti la, kao i odsustvo znakova interpunkcije (izuzev tačke), što moguće predstavlja nasle đe Gertrude Stajn. Kratke rečenice i konstatacije, često bez pomoćnog glagola, kao i upotreba rečca odslikavaju razgovorni stil prisutan u svakodnevnom životu, koji kao da pripada i filmskom scenariju, ali koji, takođe, odslikava varljivost i neko herentnost emocija i raspoloženja samog pesničkog subjekta. Ovakva decentriranost iskaza, kao i svako oduzimanje patetičnog i dramskog oreola tekstu, nekad i do nivoa banalizacije, smešta En Karson u red najdoslednijih postmodernista.\nZnačajno bi bilo posvetiti pažnju i osnovnim idejama koje su obrazložene u ovom rukopisu. Karsonova u prvom tangu posvećuje ovu knjigu Kitsu, nadahnuta njegovim čuvenim citatom da je Lepota istina, a istina lepota (iako ga nigde ne navodi), koji će preispitati i varirati kroz zbirku. Po sopstvenom priznanju, žena je svog muža volela zbog njegove lepote, koja je jedina ostala nepromenljivi činilac njihove veze; izuzev toga, muž je lažljiv, prevrtljiv i neveran: „Moj muž / ničemu nije odan. Pa zašto sam ga volela od ranog devojaštva / do kasne sredo-večnosti / a rešenje o raz vodu stiglo je poštom? / Lepota. Nema tu neke tajne. Ne stidim se da kažem da sam ga / volela zbog njegove lepote.“ Neobično je što Karsonova ne poseže za Kitsovim najpo znatijim i najcitiranijim stihovima, već za epigrafe bira odlomke iz njegovih manje poznatih, čak i nedovršenih dela, čime izbegava potencijalnu stereotipnost i iz lizanost. Intertekstualni ples sa Kitsom, kako navodi prevoditeljka Bojana Vujin u pogovoru, uključuje tri dela: nikada izvedenu i u dramskom smislu prilično slabu tragediju u stihu Oto Veliki, zatim Bajku o ljubomori, satiričnu poemu interpolira nu bajkovitim elementima, i, naposletku, „Odu dokolici“, koja uvodi tri alegorijske figure koje pohode Kitsa: Ambicija, Ljubav i Poezija. Ova tri dela objedinjuje slična tema: pretvaranje i nezadovoljstvo u braku i ljubavi, kao i razmatranje ideja i kon cepta Lepote, Istine i braka – što je stvorilo izvrsnu međutekstovnu potku za „pe snički esej“ En Karson. Junakinja prevaljuje emotivni razvojni put od idealizma do cinizma, shvativši da je deizacija lepote i istine naivna, i navodeći da je ona sama postavljala muža na pijedestal: „Kao mnoge žene uzdigla sam muža na nivo Božanstva držala ga tamo.“ Žena istražuje prostor želje, privlačnosti, erotike i neobja šnjivu prirodu romantične žudnje, da bi došla do zaključka da je Lepota vredna preduzimanja rizika, ali da ona nikako nije obavezno u sprezi sa Istinitim. Takvim mislima i završava ovo delo: „E pa život nosi neke rizike. Ljubav je jedan od njih. Užasne rizike. (...) / Ovo je moj savet, / čuvaj. / Čuvaj lepotu.“\nKad su odnosi muža i žene u pitanju, čitalac dobija paradoksalnu količinu in formacija o njima, mada, iako saznaje gotovo sve o njihovoj intimi, razmišljanjima unutrašnjim previranjima, oni ostaju neimenovani, i ne zna se kako izgledaju. U tom smislu možemo govoriti o istovremeno ličnoj i univerzalnoj dimenziji njiho vog odnosa. U delu se pojavljuje još nekolicina likova, a najistaknutiji među njima svakako je Rej, koji predstavlja posrednika između žene i muža. On, kao treći junak ove knjige, figurira kao lik kroz kog se prela-maju likovi muža i žene i kao spona između njih dvoje. Na taj način se ostvaruje intenzivnija dinamizacija njihovih ka raktera jer se dopunjavaju u odnosu na Reja.\nKada je reč o samom prevodu, Bojana Vujin se na solidan način izborila sa brit kim i reskim jezikom En Karson, kao i sa Kitsovim fragmentima u funkciji epigrafa. Evidentno je da je tekst mestimično bukvalan prevod sa engleskog jezika, što, pone gde, proizvodi neobične slike („Gledaj me kako savijam ovu stranicu da pomisliš da si to ti“), ali je originalni tekst približen srpskom jeziku koliko god to norma\npriroda našeg jezika dozvoljavaju. Međutim, ovaj prevod je značajan i utoliko što je ovo prvo prevede-no delo En Karson na srpski jezik – stoga bi vredelo kazati da Lepota muža zaslužuje da nađe svoje mesto u našim bibliotekama. Budući da je teško koncizno pisati o delu koje je u ovolikoj meri nekoherentno, raznovrsno i višedi menzionalno, ovim prikazom predočeni su tek osnovni aspekti ove potresne ispo vesti o ljubavi i gubitku, ispričane na kompleksan, a, opet, pitak i prijemčiv način. Lepota Lepote muža leži upravo u njenoj neuhvatljivosti i složenosti.


NOVA "OLUJA" U SRBIJI I REGIONU NEĆE PROĆI! Sandra Božić i Miloš Parandilović u novoj "Replici"! - Informer Ad\nDejana Kljajić / Informer | 09. 01. 2022.\nU emisiji "Replika" gosti kometarišu jačanje Vojske Srbije, pretnje da će se desiti nova "Oluja", ali i podršku Albanaca Nataši Kandić i Mariniki Tepić.\nSVI ĆE BITI VAKCINISANI PRE ILI KASNIJE! Nova "Replika" sa Marijom Obradović i Brankom Ružićem! sledeća vest\nSandra Božić je ocenila da stabilna država i jaka ekonomija moraju da ima jaku vojsku. Sa njom se složio i Miloš Parandilović koji je istakao da je dobro što se ulaže u Vojsku Srbije.\nSa druge strane, Sandra se dotakla i lažnih ekoloških protesta i vladike Grigorija koji su složni u tome da će biti nove "Oluje" i poručila im da se takva zločinačka akcija u Srbiji i regionu nikad više neće desiti.\nreplika sandra božić Dejana Kljaić Miloš Parandilović


Postavite pitanje redakciji | Paragraf\nPostavite usmeno pitanje redakciji kompanije Paragraf\nPretplatnici na štampana izdanja mogu postaviti usmena pitanja telefonom na predviđene brojeve telefona.\nZa pitanja koja se odnose na konkretna prava i obaveze i podrazumevaju pružanje konsultantskih usluga, redakcija će vas blagovremeno obavestiti o posebnim uslovima i načinu pružanja takvih usluga. Pravni stavovi sadržani u odgovorima predstavljaju mišljenja autora i saradnika redakcije.\nPostavite pisano pitanje redakciji kompanije Paragraf na sledećem formularu:\nNOVO: IZABERITE OBLAST IZ PRIVATNOG ILI JAVNOG SEKTORA\nIzaberite sektor: Privatni sektor Javni sektor\nIzaberite oblast: * Prvo odaberite sektor\nNAPOMENA: Preko kontakt forme za postavljanje pitanja, moguće je postaviti samo jedno pitanje. Za svako novo pitanje potrebno je popuniti ponovo kontakt formu.\n(Ukucajte pitanje ili priložite dokument/pitanje preko opcije Browse)\nPravno lice pretplatnik Pravno lice nepretplatnik\nFizičko lice pretplatnik Fizičko lice nepretplatnik\nŠtiklirajte ukoliko se naziv pretplatnika razlikuje od naziva subjekta koji postavlja pitanje.\nSAMO PRETPLATNICI na izdanja Kompanije Paragraf, imaju pravo postavljanja pitanja.\nUkoliko želite da Vas kontaktiramo i pronađemo način da odgovorimo na Vaše pitanje, popunite i pošaljite formular.\nUpišite naziv subjekta koji postavlja pitanje\nNaziv pretplatnika: * Naziv subjekta: * PIB: *\nIme i prezime osobe koja postavlja pitanje:* Kontakt telefon osobe koja postavlja pitanje:* Email na koji želite da dobijete odgovor:* Molimo da proverite foldere neželjene pošte (spam/junk/trash). Ukoliko e-mail završi u takvom folderu - molimo da ga obeležite kao “nije neželjena pošta / not spam” - kako Vam naš odgovor ne bi promakao.\nPoštanski broj: Mesto: Adresa:\n(Dozvoljeni formati: .doc, .docx, ppt, pdf, .xls, .xlsx, maksimalna veličina: 5MB)\nNAPOMENA: Ako imate problema sa slanjem formulara pozovite telefone: 063/379-714, 063/379-904, 063/379-946\nU skladu sa članom 5. Zakona o zaštiti podataka o ličnosti ("Sl. glasnik RS", br. 87/2018):\n“Podaci o ličnosti moraju se prikupljati u svrhe koje su konkretno određene, izričite, opravdane i zakonite i dalje se ne mogu obrađivati na način koji nije u skladu sa tim svrhama ("ograničenje u odnosu na svrhu obrade") i biti primereni, bitni i ograničeni na ono što je neophodno u odnosu na svrhu obrade ("minimizacija podataka").\nImajući u vidu navedene odredbe Zakona, imamo obavezu da skrenemo pažnju kada se radi o raspolaganju ličnim podacima određenog lica. Naime, za samo formiranje odgovora na pitanje nije od značaja ime, prezime, adresa kao i bilo koji drugi podatak na osnovu kojeg se može utvrditi identitet fizičkog lica. Iz navedenog razloga obaveštavamo Vas da ćemo pitanja koja sadrže lične podatke vratiti pošiljaocu radi sprovođenja anonimizacije koja je neophodna kako bismo ga mogli uvrstiti u proceduru za davanje odgovora.”\nPrimer anonimizovanog pitanja:\n“Privredno društvo čiji su vlasnici fizička lica AA 60% i lice BB 40% planira da raspodeli polovinu dobiti ostvarene u poslovnoj godini, da li moguće da se tom prilikom raspodeli dobit samo licu AA, a da se kasnije isplati preostala dobit lica AA I dobit lica BB?”


Andreja Savic: Penzioneri izgubili poverenje u PUPS - JUGPRESS\nAndreja Savic: Penzioneri izgubili poverenje u PUPS\nU poslednjih nekoliko godina došlo je do krize u odnosima između Saveza penzionera Srbije i Partije ujedinjenih penzionera Srbije, iako je naša organizacija jedan od osnivača PUPS-a. Ta saradnja nije bila ni blagovremena ni kvalitetna, tako da je došlo do gubitka poverenja u ljude koji vode politiku te stranke – rekao je u intervjuu za portal UGS Nezavisnost Andreja Savić, predsednik Saveza penzionera Srbije.\nStanje penzija u našoj državi je nešto što se ne može rešiti preko noći. U osnovi je nepovoljno, jer imamo nepunih 1.700.000 penzionera sa prosečnom penzijom od 27.769 dinara.\nStatistike su vrlo neprijatne jer one otvaraju suštinu kretanja. Ne bih ulazio u komentar političkih izjava. Svesni smo da se političke izjave usklađuju sa političkim potrebama datog trenutka, ali statistički podaci u svakom slučaju pokazuju da smo mi nasledili jedan urušen sistem penzijsko-invalidskog osiguranja, urušene i makrofinansije i onda se jednostavno kroz smanjenje plata i penzija išlo na stabilizaciju makrofinansija. U proteklim vremenima nije se domaćinski poslovalo sa Fondom penzijsko-invalidskog osiguranja, ta sredstva su plasirana u različite državne projekte i investicije u koje je u značajnoj meri ušao penzionerski novac. Davanja za isplatu penzija su veliki teret za državu, ona se kreću od 9,5 do 11 odsto bruto društvenog proizvoda, odnosno 4,5 do pet milijardi evra na godišnjem nivou.\nNemali broj penzionera ie izrazio nezadovoljstvo nakon odluke da se po 100 evra uplati svim punoletnim građanima. Ta suma bi bila dovoljna da se u dobroj meri obeštete penzioneri kojima su penzije smanjene.\nTo je teško reći. Mi smo se obratili na najznačajnije državne adrese, izneli smo naše argumente i stavove. To smo uradili krajem prošle godine, međutim, u toku ove godine dogodila se pandemija. Penzioneri imaju visoku svest i ogromno razumevanje za nastale probleme, ali očekivanja da se novac vrati su i te kako prisutna.\nOdlika starijih ljudi je, ipak, jedna psihološka stabilnost. Penzioneri su gradili ovu državu, ulagali svoj minuli rad, i zato imaju poverenje u poteze koje povlači država. Kod ovih 1.700.000 penzionera imamo različitu ideološku i političku obojenost. Mi posebno insistiramo na tome da ustavno pravo garantuje potpunu slobodu političkog i ideološkog opredeljenja. Nastojimo da zastupamo esnafsku interesnu strukturu u smislu poboljšanja kvaliteta njihovog života i ne ulazimo mnogo u njihovu političku pripadnost.\nNa to pitanje je teško dati odgovor, upravo zbog toga što mi ne raspolažemo preciznom socijalnom kartom na teritoriji čitave Srbije. Tako da takve procene mogu biti u globalu, ali mislim da je dovoljno ako kažemo da je od 1.700.000 penzionera njih oko milion ima penziju ispod 25.000 dinara. Nastojimo da i preko fonda solidarne pomoći napravimo snimak stanja na terenu i da najugroženiji dobiju humanitarne pakete. Ove godine su ta sredstva uvećana u odnosu na prošlu, iznose oko 70 miliona dinara, tako da je to posao koji nas očekuje do kraja ove godine.\nNaš stav je tu vrlo rezolutan. Prosečna penzija ne sme da padne ispod 50 odsto od prosečne zarade. Mi smo najnovijim izmenama u okviru tzv. švajcarskog modela podržali izmene zakona da se penzija formira prema formuli 50 odsto od rasta zarada, a 50 odsto od rasta inflacije. Odluka i predlog Fiskalnog saveta i Ministarstva finansija je da se od 1. januara izvrši usklađivanje penzija po toj formuli. Međutim, rast zarada je uvek brži nego što to penzije mogu da prate. Mi smo blagovremeno priložili amadman da se u zakon unese i ta odredba da se po automatizmu vrši usklađivanje ako penzija sklizne ispod 50 odsto od prosečne zarade. To tada nije prošlo, ali sada vidimo da je ta ideja u osnovi prihvaćena, tako da očekujemo da će nakon konstituisanja nove vlade ovo pitanje do kraja godine biti rešeno.\nStatistike su vrlo razočaravajuće. Međutim, čini mi se da bi svako parcijalno rešavanje samo delimično ugasilo nešto što tinja decenijama. Mislim da je neophodna dubinska transformacija čitavog paketa socijalne zaštite najugoženijeg stanovništva. Treba definisati osnovne stubove na kojima se zasniva penzijsko-invalidsko osiguranje i od toga odvojiti državni program socijalne pomoći najugroženijima. Došli smo do situacije da su penzioneri zaista najugroženiji deo populacije i mnogi od njih jedva preživljavaju. Najniža penzija ne bi smela da bude ispod iznosa potrošačke korpe, jer predstavlja granicu minimuma egzistencije jednog građana.\nU poslednjih nekoliko godina došlo je do krize u odnosima između Saveza penzionera Srbije i Partije ujedinjenih penzionera Srbije (PUPS). Podsetio bih da je davne 2005. godine ova organizacija u cilju efikasnijeg zastupanja interesa penzionera osnovala tu političku stranku, ali je poslednjih godina došlo do neadekvatne saradnje. Ta saradnja nije bila ni blagovremena ni kvalitetna, tako da je u određenoj meri došlo do gubitka poverenja u ljude koji vode politiku PUPS-a.\nJednostavno, izostala je neposredna saradnja i dogovori između rukovodstva PUPS-a i rukovodstva republičke organizacije penzionera. Penzioneri nisu bili uvek zadovoljni načinom i stepenom intenziteta zastupanja njihovih stavova, pogotovo u periodu 2014-2018 kada se zbog smanjivanja penzija na udaru našlo oko 800.000 penzionera čije su penzija prelazile visinu od 25.000 dinara.\nU tom periodu došlo je do određenih podela u republičkoj organizaciji penzionera i do formiranja jednog broja paralelnih penzionerskih organizacija koje su u svojim aktivnostima unele kritičku dimenziju u smislu zahteva za povraćajem oduzetih penzija. To je prilično uticalo na urušavanje ugleda i rejtinga PUPS-a.\nMi smo prošle godine nakon izbornih konferencija, kadrovskih i drugih promena napravili radikalni zaokret. Obavili smo anketu članstva u čitavoj Republici i ostvarili jedan većinski konsenzus. Državi smo podneli zvaničan zahtev da iznađe modalitete i način kako da se izvrši obeštećenje skoro 800.000 penzionera kojima su penzije smanjene. Očekivali smo da će se pronaći način kako da se izvrši obeštećenje, ali je, nažalost, to do današnjeg dana izostalo.\nTa politička stranka je deo vlasti. Mi koji smo stvorili PUPS s ciljem da nas na jedan bolji način zastupa u skupštinskom životu, pokušali smo da resetujemo te odnose, da eliminišemo sve te negativnosti, propuste i slabosti koje su se ispoljile u prethodnih 4-5 godina. Mislim da naš odnos mora da bude kooperativan, jer ako smo nešto stvorili ne bi bilo uredu da se lako odreknemo jednog tako važnog i izuzetno moćnog instrumenta političkog zastupanja penzionera. Nažalost PUPS je u proteklim godinama postala partija opšteg spektra. Predmet i težište njihovih aktivnosti nije bila penzionerska struka. Mi smo u tim najnovijim aktivnostima pokušali da nađemo modalitete buduće saradnje i od njih zavisi kakva će biti naša strateška organizacija.\nUkoliko to od njihove strane izostane mi ćemo onda konsultovati bazu i zauzećemo stav koji će održavati većinski konsenzus svih naših članica. Kakva budu mišljenja članstva, u toj meri ćemo se i mi kao rukovodistvo ponašati. Dakle, otvoreni smo za nove modelitete saradnje, a od njih će zavisiti naša strateška orjentacija.\nNije to jedini slučaj, ima tu još negativnih impresija i to se uglavnom na jedan negativan način komentariše.\nAko je jedna politička stranka formirana od strane jedne ovakve organizacije mislim da je najmanje što je trebalo činiti u prethodnom periodu je konsultovati se sa bazom, jer ipak su penzioneri ta glasačka baza. Toga nije bilo u dovoljnoj meri. Nadam se da će u narednom periodu doći do nekih kvalitetnijih rešenja i od njihovog stava zavisiće i naša strateška orijentacija u budućem periodu.\nTo su političke projekcije u koje ne bih ulazio. Mi se držimo onoga što smo u statutu predvideli. Delujemo kao vanstranačka, nedržavna, neprofitna organizacija koja nastoji da bude vrlo koristan akter u čitavom državnom političkom sistemu u delu koji se odnosi na penzionersku strukturu.\nSindikat penzionera “Nezavisnost” je, takođe, reprezentativna organizacija i oni su naš kvalitetan partner. Mi smo prepoznajući interes udruživanja i zajedničkog nastupa protekle godine napravili memorandum o saradnji u kome smo predvideli, i to se u praksi pokazalo da funkcioniše na jedan kvalitetan način, da se o svim strateškim pitanjima koja se tiču penzionera usaglašavamo i zauzimamo zajedničke stavove. Iskustvo je pokazalo da je to bio dobar potez i mislim da smo i kod izmena i dopuna zakona o penzijsko-invalidskom osiguranju vrlo lako dogovorili zajedničke stavove. Mi ćemo i dalje neposredno sarađivati i razmenjivati mišljenja, tako da očekujem da će naredni period bio vrlo koristan i konstruktivan.\nANDRO NE MOGU DA VERUJEM DA SI BLOKIRAO TVOJ MEJL.JA SAM SE JEDNOM ILI DVA PUTA OBRAĆAO VAMA -KAO BIVŠIM ”FUNKCIONERIMA’ UDRUŽENJA-DA SE OSVRNETE I POMOGNETE UDRUŽENJU KOJE SE GASI.TO NE BI URADIO NIKO .MANJE ŠKOLOVAN OD TEBE.RUŽNO JE KAO MANIR.HVALA TI\nNovi angazman nekadasnjeg sefa BIA. Sic transit gloria mundi…