Проф. Танев: Трябва да се промени зрелостният изпит в България – Мрежа на учителите новатори\nПроф. Танев: Трябва да се промени зрелостният изпит в България\nТрябва да се промени зрелостният изпит в България. Да се внедрят модели, които работят добре, примерно във Финландия. Това каза Тодор Танев, бивш министър на образованието, по Bloomberg TV. “Каквото и да се направи и да се промени, непременно трябва предварително да се направи оценка на въздействието, за да не правим експерименти с децата. Стига експерименти. Това не значи, че не трябва да има промяна, но трябва предварително да бъде изпитана тази промяна”.\nБившият министър коментира и допуснатата грешка на зрелостния изпит по български език и литература тази година: “В очакване сме на следващата година, на следващата грешка. Миналата година беше при матурата по математика, тази година по български език и литература. Все някъде ще избие следващата година, ако продължаваме по същия начин”.\nНе съм езиковед, склонен съм да вярвам на БАН, а експертите там казаха, че има такава грешка, каза гостът. Той обаче подчерта, че големият проблем е начинът, по който се изпитва. “Не може да има двусмислен въпрос, сложен в тест. Това е забранено по принцип. Това е въпрос на теория”.\n“Догодина очаквам нова грешка в зрелостните изпити, ако не се направят реформи. Тези реформи, един път са тръгнали в средното образование. Преди три години влезе в сила нов закон за средното образование – огромен, тежък, очакван закон, адекватен на времето си. Това е време, когато учениците повече и по-дълго време сърфират в интернет, отколкото са в училище или разговарят със семейството си. Училището трябва да се съобрази с това ново поколение и с тези нови възможности. Учителите и университетските преподаватели трябва да знаят от къде студентите и учениците получават информация. Много често тези сайтове не са адекватни. В глобализиращ се свят не можем да бъдем със закон от 90-те години”.\nТестът не е най доброто нещо. То се оспорва. Но тестове се използват за зрелостни изпити, включително в САЩ и Русия, каза събеседникът. “Има такова правило, че най-краткото, простото и обективното. Всяко друго изпитване предполага многократно повече усилия. Правим грешката, че еднократно в годината изпитваме всички зрелостници. Докато това е единственият изпит, цялата система е пренагрята. Колкото са по-напрегнати хората, толкова повече грешки правят. Ако има две-три сесии, това напрежение ще спадне”.\n“И в по-трудни времена българската култура и език са оцелявали. Нека го запазим такъв, какъвто е. И малко повече да вярваме, че трябва да има пълен и кратък член и да членуваме по правилния начин, което е толкова просто”.


Vampire Kingdom :: Света на Хората :: Градчето Айрис :: Зеления квартал Share |\nЗаглавие: Гората Нед Авг 15, 2010 6:22 pm\nЗаглавие: Re: Гората Пон Авг 16, 2010 7:55 am\nУсмивката ми стана още по - широка, кимнах и също погледнах към луната - Не обичам да стоя затворена - признах си - особенно в такава приказна нощ - казах и я погледнах - Аз съм Адрия - уснихнах се мило и й подадох ръка. Изникна вятър и развя косата ми, с една ръка се пресегнах, събрах я цялата и я пуснах през рамото си. - От тук ли си? - попитах любопитно. Не знаех как да се държа, обикновенно бях кучка но днес исках да съм мила и аз незная защо, може би заради хубавата нощ.\nЗаглавие: Re: Гората Пон Авг 16, 2010 8:00 am\n''Не обичам да стоя затворена''\nТези нейни думи ме накараха да се замисля.Ето че имахме нещо общо.Усмихах се широко.Тя се представи. реших да бъда любезна както винаги.\n-Моника-Казах и подадох ръката си.Ръкувахме се след това тя ме попита дали съм от тук.\n-Не..От Франция съм..а ти?\nЗаглавие: Re: Гората Пон Авг 16, 2010 8:22 am\nПоклатих отрицателно глава - Не от САЩ съм, ЛА да съм по - точна - Замислих се за момент имах чувството, че не съм била там от векове а бяха минали само няколко години. - Мога ли да седна ? - попитах, тя кимна, подгънах\nси и седнах на земята, подпрях се на дървото и се загледах в небето. - Разкажи ми нещо за себе си - помилих Моника - Например какво обичаш? - попринцип не бях любопитна, но днес явно Моника имаше късмет, да види милото ми аз.\nЗаглавие: Re: Гората Пон Авг 16, 2010 8:32 am\n''Не от САЩ съм, ЛА да съм по - точна''\nУсмихнах се.С това момиче имах много общо.Тя седна до мен.\n' Разкажи ми нещо за себе си. Например какво обичаш?''\n-Хмм..-Замислих се.Това беше труден въпрос.\n-Обичам да пея,рисувам.Обичам да плувам, също така обичам къри, остри предмети..и съпруга си.-Засмях се.\nЗаглавие: Re: Гората Пон Авг 16, 2010 8:47 am\nУсмихнах, с нея май имахме доста общи черти - Обичам да рисувам, да плувам обожавам волейбола. - да това беше моята слабост, моята страст моята истинска любов. Той никога нямаше да ме разочарова за разлика от мъжете, те винаги могат да те разочароват, но това мнение щях да запаза за себе си, тя очевидно беше щастлива. - А що се отнася за мъжете, за мен те са просто играчки - свих рамене, може би беше така просто защото не бях срещнала своя принц на черен кон. Може би той ще промени мнението ми, не зная само времето ще покаже.\nVampire Kingdom :: Света на Хората :: Градчето Айрис :: Зеления квартал


Изкуството като средство да откриеш себе си и своето място в света - Roma Education\nВие сте тук:Начало Фолклор на етносите Фолклор и традиция в различните етнически общности\nИзкуството като средство да откриеш себе си и своето място в света\nГаля Петкова, Борянка Борисова, ОУ „Христо Ботев”, с. Златия, общ. Вълчедръм, обл. Монтана\nОУ „Христо Ботев”, с. Златия, общ. Вълчедръм, област Монтана, участва в Програмата „Намаляване на отпадането на ромски деца от училище”, реализирана с подкрепата на Фондация „Америка за България”.\nПрез учебната 2012/2013г. това се реализира чрез СИП „Фолклор на етносите” в І-ІІІ кл. и VІІ-VІІІ кл.\nКак направихме избора на програма, методи и средства?\nПреди да направим избора на програма и методи, направихме анализ на целевата група, за да „уловим” спецификата, интереса, уменията и желанията на децата, както и причината, поради която те са склонни да не посещават училище.\nПричините са различни, но като водещи откроихме следните: семейната и културната среда, в която децата живеят, не разпознава образованието като ценност и приоритет за личностно развитие и житейски постижения, тази причина е съпътствана от икономически фактори и социална изолация или занемареност, липса на стимул за личностно развитие и постижения.\nХарактерно за децата, с които работим, е, че за тях учебната дейност е свързана със изисквания и задължителност, строго спазване на правила и норми, което ги отблъсква от учебния процес. Затова, за да ги привлечем и задържим в училище, заложихме включване на дейности в училищния живот, в които децата да се забавляват (танцуват, пеят, играят, рисуват), да проявят силните си страни, възможностите и талантите си и да постигат успехи. От една страна, тези дейности са присъщи на етноса им, а от друга - характерно за детето е неговото въображение и желание за изява, затова избрахме изкуството като начин да направим деня на децата в училище забавен и желан.\nИ така в ОУ „Христо Ботев”, с. Златия, общ. Вълчедръм, област Монтана, избрахме чрез изкуството да създадем интерес на децата към живота, които се случва в училище и по този начин да работим по превенция на отпадането на ромски деца от училище.\nИзбрахме формата на концертната изява поради няколко причини. В района, в който се намира селото, културните събития, които се организират в общността, са епизодични. Затова концерт, в които децата са актьори, танцьори, певци, се превръща в събитие на общността, събитие, за което се говори. От една страна, тези концерти имат социализираща роля (и за децата, и за родителите), а от друга - помагат на децата да формират положителна самооценка. Изявявайки се на сцена, децата показват придобитите знания и умения, получават похвалата и одобрението на публиката, чувстват се значими, преживяват успех, възприемат себе си като част от събитие, което те сътворяват с помощта на своите учители.\nА когато преживее успех, детето е склонно да повтаря действията и дейностите, довели до успеха. И тъй като това са дейности, извършващи се в училище, то е мотивирано да посещава училище.\nЗатова в учебната програма по СИП „Фолклор на етносите” заложихме отбелязване на различни празници от националния и годишен календар, като поехме пред себе си ангажимента честването на празниците да се провежда на сцена, под формата на концерт.\nС казаното до тук мотивирахме избора си на форма, чрез която да създадем интерес на децата към училищния живот и желание да участват в него. Начините, чрез които постигаме резултати са интерактивни методи, театрални пиеси, приложно изкуство, танц и песен.\nЗащо избрахме интерактивния метод, интерактивните игри?\nМетодическите принципи на интерактивните игри (групово динамичния тренинг) са съобразени с постиженията на съвременната социална психология и групова психотерапия. Основното предварително допускане е, че малката социална група (в случая децата от класа, с който се провежда СИП “Ромски фолклор”) може с успех да служи като активна корективно-формираща среда, в която се експериментира с нови форми на поведение. Чрез интерактивните игри се изпробват нови поведенчески образци, преиграват се конфликтни ситуации и се търсят алтернативни решения.\nИнтерактивните и ролеви игри дават възможност за опознаване на себе си и другите, чрез тях се повишава компетентността на вербалната и невербалната комуникация и вграждането в обществения живот. Целта е да се създадат и развият умения за разбиране на собствения свят, света на другия, за да се постигне толерантност и ефективност в общуването. Така се подобрява социалната компетентност, тъй като участниците в интерактивните игри /децата/ разкриват и осъзнават причините за междуличностните конфликти и смущенията в общуването. Постепенно се овладяват принципите на партньорство, сътрудничество и съревнователна активност. Чрез интерактивните игри работим и за създаване и развиване на ефективни социални умения, необходими на децата да се впишат в обществото като стойностни личности.\nЗащо избрахме театралните пиеси?\nКолкото и тривиално да звучи, изкуството обогатява вътрешния живот на човека, дава му различни ракурси, от които да погледне ежедневните житейски ситуации, дава различни решения на въпросите, които го вълнуват, носи красота, създава нагласа за развиване на емпатия, дава удовлетворение. Изкуството, чрез красивото, което носи в себе си, дава широта на душата, на мисълта, на въображението. Когато рисува, пее, танцува, детето „изважда” от себе си стаени емоции, мисли, чувства, освобождава се и открива себе си, потъва в свят на красота и спокойствие, мечтае, твори. Творейки, детето полита на крилете на въображението си, изразява себе си, преживява успех от сътвореното.\nАктьорската игра в театралните пиеси като дейност стои близо до децата, тъй като те обичат да играят, да влизат в роли, да привличат вниманието към себе си и да получават одобрение. Влизайки в различни роли, детето спонтанно поглежда на света, на ситуациите от ежедневното общуване от друг ъгъл, през други очи. Научавайки текста на ролята, детето преживява малък (или голям) личен успех, с който се гордее. В процеса на репетиране на пиесата, детето научава различните стъпки и етапи на „случването”, на „ставането”, на получаването на финалния резултат – така се учи на търпение, постоянство в отработването на детайлите. Изявата на сцена носи други предизвикателства за детето – освобождаване от стеснителността, концентриране, желание да покаже най-доброто от себе си тук и сега, преодоляване на инертността, преодоляване на вътрешните съпротиви. Веднъж получило аплодисментите, то преживява личен успех, удовлетвореност и само се мотивира за по-нататъшна дейност.\nЗащо избрахме приложното изкуство?\nРисуването, моделирането, апликациите дават възможност на децата чрез ръцете си да изразят себе си, да опознават и сътворяват собствения си свят като се забавляват.\nВ семейна среда детето не винаги може да извършва подобен тип дейност, поради финансовото състояние на домакинството. Това е друг стимул на децата да посещават училище и да участват в занимания, които им доставят удоволствие и ги провокират да търсят и изразяват себе си.\nИзработването на картички, сувенири и предмети за украса за различни поводи освен естетическата наслада от изработването дава на детето знания и умения за създаване на празник, празнична атмосфера. Децата заявяват желание за пренасяне на празничната атмосфера вкъщи, а това говори за желание за друг живот, различен от установения.\nВ часовете за приложна дейност децата изработват част от декора и костюмите за пиесата, която играят, или изработват украса за различни празници и мероприятия. Това носи чувство за удовлетворение, създава нагласа за опазване на декорацията, създава в тях нагласа и желание за естетическа среда на учене и живот.\nЗащо избрахме песните и танците?\nРомите са емоционални натури, изразяват свободно и бурно емоциите си, носят в себе си безгрижие, волност и свобода. Песните и танците дават възможност за проява на тези техни черти.\nЧрез песните и танците показахме на децата богатството и красотата във фолклора на различните етноси, живеещи в България, представите им за живота, за семейството, празниците, обичаите, културните различия, които не разделят, а допълват цветната палитра на живота.\nКъм песента и танца децата имат позитивна нагласа. Възприемат ги като забавление, за тях това е дейност, която извършват с лекота.\nВ работата си през изминалата година вплетохме желанието си да открием на децата безкрайните възможности на изкуството. Успешен е животът на човека, който е открил себе си, осъзнал е какво обича да прави, какво извършва с лекота и радост, какво му носи удоволствие. Открие ли това, човек открива себе си, а открие ли себе си, по-лесно намира пътя, професията и осъществяването си, добруването и просперитета си. Нашата (на екипа, работещ по проекта) нагласа към ученето и дейностите в училище е, че то е мястото, в което освен знания и информация, трябва да се предлага на децата възможност за откриване на себе си и определяне на областта на реализация. Когато детето открие ползите за себе си в училище, когато детето свързва училището с приятни дейности, то с желание ще го посещава. През изминалата година ние предложихме на децата изкуството като начин да открият себе си и своето място в света.\nФестивал на баницата и хляба\n14 февруари – Ден на приятелството и любовта\n1 април – “Ден без смях и ден без любов е ден без живот”


Пони | ЗОО ЛЮБИМЦИ\nТези малки кончета са изключителни красиви и обичани от хората. Те се определят като порода дребен кон и отличаващото ги от другите коне е размерът им, по-дебелата грива и опашка и по-късите крака. Характерни за понитата са и по-тежките кости, дебелия врат, и по-малките им глави с широко чело.\nСпоред общоприетите стандарти понитата са високи под 147 см, като има и изключително дребни екземпляри, които могат да ви удивят.\nТе произхождат от примитивни коне, които са обитавали Северна Европа, Франция и Британските острови и от там са разпространени по цял свят. Считат се за екзотични животни и за това са много ценени от коневъдите.\nДнес по света има над 100 вида различни породи понита, като едни от най-известните са шотландското, Конемара, Хокайдо, Ексмоор и други. Чистокръвните понитата са червено-кафяви на цвят с малко черно, но сме виждали и кафяви, както и пъстри.\nТрябва да знаете, че наименованието „пони“ определя всички породи малки коне, които отговарят на определен стандарт, като в него са описани три категории – малки до 130 см, средни до 140 см и големи до 142 см.\nИнтересно е да знаете, че понитата имат много здрава мускулатура и са много издръжливи животни. Те могат да прекарват товар, който надвишава 20 пъти собственото им тегло и поради тази причина в миналото доста често са използвани като товарни животни.\nТези кончета са много лесни за отглеждане и не са претенциозни към условията на живот. Те се характеризират със спокоен нрав и интелигентност, което ги прави много подходящи за езда от деца. Днес понита можем да видим в зоологическата градина, определени паркове, в конни бази и училища, но в миналото са били гледани за не толкова нежна дейност. Експертите припомнят, че именно понитата са били използвани за работа в мините в Англия и пренасяне на тежки товари от тях. Естествено това е било незаконно, но въпреки това много понита са работили години наред под земята и не са виждали слънчева светлина. Днес обаче нещата не стоят така и на тези кончета можем само да се радваме и да ги обичаме.\nТрябва да знаете, че обучението на тези коне започва на около две годишна възраст, а продължителността на живота им е около 25-30 години. Те могат да бъдат дресирани и да научат много номера, за което са предпочитани в цирковите трупи.\nОчите им са едни от най-нежните и най-сложно устроените, благодарение на които имат отлична пространствена ориентация. Както знаем, когато понито мине от някъде винаги може да намери с лекота обратния път.\nТе са много добри и послушни животни и се привързват към стопаните и дома си като кучетата, за това винаги се отнасяйте с тях добре и не ги наранявайте.\nКлючови думи: пони, видове, обучение, произход, породи, fjh.egodke


Когато доматите не плододават... | Съвети | Ботаника - градински магазин botanika.bg\nДоматите цъфтят, но не плододават?...Ето защо!\nТази пролет много градинари се оплакват, че доматите не образуват плод, въпреки че обилно цъфтят. Растенията изглеждат здрави и добре развити, но не “връзват” и не плододават.\nЗа съжаление, проблемът не е в конкретен сорт (стига сортът да е подходящ за географската ширина на отглеждане), болест или вредител – те могат да се контролират. Обикновено, в такава ситуация проблемът е в климата.\nВажно е да се знае, че повечето доматите са самоопрашващи се и цветът им съдържа и мъжка и женска част, така че няма нужда от повече от едно растение, за да настъпи опрашване. Прашецът от растението се разпръсва по цвета и растението се самоопрашва. Разбира се, насекомите и вятърът играят важна спомагателна роля в този процес като подпомагат дружното и по-качествено опрашване. Така например, когато пчелите кацат върху жълтия цвят на доматите, вибрацията на крилете им разпръсва прашеца върху цвета и опрашването започва.\nВсичко това изглежда логичен и естествен процес, но има години, в които доматите така и не образуват плод. Ето в какво може да се крие проблемът:\nВисоки температури – когато температурата на въздуха се вдигне над 27-28 градуса през деня и се задържи около или над 24 градуса през нощта, прашецът се поврежда и става стерилен. Единственото, което можете да направите в такъв случай, е да поддържате нормални нива на влага и да подхранвате растенията със специализиран тор за домати докато времето се нормализира и растенията продължат да се развиват по естествен път.\nВлага - Влагата допълнително усложнява нещата и прави прашеца лепкав и той не може да се разпръсне по цвета. Също така, ако времето е прекалено сухо, прашецът бързо пада и така и не успява да се прилепи към цвета, за да свърши работата си. В подобна ситуация, това което можете да направите е да поддържате равномерна влага чрез умерено поливане, за да подобрите условията за естествено опрашване.\nНедостатъчно опрашване – въпреки, че доматите са самоопрашващи се растения, има години, в които няма достатъчно вятър и пчели, които да подпомагат процеса на опрашване. Растенията ви може да са на недостъпно за насекомите място и те да не могат да ви помогнат. Ако това е вашият случай засадете растения, привличащи насекоми или се снабдете с култивирани пчели, за да помогнат с опрашването. Ако нямате много растения, можете и ръчно да опрашите растенията като леко почуквате с пръст растенията, за да разпръснат прашеца си.\nНедостатъчно подхранване – понякога, проблемът се крие в недостатъчно или неподходящо подхранване и растенията така и не успяват да произведат качествен прашец, който да опраши цветовете им. Дори и почвата ви да е богата на хранителни вещества, от момента на първия цвят, доматите имат нужда от повече калий, за да се опрашат и да формират качествени плодове. Калият спомага цъфтежа и плододаването и специализираните торове за домати го съдържат в по-голямо количество. Поддържайте доматите добре подхранени и здрави и веднага щом климатът стане подходящ, ще забележите първите цветове.\nСпазвайте тези прости правила и имайте търпение, природата ще свърши останалото!\nСкоро ще се наслаждавате на обилна реколта.


Филмът "Бягство" на режисьора Виктор Божинов ще бъде излъчен на Фестивала на българското кино в Рим - Libreto - Новини, Култура, Документалистика\nФилмът "Бягство" на режисьора Виктор Божинов ще бъде излъчен на Фестивала на българското кино в Рим\nНачало > Кино > Филмът "Бягство" на режисьора Виктор Божинов ще бъде излъчен на Фестивала на българското кино в Рим\nБТА | Автор: Юлия Христова / Редактор: Костадин Новаков\n11:04: - 23.06.2022 - 394 прочитания. 0 коментара.\nФилмът "Бягство" на режисьора Виктор Божинов ще бъде излъчен във втория ден (25 юни) от Фестивала на българското кино в Рим. Това съобщава Българският културен институт в италианската столица.\nНачалният час на прожекцията е 21:15 местно време в Лятната Арена (в случай на дъжд Deluxe Room) на Casa del Cinema в Рим.\nТрилърът засяга темата за хората и човешките отношения, представена чрез конфронтация между две групи млади хора.\nНа среща с публиката, в рамките на фестивала, ще бъдат продуцентите Галина Тонева и Кирил Кирилов от @TAG, сценаристът Деляна Манева, както и актьорите Александър Кендеров и Снежана Макавеева.\nВсички филми ще бъдат прожектирани с италиански субтитри. Входът е свободен до изчерпване на местата.\nФестивалът ще се проведе от 24 до 26 юни.\nAPFFA / © Снимка: / © Юлия Христова


Растителният желатин - агар-агар\n15 май 2014 / 12:19\nАгар-агар е продукт, който представлява смес от полизахаридите агаропектин и агароза\nАгар-агар е продукт, който представлява смес от полизахаридите агаропектин и агароза. Сместа се получава с екстракция на кафяви и червени водорасли, които виреят в Бяло море и Тихия океан.\nТой е открит в Япония през 1658 година, от Минора Танземон, и е наречен кантен. Агарът представлява растителен заместител на желатина. Във воден разтвор сместа образува трайно желе. Той е признат за най-силното желиращо средство до момента и неговата употреба е разрешена във всички страни по света.\nИзползва се като стабилизатор за поддържане на вискозитета на консистенцията на продуктите. Агар-агар има температура на топене около 80 градуса, няма аромат, цвят и вкус. Той намира голямо приложение при приготвянето на желирани меса, кремове, сладолед, млечни продукти, мармалади, бонбони и пудинги. В хранителната промишленост този стабилизатор е познат като добавка Е 406. Агар-агар има здравословни ползи за организма. Той спомага за редуциране на високите нива на лошия холестерол, пречиства организма, освен това е богат на фибри и не съдържа калории.\nНатуралният продукт представлява лаксативен агент, който има положително влияние върху запека и предпазва чревния мукус от възпаление. Агарът е много добър източник на минерални вещества и соли за човешкия организъм. Той стимулира функциите на черния дроб и спомага за нормалното протичане на обмяната на веществата.\nОсвен това не съществува максимална доза за използване на съставката. В някои държави дори се използва в лечебни и бебешки храни, припомят колегите от apteka-optima.com.\nАгар-агар има няколко предимства пред желатина. Той може да се използва от хора, които спазват специална диета, от вегани и вегетарианци, защото се извлича от водорасли. Освен това той стяга по-бързо и по-силно от желатина, а освен това е готов за употреба още в момента, в който сместа е изстинала.\nАгарът е термо-обратим, като това означава, че може да се кипне, да се остави за известно време да се втвърди и след това пак да се кипне без проблем. След приемане, с или без храна, агарът разширява своя обем, което създава усещане за ситост.\nот Kulinaria.bg 15 май 2014, 12:19


За мен | Dante's Last Argument\nКазвам се Димитър, родом от Варна, по настоящем живея в София. Уча журналистика във ФЖМК, един много прекрасен факултет и една много прекрасна дисциплина за коя мога да говоря все прекрасни неща (кхъм-кхъм). В настоящия момент съм висок 190 сантиметра и тежа 100 килограма, но ако четете това една година от датата на публикуване, значи в момента имам телосложението на Хю Джакман. Интересите ми са доста, но като че ли най-голямото ми хоби е да чета и колекционирам книги. Нещото с което най-много ще ви занимавам в този блог. А причините въобще да ви занимавам с този блог са две. Едната е скуката, а другото е чувството за нищоправене и неразвитие, което ме обзе напоследък. Тук ще пускам свои рецензии на книги, филми, музикални албуми и ред други неща. Освен тях ще използвам блога да ви информирам за новините и събитията, които са ме впечатлили. На всичкото отгоре ще имам наглостта да си позволявам от време на време да разсъждавам в писмена форма за разни неща от живота. Ще се опитам да бъда максимално обективен, както и да пиша сравнително грамотно, но не обещавам, че винаги ще успявам. Не забравяйте, че това е просто блог без комерсиална цел. Единственият коректор и редактор съм си самият аз.\nМоже да се свържете с мен на имейл dpanajotov@gmail.com\nИли директно във фейсбук – КЛИК\n9 Responses to За мен\n02.04.2012 в 21:44\nХах, имаш The Bro Code. Честит блог!\nЧестит блог! Аз съм един (една по-скоро) lurker от Shadowdance форума, и много ще се радвам ако блогът ти се превърне в още едно място където да намирам полезно инфо за нови и не толкова нови книги и филми които си заслужават 🙂\nРадвам се, че ти харесва ^^ Все повече хора посещават блогчето и това само ме радва!\nAngela Blue каза:\nЗдравей, колега. Бих искала да се свържа с теб по мейл. Или във фейсбук, ако ти е по-удобно. Блогът ти много ми допада и ако нямаш нищо против да се свържеш с колега по блог и бъдеща професия, моля, да разменим контакти! 🙂 Хубав ден! И повече късмет с размотаващи се чаши!\nPingback: Защо умират хората? | Новини от Габрово и региона\nche kak ne znaesh, naprawi si facebook, a posle si slogi i lichna profesionalna straniza..a we4e nata mste se zakacheme edin po edin, fenove i misliteli..\nPingback: Как да печелим от мобилно приложение « Бизнес уроци за начинаещи\nPingback: Как да бъдем успешни в LinkedIN « Бизнес уроци за начинаещи


БТА :: Дете, прието в столичната Инфекциозна болница с неизяснен хепатит, е изписано в добро състояние\nsite.btaДете, прието в столичната Инфекциозна болница с неизяснен хепатит, е изписано в добро състояние\nДете на четири години, прието в детското отделение на Специализираната болница за активно лечение по инфекциозни и паразитни болести „Проф. Иван Киров“ с неизяснен хепатит, е изписано в много добро общо състояние. Това каза за БТА д-р Атанас Мангъров, началник на отделението. По думите му детето ще бъде на контролен преглед след 20 дни. Хепатитът е с неизяснен произход, но дали е този, за който съобщават редица държави, не мога да кажа, добави д-р Мангъров. По думите на лекаря няма основание за притеснение.\nМалкият пациент е бил приет с повишена температура в болницата в Дупница, където са му били направени различни изследвания, от които е било видно, че има високи нива на трансаминази – около 1000 U/L, обясни д-р Мангъров. Трансаминазите са чернодробни ензими, чиито стойности се повишават, когато има възпаление на черния дроб. Нормалните им стойности са от 20 до максимум 50 U/L, посочи лекарят. Детето е било в болницата около десетина дни, като стойностите на показателите са започнали да намаляват, допълни д-р Мангъров.\nХепатитът, открит при детето, не е A, B, C или Делта хепатит, не се открива и вирусът на Епщайн-Бар, нито цитомегаловирус, каза още д-р Мангъров. По думите му всяка година има случаи на неуточнени хепатити. Преди време в отделението е било прието друго дете с неуточнен хепатит и то също е било изписано в добро състояние.\nПреди дни главният държавен здравен инспектор Ангел Кунчев съобщи за две проби, взети от деца, за които има съмнения за хепатит и се очакваше да приключат изследванията.\nКъм 13:14 на 07.07.2022 Новините от днес


Столипиново обгази Пловдив! Пак! Къде е Инспекторатът? СНИМКИ - trafficnews.bg\nНачало Коментари Столипиново обгази Пловдив! Пак! Къде е Инспект...\nСтолипиново обгази Пловдив! Пак! Къде е Инспекторатът? СНИМКИ\nКълбета черен пушек, смесен с мъгла, се носят над града - гумената мафия не спи!\n21:30, 12.02.2018 3 коментара 3573\nЗима е и по отколешна традиция в Столипиново се греят с какво ли не. Скоро разбрахме, че и с памперси. Но... столипиновци си имат фаворит сред предметите за огрев. Гумите, разбира се! В момента човек като влезе в Пловдив през Рогош, кълбета черен пушек, смесен с мъгла буквално го връхлитат. Някъде към Адата положението става страшно - вонята е толкова силна, че ти идва да си сложиш противогаз.\nА уж Пловдивският общински инспекторат щеше да следи ромското гето! Колко такива обещания сме чували? И какво от това, че от време на време отчитат по някой съставен акт? Пък и тези актове някой платил ли си ги е досега?\nИма ли въобще смисъл да обсъждаме как действа този черен миризлив пушекът на въздуха, който дишаме, след като цялата тази гумена вакханалия продължава вече с години?\nзапознат с проблема 17:10, 14.02.2018\nНай-лесно е да се плюе по институциите. Хайде някой да влезе в гетото през денят/да не е вечер/ и да награби нарушител, че гори отпадъци. Дали ще му стиска. Без про***орско разрешение и полиция не влиза там ако няма някой голям сакътлък. Успех на ***ажлиите. И да се обадите след акцията. Дано сте в добра кондиция след това?\nАбе 08:11, 13.02.2018\nАбе идиот , на теб някой търси ли ти работа или ти сам си търсиш ? Никой не им е длъжен на манговците да им търси работа. Аз ако нямам пари и тръгна да паля гуми знаеш ли че в затвора ще ме вкарат сигурно ? Аман от тая циганска държава , където законите са направени да пазят избирателите цигани , а не българите.


20 Април 2021, 15:33 Новини от Bpost\nНачало»"Златен глобус 2020": победителите\nДобавена от: Красимира Георгиева\tна 06 Януари 2020\nВ САЩ се състоя 77-мата церемония за връчването на наградите "Златен глобус".\nХоливудската асоциация на чуждестранната преса избра "1917" за най-добър драматичен филм. За същата лента Сам Мендес получи статуетка и като най-добър режисьор на годината, което изненада мнозина, тъй като сред сериозните претенденти в категорията бяха номинирани и Мартин Скорсезе за "Ирландецът", както и Куентин Тарантино.\nВсе пак Тарантино си тръгна с най-много награди. Новият му филм "Имало едно време в Холивуд" получи статуетки за най-добър сценарий, за най-добра второстепенна мъжка роля (Брад Пит) и за най-добър филм в категорията "Комедия или мюзикъл".\nКато най-добър актьор в драматична роля критиците определиха Хоакин Финикс за превъплъщението му в образа на Жокера в едноименния филм. Рене Зелуегър грабна награда за най-добра актриса в драматичен филм с играта си в биографичния филм "Джуди", в който влиза в кожата на американската актриса и певица Джуди Гарланд.\nМини сериалът "Чернобил" спечели наградата за "Най-добър телевизионен сериал или телевизионен филм". Южнокорейската лента "Паразити" беше отличена като най-добрия филм на чужд език.\nСцената на официалното събитие за пореден път стана трибуна, от която звездите призоваваха за съпричастност към различни обществени проблеми, сред които климатичните изменения, опустошителните пожари в Австралия и др. Естествено, не липсваха и оценки за външния вид на знаменитостите. Според изданието USA Today например тази година Дженифър Лопес (на снимката) е била една от най-лошо облечените знаменитости на церемонията.\nВсички победители и номинирани за "Златен глобус 2020" можете да видите тук.\nЗлатен глобус Golden Globe


Жар-Птица – приказка 4 на Лит. Клуб „ПриКЛЮЧалка“ | Поанта\nЖар-Птица – приказка 4 на Лит. Клуб „ПриКЛЮЧалка“\nHome » workshops » Жар-Птица – приказка 4 на Лит. Клуб „ПриКЛЮЧалка“\nЗа workshops, Духовно и личностно развитие, Клуб за колективно създаване на вълшебни приказки, Приказки, Проекти\nКлуб за колективно създаване на вълшебни приказки „ПриКЛЮЧалка“\nАвторски състав: Керанка Бинева, Мая Анастасова, Йочка Димитрова, Венцислав Динев, Анелия Димитрова, Константин Кучев, Марияна Сичанова, Бистра Сирин\nВодещ: Бистра Сирин\nПред очите ми се мержелееше нещо бяло, по което преминаваха светлини и сенки. Съсредоточих се да разбера какво е. Оказа се лист хартия, поставен на маса, а светлините и сенките идваха от капандурата на тавана. Вдигнах глава. Безбройни точици трептяха и мърдаха на фона на небето, като роящи се черни пчели. На моменти ми се струваше, че приличат на букви или руни от някаква древна азбука. … Или май бяха лястовици, десетки лястовици, които се стрелкаха в синия простор… Изведнъж осъзнах, че сънувам – явно бях задрямала, както си седях край пътя, облегната да отпочина. Станах, взех раницата и тоягата и продължих из планината. Повървях още около два часа и забелязах пред мен на пътя да седи човек. Първият човек, когото срещах от дни насам. Беше възрастна жена, в опърпано платнище.\n– Добър ден, бабо! – поздравих аз – Търся къде да пренощувам. Има ли някоя хижа наблизо?\n– Напред има едно село, но е далеч, ще го стигнеш късно през нощта. В планината рано се смрачава и не е безопасно. Ако искаш – ела да преспиш в моята колиба – каза бабата – тя е на час път от тук. Имам само мляко и хляб, но можеш да изкараш нощта на сигурно, а утре да продължиш.\n2: Замислих се за миг.\n– По-добре да продължа – отказах на бабата.\nТръгнах отново по пътеката. Чувствах се неспокойна. Някаква сянка прелетя и пусна камък над мен. Май беше черна врана. Помислих си: „Ето, птиците тук се държат враждебно, имат ме за враг! Дали не е знак да се върна?“ Чувах звуците на животните, които се събуждаха за нощта, и се разколебах в решението си. Тръгнах обратно към кръстопътя с бабата. Забързах крачка, но след завоя се препънах в някакви насипани на пътя камъни. Преди ги нямаше. Спрях се и пак се поколебах накъде да вървя. Не се чувствах уверена нито в интуицията, нито в разума си, а знаците бяха още по-объркващи.\n3: Смених за втори път посоката и отново тръгнах към селото. След няколко долчинки стигнах до бляскава сребриста река, а над нея имаше мост. Наведох се да пия… Загледах се в красивите води и забелязах, че реката беше пълна с дребни пъстри рибки. Изведнъж една риба в нея проговори:\n– Ако пиеш от тази вода, ще ти се даде шанса да откриеш три тайни пътища, които иначе не се виждат. По-нагоре има друга река, с друг мост. Ако пиеш от нея – ще видиш входовете към Подземния път, а чрез него можеш да стигнеш до корените на всичко, що е тук на белия свят. Ако пък продължиш до третия мост, при третата река, ще се отвори тайна пътека до най-високия и непристъпен връх на тази планина. Ще стигнеш до висини, за които не си и мечтала.\n4: Взрях се във водата. Странни цветове идваха от дълбините. Пред мен постепенно се разкри гледката на град с островърхи кули, които сякаш някой беше изгризал със зъби.\nОтпих от водата. Тогава чух три гласа:\n– Последвай ме и ще можеш да дойдеш под водата, ще плуваш по-добре от рибите!\n– Слушай мен и ще можеш да ходиш по небето – от облак – на облак, ще яздиш ветровете!\n– Послушай мен, мен послушай и ще светиш и пламтиш, ще живееш в огъня – ще можеш да влезеш в Слънчевия Град!\n5:Все още стоях коленичила и докато гледах отражението си във водата, пред мен избледняваше последното видение от чутото – образа на блестящ огнен град. Зачудих се какво да сторя.\nНе бях ли тръгнала през планината, за да търся себе си? Имах нужда да разбера как да продължа занапред. Далече в града бях оставила поредната работа, поредното нещастно влюбване, поредните страхове и разочарования … Баща ми, когото много обичах, беше починал внезапно. И сега бях стигнала до този момент, когато трябваше да реша какво да правя с остатъка от живота си…\nПланините бяха моята любов. Там винаги намирах сила да продължа …\nЗамислих се. Реенето по небето, точно сега, ми се виждаше много желателен избор – да се издигна над цялото угнетение на ежедневието, меланхолията и умората… Но явно не случайно се бях озовала до тази река. Дали да не се гмурна да видя какво има зад островърхите кули? Третото предложение пък изглеждаше най-възхитително, но имах чувството, че не мога да прекрача огнения праг на Огнения град, ако преди това не съм била под водата и на небето!\nИ избрах – Подводния град. Гмурнах се, без повече да му мисля. Беше странно! Можех да дишам под водата, можех да плувам като риба.\nСтигнах до площад в центъра на водния град. Беше огромен, просторен, заобиколен със старинни постройки, с невиждани украси по тях, а в центъра – голяма катедрала. На площада имаше много, много същества. Тук рибите изглеждаха за мен като хора, макар и леко странни. Спомних си, че търся място за пренощуване и че слънцето е превалило. Тълпата се щураше насам-натам. Хората – риби бързаха да приключат с последните си покупки, преди да е паднала нощта. Обърнах се към един сом, с огромни мустаци и широкопола шапка, който беше продавач на зарзават (рибешки зарзават, разбира се):\n– Добър ден! Да ми кажете къде е най-близката страноприемница?\n– Ти спомняш ли си какво ти каза баща ти?! – каза строго той – Да стигнеш до сребърната река и че там ще чуеш три гласа, които ти предлагат три пътя. Трябва да ги избереш и трите, за да научиш магическото изкуство. Това е истинския шанс за теб. Така ще намериш себе си. В Магическия Университет ще го научиш по-лесно, но няма да намериш себе си…\nНаистина бях забравила заръките на баща ми! Беше минало много време оттогава. Откъде ли сомът знаеше за тях? Стреснах се, заклинанието явно се развали и изведнъж се оказах отново на брега.\n– Мога ли да избера и трите пътя? – извиках аз над водите. Дали не беше вече късно да променя избора си? Можех ли да избере и трите наистина? Това не изглеждаше много по правилата. На всичкото отгоре, възможните избори бяха пет, а не три! Е, да, последните две възможности бяха при други реки, по-нагоре, така че изборът явно касаеше трите гласа от ТАЗИ река! Колко объркващо беше! А и дали вълшебните гласове бяха все още тук?\n– Можеш! – се чу в отговор.\n– Тогава избирам и трите! – отривисто извиках аз, докато не съм се разколебала в съмнения.\n– Щом искаш да послушаш и трите гласа, ще те превърнем на жар-птица! Едно огнено кралско рибарче, примерно!\n7: Как така на жар-птица! Добре си ми беше като човек! Опитах се да ги заговоря, но гласовете бяха изчезнали.\nПогледнах небето – беше притъмняло. Вместо лястовици или точици, там имаше звезди. Те сякаш мигаха и се превръщаха в огнени букви…\nЗарадвах им се. Реших, че те са слово – слово, изпратено да ми подскаже как да намеря себе си. Разбирах, че всичко това е свързано с мен, с промяната. За първи път виждах звездите като букви. Именно сега – когато ме нарекоха „жар-птица“!\nНе можех да разчета написаното, но пожелах да науча този език. Трябваше ми ключ към него! Може би някой ден, когато се „разгоря“ достатъчно, когато станех огнена като тях …\n8: Огледах се. Какво ли значеше това, че съм жар-птица? Та аз си бях с човешкото си тяло!…\nНа първо време – да не забравя, че трябваше да намеря място, където да пренощувам (все пак). Реших да продължа към селото, за да обмисля всичко, което ми се случи.\nОткрих, че мога да се движа на тъмно и въпреки това да виждам пътеките. Явно наистина имах нова, светла същност! Тя проникваше в мрака, както очите ми в светлината. И реших да си попея из пътя. Това винаги ми даваше кураж и настроение, когато съм сама. Запях и пеех толкова красиво и силно, както никога досега. Гласът ми окънтяваше цялата гора. Спрях да се страхувам. Усещах как природата се радваше на песента ми, а звездите заискряха още по-силно и сякаш ми се усмихваха. Дърветата ми показваха пътя. Чувствах как всички сме заедно. Как сме едно. Всичко наоколо беше като мой дом.\nНо какво да правя с това? Как беше свързано това със смисъла на моя живот? Тогава сякаш чух в съзнанието си мислите им:\n– Намери начин, хората да ни познават и разбират! Помогни ни да станем едно с тях, както някога бяхме! Както сме сега с теб! Открий път за този наш копнеж и излекувай Разрива!\nСега разбрах, че имам мисия на земята. Помислих си, че може би и там, за където съм тръгнала, има нещо, което трябва да свърша, някаква задача, която чака точно мен… Приближих селото. Все още в някои къщи светеха прозорчета. Стигнах до постройка с особен знак и предположих, че е страноприемница. Почуках и влязох.\n1: Вътре беше само кръчмаря и още един човек, явно странник като мен, с раница, който седеше и вечеряше. Попитах мога ли да наема стая за няколко дни. Оказа се, че струва доста скъпо. Не бях тръгнала с много пари.\n– А мога ли с нещо друго да заплатя, за да поостана тук? Примерно да ви свърша някаква работа? – попитах аз.\n– В селото има много болни. Ако искаш да останеш, ще трябва да се грижиш за тях, но не става за няколко дни. Ако ще оставаш, поемаш ангажимент поне за месец. Не можем постоянно да обучаваме нови хора!\n– Добре! (Ето ти една мисия! – казах си наум).\n– Ако смятаме, че уговорката е приключена, може да седнеш да похапнеш, храната през този месец, естествено, също ще е за моя сметка! – кръчмарят кимна към масата със странника и каза, че този господин ще отговаря за мен и ще ме обучава. След това донесе някаква гореща чорба и хляб. Бях изгладняла от пътя и от вълненията, и ми се сториха вкусни, макар да не бяха кой знае какво.\nТогава странникът ме заговори:\n– Ти имаш ли представа с какво се захващаш?! В това село има-няма тридесет човека, а са сполетяни сякаш от тридесет болести!\n– Ти какво правиш тук? – отвърнах на въпроса с въпрос, за да имам време да осмисля казаното.\n– Повикаха ме знахарите. Тук съм от седмица.\n– Лекар ли си ?\n– А за какво те повикаха? Те не могат ли да се справят?\n– Те напуснаха. А и тук се иска много повече, от това да си лекар.\nС това непознатият даде да се разбере, че разговорът е приключил. Кръчмарят ми кимна да го последвам и ме поведе към стаята ми. Беше на втория етаж. Отвори единствената врата в дясното крило. В стаята имаше свещ и огниво. Стоварих раницата и запалих свещта. Багажът, който носех, не беше много – една торбичка с неща, оставени ми от баща ми, малко дрехи, хартия и пособия за писане. Изморена от пътя и преживяванията, заспах.\nСънувах кошмар: Навсякъде около мен имаше нападали по земята хора. Когато се приближавах до тях, те се надигаха и протягаха ръце, а миловидните им лица изведнъж се променяха в зловещи гримаси, сякаш бяха лица на демони. Пищях и отскачах назад. След това продължавах към следващия човек, но същото се повтаряше… Събудих се, обляна в пот. Почти не мигнах до сутринта. Не бях лекувала досега никого освен себе си. Дали наистина щях да се справя? Дали изобщо това бяха хора? Вече се чудех какво ли ме очаква в селото и дали нямаше да се случи нещо лошо.\nНа сутринта на вратата се почука. Кръчмарят ме повика. Слязох долу да закуся, след което странника ме поведе из града. Тръгнахме по една улица вдясно. Стигнахме до третата къща и влязохме. Обитателите ни очакваха и леко се поклониха, когато се представихме. Имаше легло, на което лежеше жена. Тя стенеше и крещеше:\n– Махнете кучето! Махнете кучето! Идва! Идва! Ще ме ухапе!\nНо аз, кой знае защо, чувах: “Махнете детето! Махнете детето!“\nЗачудих се за какво са ми тези гласове и видения. Те ме объркваха…\nМоят водач ме дръпна настрана и ме попита:\n– Какво виждаш в тази жена? От какво мислиш, че е болна?\nКазах му доста смутено и мънкайки какво виждам и какво ми се причува. Той ме погледна с леко учудване, усмихна се благосклонно и като че ли го чух да въздъхва облекчено. Тогава ми разказа, че преди години, когато тук са се водели войни, е имало чуждо дете при нея. И тя го е изхвърлила, виждало й се е твърде тежко да го изхранва и него. И сега сънува детето, като голямо черно куче, което идва да я хапе.\n– От къде знаете всичко това? – изпищя стъписана жената. Тя беше чула последните му думи.\n– Трябва да разбереш какво се е случило с това дете! – каза лечителят.\nЖената се разплака. Тя беше отгледала две свои деца. Но беше отхвърлила чуждото и така може би го беше обрекла на смърт. И сега съвестта й я мъчеше с тези кошмари.\nИма надежда за тебе, жено, само ако приемеш истината за себе си. Намери детето! Живо или мъртво. Направи всичко, което е по силите ти, а и отвъд силите ти, за да разбереш какви са последствията от твоя избор! Не можеш вечно да бягаш от Неизвестността!\nИзлязохме от къщата.\nАз треперех. Тогава моят водач ми каза:\n– Разбирам, че това е ново за теб! Трябва да отидем да измием умората и напрежението от първия ти сблъсък! – и ме изведе извън селото. В покрайнините имаше извор. Каза да си полея стъпалата няколко пъти от тази вода.\n– Всеки път, когато водата залее стъпките ти, погледни небето и си представяй, че летиш! – каза ми той.\nБеше странно. Тази игра ми хареса! (Хем ми се струваше нелепо да се занимавам с това след цялата тази трагедия, след като бях видяла лудостта в очите на жената и бях чула историята й, хем никога не ми се е струвало по-подходящо да правя нещо толкова детско). Плисвах менчето, водата обхващаше с мекотата си стъпалата ми, аз вдигах лице, впервах поглед в синевата и духом се понасях нагоре. И с всеки следващ път умората все повече си отиваше и усещах прилив на необяснима радост и надежда. И някакъв странен порив да се хвърля в живота, да действам!\nСлед като подновихме силите си, се върнахме отново в селото. Тръгнахме по лявата улица и стигнахме на кръстопът. Наставникът ми ми каза този път аз да избера накъде да тръгна. Явно изпитваше новите ми дарби. Притесних се дали ще взема правилното решение.\n2: Започнах да осмислям нещата, които знаех – какво ме беше довело тук, какво се беше случило междувременно… Докато се чудех, изведнъж дъхът ми секна. Осъзнах видението от дрямката си предния ден – тавана, капандурата, хартията за писане… Разбрах, че точно това е стаята, в която съм отседнала сега и видението се сбъдва в живота ми, че точно тук, в страноприемницата, ще се разчетат букви и думи от моята същност. Всичко, което преминах е било част от това! Част от Смисъла! Спомних си враната с камъка. Стори ми се, че това е баща ми, а камъкът – неговите думи. Неговите завети и заръки. Досега не бях осъзнавала, че ги усещам като заплаха! Защото се чувствах длъжна да ги изпълня и мислех че няма да мога и ще се проваля! Че ще го предам и разочаровам! Не че се почувствах по-умна и можеща, като го осъзнах, просто ми олекна. Нямаше смисъл да превръщам думи, казани от любов, във вериги, с които сама да оковавам духа си! (Нима той ми ги е дал за нещо друго, освен да са ми „крила“?! Не беше от тези бащи, които „оковаваха“ децата си в собствените си амбиции! Моите собствени страхове бяха превърнали даровете му в нещо отровно и потискащо.) Спомних си и камъните на пътя и вече ги видях не като спънка, сложена там, за да ме спре, а като изпитание на съмненията ми, през което е трябвало да премина, за да осъзная по-добре себе си. Всяко нещо беше фрагмент от историята на моя живот, който сега се „пишеше“…\nИ ето – отново бях пред избор. Да поема по левия път или по десния. Но вече не се страхувах дали ще сбъркам. Защото, всъщност бях направила по-важния избор: Да позная всички букви в себе си.\nИзбрах десния. Тръгнах по-уверено към следващата пряка и тук с водача ми се разделихме.\n3: Вървях из тесните улички на селото, стари къщи, сгушени в планината, много от които срутени или изоставени. Не се чуваше детски смях или плач на бебе. Някаква странна сянка се стелеше навсякъде. Дори там където имаше хора, къщите бяха занемарени и се разпадаха сами. Скоро стигнах до една съборетина, която привлече вниманието ми. Вратата липсваше и беше започнала да се руши и оградата. Любопитството ме накара да вляза и да видя защо не са я поправили, защо са оставили дома си така. Щом пристъпих и почуках, на прага се появи една силно куцаща жена, с измъчено изражение. Цялото й тяло се люлееше, сякаш ще падне всеки момент.\n– Какво търсиш при мен, млада жено? Защо си дошла на това пусто и проклето място? Нима искаш да те споходи същата съдба? – запита ме жената.\n– Каква е съдбата ти по-точно? – запитах аз с надежда да науча нещо повече за причината на тази разруха.\n– Ами влез, влез! Седни тук и ще ти разкажа! – започна куцата жена – Казвам се Милка. От много време лежа тук болна, едвам ходя! Мъжът ми ме напусна. Не ме искал повече. Децата избягаха. Всички ме изоставиха. Единствено самотата е моя спътница! Не помня родителите си, само имената им знам. Сирак съм. Липсваше ми майчина ласка и бащина закрила. Като бях малка, дойде една знахарка да ме лекува. Как ме цери, какво прави – сякаш станах по- зле! Но поне ми разказа историята на рода ми. Разказа ми, че баща ми бил крадец, а майка ми – проста жена, просякиня. Каза ми: „Какво очакваш за живота си, дъще – ти си наследница на крадец и просякиня? Нима няма да бъде животът ти едно безкрайно просене и умаляване на съдбата да ти даде трохи от трапезата като на просякиня и откраднати мигове като на крадец?! Нима мислиш, че ще стигнеш далеч?!“ Такава е моята съдба, предопределена и предрешена за страданието, за просене и крадене. И в нищо не ми върви освен в болести и самота.\nСърцето ми се свиваше, докато слушах тази тъжна история. И в същото време постоянно ми се привиждаше образ на съскаща змия. Замислих се. Разбрах, че вместо лекове, знахарката е сипвала „отрова“ на жената, отровата на тежките думи, които те пояждат като болест и изсмукват живителните ти сили. Дали го беше направила нарочно или пък не, не знаех, но ми се искаше да намеря някаква противоотрова. Тогава отворих моята раница и развързах торбичката от баща ми. Извадих една дебела стара книга. Знаех, че към края има раздел с родословни дървета. Бяха подробно описани родовете от цялата тукашна земя. Имаше разказани и доста истории и легенди за месните хора. Казах на жената:\n– Аз имам книга с имената на всички тукашни родове. Сега ще проверим корените ти. Кажи ми всички имена от твоя род, за които се сещаш – на родителите ти, на дядовци и баби…\nСлед като потърсих старателно и съпоставих данните, се откри удивителна история: Баща й се оказа пазител на селата от крадци. При набезите по време на войните, той устройвал на разбойниците засади и прибирал обратно откраднатите предмети, пари или богатство. Връщал ги на хората. Да, взимал ги с тактика на крадец и разбойник, но не бил крадец. Всъщност, колко коварно беше словото, което тази жена беше слушала! Змийска работа! Уж фактите –факти. Но така изопачени, че да изглеждат точно обратното на истината!\nА майка й била сърдечна и благородна жена, събирала от съседни села и от всички по-имотни хора, помощи за сираците и бедните. Застъпвала се, умолявала богатите и властниците, така че да няма сираче без закрила и беден без подслон и храна, та заради нея по това време нямало изоставени, бездомни и гладуващи не само в селото, но и в цялата област…\nДокато слушаше сгърбената жена, лицето й светна. Не можеше да повярва на новата истина, която разбираше за семейството си! Нима беше вярвала толкова дълго време само лъжи и от срам и вина беше се оставила на болестите. Беше загубила, без да осъзнава, истинското желание да живее и се беше предала на разрухата. А би могла да последва семейните си идеали! Нима такъв достоен живот би могъл да бъде отреден и за нея? Лъжата я беше държала в плен толкова години и я беше превърнала в окуцяла нещастница, неспособна за друго освен безнадеждност и страдание. Щом осъзна всичко това, очите й се проясниха. Скимтенето и вайкането отстъпиха мястото си на ведрина и разум. Тя ми каза:\n– Не зная коя си, от къде си дошла и какво ще правиш, но едно те моля -вземи ме със себе си!\nИзведнъж се изправи. Огън заискри в очите й и гняв от пропилените в мъка и лъжа години. Решително тръгна напред. С всяка следваща крачка вървеше по-леко. Излязохме заедно от дома й.\n4: Изведнъж навън проблесна мълния, макар да беше ден. Усетих сякаш светът около мен се промени, сякаш стана „сгъстен“ и напрегнат. За момент, кой знае защо, тази жена ми напомни моята някогашна учителка по пиано. Тя ми подаде конец и игла и изрече:\n– Заший тези рани!\nТогава видях, че пред мен лежи непознат мъж. Той кървеше. Наведох се и започнах да шия раната. Но когато зашиех една, нова се отваряше. „Моята учителка“ се приведе и започна сякаш да свири по него, а той се превърна в пиано. Поисках да свиря заедно с нея. Пианото ставаше все по-широко и по-широко, разстилаше се и звучеше все по-силно. Клавишите се разхвърчаха, превърнаха се във вихрушка и тя ни понесе двете във въздуха. Спусна ни далеч от селото – на полянка с малка колибка, а пред нея стоеше вчерашната баба. Тя беше доволна да ме види отново. Усмихна се загадъчно:\n– Е, ще ми гостуваш ли този път?\n5: Последвахме я. Отвън къщурката изглеждаше невзрачна и схлупена, но когато прекрачихме прага, се озовахме в просторна, добре поддържана къща. Щом влязохме, домакинята ни сякаш изведнъж се преобрази в аристократична особа с дълга рокля. Дали наистина се преобрази или пък отвън не ми е направило впечатление това – не мога да кажа. Донесе кана и някакви бисквити и каза:\n– Пристигнахте тъкмо навреме за чая!\nНавсякъде по стените бяха окачени музикални инструменти – флейти, цигулки, арфи, тамбура. В ъгъла дори имаше старо пияно. Явно нашата „баба“ беше истинска любителка на музиката.\n– Сигурно се чудиш защо сте тук – усмихна се тя – Е, няма случайности! Познавах баща ти. Учихме заедно с него при Върховния Учител. Виждам, че си последвала пътя му. Не бой се! – Всяко начало е трудно! Пийвай си чай и ще ти разкажа разни неща…\nПотъна в спомените си за „едно време“ и с наслада разправяше разни дребни, забавни случки от времената им на обучение… По едно време забеляза, че съм спряла да я слушам и съм се вторачила в музикалните инструменти. Каза ми:\n– За да можеш да лекуваш хора, трябва да познаваш музиката в тях. Всеки човек е като чуден инструмент, със свой глас и характерна мелодика. Пияното те доведе при мен – онзи човек, който се опитваше да спасиш. Разбра, предполагам, че част от лечението е „да настроиш правилно инструмента“. Ти видя, че скръбта в душата на този човек беше толкова силна, че се превърна на буря и те отнесе чак на кръстопътя. Раните са загубата на бащата му и на другите му близки. Ето – той тъкмо превъзмогваше едната смърт и се отваряше нова рана, нова смърт. Понеже Страданието го е обсебило, е започнал и физически да се наранява, а язвите му не искат да се затварят и зарастват. Бурята, която видя, е неговата неутешимост. И ето, трябва да промениш музиката в сърцето му. Да намериш как да възстановиш хармонията. Ако страстта на болката се овладее и се превърне в музика, става изцеление… Ако не – ще го погълне!\nНа тръгване бабата ми подаде в ръцете малък пакет, прилежно увит като подарък:\n– Ето ти това огледалце. Чрез него можеш да се свързваш с мен винаги, когато имаш нужда от съветите ми. И заповядай отново тук, ако ти трябва място да си починеш или нужда от моята компания. Ще се радвам да те видя! Не съм срещала сродна душа от толкова време!\n6: След това натоварихме болния на една каруца с кон, която стопанката ни даде, и поехме с Милка към селото. Когато наближихме, изведнъж наизлязоха черни кучета с огромни като на тигри зъби и ни наобиколиха. Конят се замята, скъса ремъците и побягна. Накрая се зари от ужас в един далечен пясъчник.\nИзплаших се. Чудех се какво да направя. Бяхме просто две жени и един болен. Нямах в мен оръжие, а и да имах – нима щях да надвия цяла глутница!… Тогава си спомних как бях надмогнала страховете си от животните предния път и как се беше изменила природата. Реших да направя единственото „магическо“ нещо, което наистина знаех че мога – да пея. Да пея онази песен, при която се бях почувствала едно с цялата гора. Дали това щеше да укроти кучетата?\nОтначало гласът ми трепереше, но все пак чудовищните създания не се решаваха да ни нападнат, а само ръмжаха и ни обикаляха сърдито. Постепенно гласът ми се укрепи и зазвуча по-уверено и мелодично. Не им харесваше, излайваха ядосано, дори виеха, но постепенно започнаха да отстъпват назад, смалиха се някак, избледняха и накрая изчезнаха. Всичко свърши.\n1: Селяните бяха наизлезли от селото и гледаха стъписано. Толкова стъписано, че ми мина странна мисъл: Дали ги бяха уплашили повече кучетата или песента ми?\nКакто и да е, кучетата вече ги нямаше. Селяните плахо започнаха да се приближават един по един и ми помогнаха да пренесем болния до дома му. Оставих Милка да го наглежда и отидох да се преоблека.\nВ страноприемницата ме посрещна моят водач. Той ме попита:\n– Къде беше? Много се забави!\nРазказах му случките от днешния ден – за срещата с куцата жена, за желанието й да дойде с мен, за срещата с бабата в гората, за болния с раните и за огромните черни кучета.\nТогава лечителят ме попита:\n– А как си обясняваш последната случката, с кучетата?\n– Не знам откъде се взеха. Това селските псета ли бяха? Предния път, когато влизах нямаше никакви кучета. А и тези не изглеждаха като нормални кучета, приличаха на странни същества, неестествени… Освен ако не ми са се привидели така от страха и паниката! Ще трябва да размишлявам върху всичко това друг път – отговорих – изморена съм.\nЛечителят ме хвана за ръката и ме поведе отново към извора. Въпреки че едва ходех, знаех, че няма по-добър начин да подновя силата си и успокоя душата си. Почти се беше смрачило, но не изпитвах страх. Като че ли самото му присъствие беше залог, че няма да се появят никакви черни кучета или друга напаст. А и усещах, че той знае какво прави. За малкото дни, в които беше мой учител и наставник, бях започнала да му се доверявам, повече отколкото на себе си.\nЩом стигнахме там, седнахме на брега и аз потопих крака в хладката вода. Учителят снижи глас и каза:\nСлушай песента на извора, той е жив и помни!\nЗаслушах се в шума на водата. Слушах дълго и унесено. По едно време ми се стори, че чувам песни и музика, примесени в ромона на потока.\nСподелих това с моя наставник. Той ме попита:\n– Имам чувството, че това са истински песни на истински хора. Само не знам кои са те и откъде долитат. А ти знаеш ли какво е това село? С какво се занимават хората тук? Може би си успял да научиш нещо, докато си обикалял тези дни?\nНякога селото е било основано от род на музиканти – истински хвалители, орфееви жреци. Когато запеели, цялата природа пеела с тях и дори в древни легенди се говори, че и ангелите идвали да слушат.\n– Тогава е необяснимо, че никъде из селото не чух песен, нито свирня. Нито дори обичайните мелодийки, които хората си тананикат, докато работят или се суетят.\n– Да, днес цари странна пустота. Нещо страховито се е случило. Но никой не казва какво. Може би не могат. Може би раната им е толкова дълбока, че сами са се опитали да забравят кои са… Хайде, време е да тръгваме! Ще потърсим истината друг път. За днес ти е достатъчно.\n– Да, време е. Трябва да се погрижа тази нощ за ранения, когото докарахме.\nПрибрахме се в селото. Измих се набързо, взех със себе си някои неща и отидох да сменя Милка. Болният дремеше неспокойно и когато идваше в съзнание, само викаше, мяташе се и скимтеше. Почувствах, че имам нужда от инструмент, на който и аз да изливам тъгата си и да премахвам теготата от дните си.\n(Общ съгласуван финал)\nНямах инструмент и затова запях. Майка си бях загубила отдавна, но болката от загубата на баща ми беше още прясна. И аз запях тъжна и красива песен за него. И виждах как всичко възхитително, което беше направил в живота ми, беше причина да мога да сътворя тази песен. Вдъхновението, което ме обхващаше, докато мислех за него, извираше в непознати, нови за мен мелодии, разпалваше ме и примесваше мъката с някакво неподозирано блаженство от спомена! Присъствието му и сега беше с мен, присъствието на неговите думи, спомена за усмивката му и топлината на очите му… Животът му и сега продължаваше да ражда и сътворява живот! Да подновява живота в мен. Да, смъртта не беше това, което й се искаше да бъде! Тя като че ли беше илюзия! Могъща илюзия, която само Любовта можеше да надмогне!… По едно време забелязах, че болният мъж беше притихнал и само беззвучно плачеше, но това изглеждаха сълзи на облекчение. Явно разпознаваше своята скръб в моята скръб и тази споделеност му носеше някаква утеха. Но знаех, че това е временно. Нямаше да мога да съм постоянно при него и да му пея. Трябваше да му намеря инструмент. Да му дам средство да излива скръбта си, за да не го разрушава. Средство, чрез което да обезсмърти спомена за своите близки, да вложи в песен тяхната душевна красота и пример, да чуе собствената си история и чувствата си, превърнати в изкуство… Но какъв инструмент можеше да побере толкова много болка, толкова голяма безутешност?! Пияното, което ми се беше явило във видението, не беше побрало бурята на душата му и се беше разхвърчало на трески!\nНа другия ден Милка дойде в ранни зори да ме види как съм. Оставих я да се грижи за ранения, защото мен ме чакаха други задачи.\nПрез следващите дни обиколихме още доста болни, но вече започвах да свиквам с напрежението от работата, а и учителят ми се справяше с учудваща лекота с повечето случаи. Научавах много нови неща за човешките естества, за връзката на тялото, духът и душата. И всеки път ми се струваше, че сякаш дълбоко в себе си съм знаела всичко това, сякаш само го преоткривах и заспалото знание за нещо, просто се събуждаше в мен.\nДокато се грижехме за болните, оглеждах къщите, с надежда да намеря инструмент за онзи безутешен човек. Но нямаше никакви инструменти. Никакви! Как беше възможно?! Нали музиката беше техния поминък и корен! На въпросите ми, само клатеха глави и отказваха да говорят!\nСподелих това с лечителя. Споделих също, колко много инструменти имаше в къщата на бабата. Това го заинтригува.\n– Можем ли да разберем какво се е случило? –попитах аз.\n– Има само един начин – да се спуснем през входа на лековития извор в Подземния свят, там където се пази спомена за всичко, при корените! Но ще трябва да се подготвиш. Два дни не прави нищо. Не лекувай болни, не яж никаква храна. Пости и прекарай времето си в молитви и сън. На третия ще слезем в мястото, където лежи историята, където са гласовете на миналото.\nЗастанахме на брега.\n– Прости ми, че те взимам с мен! Така те рискувам. Бих могъл да сляза и сам, но ако си с мен, това ще ме пази. Защото ще се чувствам отговорен за теб и ще се насиля да се върна. Има твърде много неща, които могат да ме задържат тук.\nПритихнахме. Изрече нещо, което не разбирах и видях как устието на извора се издигна и разшири, но корените на всички растения оживяха, заизвиваха се като змии и се спуснаха към водата. Те препречиха изхода на извора, който бе станал подобен на пещера и започнаха да съскат с все сила срещу нас.\nЛечителят ми каза:\n– Опасно е да слезем като хора. За да минем през Пазителите, по-добре да се превърнем и ние на змии. Не прави нищо излишно. Аз ще действам, а ти бъди до мен и само наблюдавай и ме следвай. Не се поддавай на страхове и не обръщай особено внимание на гласовете и виденията вътре, докато не стигнем целта си. Там, вероятно ще минем отново в човешки образ и аз ще преговарям, за да изискам тайните на това село.\nТогава той извади изпод наметката си жезъл и тропна с него. Издигна глас и произнесе името на Стария по дни, Отецът на всички начала. Земята се разтресе. Изрече още нещо и видях как тялото на моя водач се променя, как се покри с блестящи медни люспи и започна да изтънява и да се извива. И след това същото се случи с мен. Погледна ме (слава Богу, погледът му си беше човешки!) и разбрах, че тръгваме. Плъзнахме се по склона и се стрелнахме към пещерата, от която бликаше изворът. Стражите-змии отстъпиха и ние продължихме в мрака, плъзгайки се по влажните брегове, а понякога и през водите. Установих, че въпреки тъмнината, безпогрешно усещах къде е моят водач по вибрациите на пръстта и струите. Освен това притежавах и онзи неназовим усет, който ме беше водил преди, сред мрака на дърветата.\nПостепенно се спуснахме все по-надолу и надолу. В главата ми започнаха да нахлуват странни мисли и образи, някои от които не биха могли да се разкажат. Усетих, че има различни зони, в които се случваха различни неща. „Случваха“ не е точната дума. Нещата се „случваха“ различно в мен -„мислех“ и възприемах по различен начин Миналото. Ту всяко нещо – като пленник на собственото си време, ту като безкрайна струя, идваща от вечността и също така безкрайно вливаща се обратно в живия живот…. На места събитията изглеждаха като изказване на присъди – свят, където мярката на всички неща е Справедливостта. На други – като властване на Волята. На трети – всичко в историята го преживявах като движение на Любовта или пустините на нейната липса, в които лешоядите се хранеха с мъртвите й деца… Някъде нещата изглеждаха като вечно повтарящи се, а другаде – като винаги нови, непознати и непредвидими. Съдбите на хората пулсираха, като неравни нишки от различни избори и действия. Чувствах силите, които са задвижили душата да ги направи: копнежи, страхове, мечти, отчаяния и надежди. В други моменти ги проследявах с хладен, дистанциран ум, плъзгащ се безстрастно по разклоненията на причините и следствията… Имаше зони, където властваха обобщенията и дори цялата история представляваше едно-единствено действие, за което нямаше дума в човешките езици, и зони, в които всичко се фрагментираше на безброй детайли и подробностите нямаха чет и бяха неизследими… Трябваше да напрегна до крайност дисциплината на духа си, за да не се изгубя във всичко това и да поддържам движението си след моя водач…\nВ един момент спряхме. Забелязах смътно някакво пространство, подобно на планински скат. Стори ми се познато и аз разбрах, че навлизаме в спомена за селото и неговите корени. Превърнахме се временно пак на човешки същества и слушахме как различни хора разказват различни истории, и виждахме техните спомени, и преживявахме тяхната болка и радост. Но идваха да свидетелстват за миналото не само човешки същества. Имаше и други – странни същества, които говореха за скритата справедливост или кога се нарушава баланса, други говореха за промисъла и как ако застанеш на различен хълм на своите бъдещи очаквания – ще видиш плетеницата му по съвсем различен начин и възможности, които остават скрити от другите гледни точки. И как миналото може да бъде „прочетено“ по безброй начини и никакво знание не те ползва, ако нямаш точна и ясна цел – само тя може да ти даде опорна точка, за да намериш Смисъла.\nВодачът ми трябваше да задава много конкретно въпросите си, за да не се изгубим в безкрайното море от възможни отговори. Трябва да призная, че от всички дарби, които досега бях видяла в него, тази наистина спечели възхищението ми…\nОказа се, че бабата някога е била знахарка на селото. Тя беше взела инструментите им. Затова имаше толкова много в къщата, а в селото – ни един. По време на войните настанали тежки времена – бедност, глад и хората нямали достатъчно пари да й плащат, за да се лекуват. Тогава започнали един по един да залагат инструментите си при нея, като гаранция. Безпаричието се задълбочавало, бедността нараствала и все по-малко им се струвало вероятно да успеят да си ги откупят отново. Опитали се да я придумат да преглътне загубите и забрави борчовете им. Тя настоявала, че също си има своите нужди и селяните са длъжни да й изплатят дълговете. Не че толкова била закъсала, но някак било нахално да го искат. След още някое време, те се ожесточили от липсата на надежда и прибягнали до несправедливост – поискали от тогавашния кмет да застави знахарката насила да им ги върне. Заразменяли се помежду им клетви и заплахи, и понеже това нищо добро не ражда, накрая бабата се обидила горчиво и решила да им „натрие носовете“. Да им покаже, колко много са зависими от нейното лечителско изкуство и колко недостойно са я подценявали през всичките години. Един ден просто изчезнала от селото, заедно с инструментите им. Заселила се в дивата гора и обвила къщата си със заклинания, та никой човек да не може да я намери.\nИ най-страшното не било, че лечителката им си тръгнала, а че музиката си тръгнала. А когато изчезнала музиката – „съцето“ на техния род, надошли болести и бесове. Обладали селото, превзели беззащитните вече души и умовете на хората и трайно се настанили тук.\nНо истинската причина за трагедията започнала много по-отдавна, още по времето на дедите им. Всъщност дори кавгата между знахарката и селото бил отдавна подготвян ход. Много нечисти сили до смърт ревнували славата на този хвалителски род и от векове се чудели как да ги премахнат. Плетяли козни и сеели гордост и съмнения между тях. Постепенно хората забравили своята мисия и че музиката не си е „тяхна“, а им е от Бога дадена, за да пазят света и себе си чрез нея, да викат небесните сили и да ги хранят с възвишените си чувства и мисли. Да изливат в песни пред Бога благодарението си и да го сеят в Горната земя.\nИ така – който не сее – как да пожъне? Все по-малко имали очи за хубавото и все повече – за роптаене и мрънкане.\nОставили жреческото си призвание и от музиката останала само най-повърхностната. Истински магическата – изчезнала. Вторачили се в дребнавости, зависти и вражди, а след тях дошли и войните…\nКогато изчерпа въпросите си, лечителят изрече заклинание и ние отново се превърнахме в змии. Пътят на излизане беше по-кратък и кой знае защо – чист от всякакви видения и гласове. При извора се превърнахме пак на хора и мълчаливо се прибрахме. Никой не искаше да пророни и дума. Не помня дали спах, защото преживяното ме държа в някакво състояние, в което усещането за време беше изчезнало…\nВ един момент видях лечителят да ме пръска с вода и да ми говори нещо, надвесен над мен.\n– Хайде Зара, време е да се върнеш към реалния живот!\n– Трудно ми е! – измрънках аз – Опитах няколко пъти, но постоянно потъвам в образите от онази нощ.\n– Пробвай да мислиш за конкретна цел, нещо практично, за начало се облечи и слез да закусиш долу в трапезарията!\nТова проработи. Да се обличам беше излишно – оказа се, че си бях легнала с дрехите, и даже с обувките -толкова съм била уморена и не на себе си. Така че само си наплисках лицето, сресах се и се смъкнах долу, където ме чакаше чаша току-що издоено мляко. Това ме ободри. Открих си и реална мечта, ясна стъпка, около която да се фокусирам: Докато мислех какъв инструмент да потърся за онзи мъж, реших да измисля сама инструмент. Щом искаше да се превръща в буря, трябваше да измисля инструмент, който да улавя гласът на бурите и ветровете. Пияно не му стигаше, „бурята на душата му е твърде голяма“, беше казала бабата. Тогава се сетих за органа – нещо с много тръби и гласове. Е, щеше да е просто „нещо като“, но пък идеята си струваше да се опита! Започнах да издирвам и събирам всякакви непотребни съдове – менчета, кани, стомни, делви, гърнета, пукнати чаши, и бутилки, вази, дори кофи, пробити шишета… Всичко, захвърлено и ненужно, което можеше да ми послужи. Изпробвах ги кое какъв звук издава, когато през него свири вятъра и под какъв ъгъл трябва да стои, за да е най-чист звука. Някои отвори ги стеснявах, други ги разширявах, пробивах някои съдове….\nНакрая дворът на страноприемницата ми стана малък и изнесох всичките части на площада. И без това тук никой не се спираше и не го ползваха за нищо! Извиках Милка да ми помага, за да не се чувства сама. По-нататък трябваше да си намери собствена цел и мечта, но засега се чувстваше по-уверена, когато помагаше на някой друг. С нейна помощ започнах да подреждам съдовете един спрямо друг, да ги слепвам с глина и нагаждам… Щях да прибавя и няколко ламарини за ритмичното потракване… Докато работех, започнах да си пея. Минаващите хора спираха и се заслушваха. Някои дори се опитваха да припяват.\nЕдин ден, докато закусвах, чух моята помощница да ме вика на двора. Излязох и ми прилоша. Цялата й дясна половина беше подута и посиняла. Явно оздравяването й беше само временно подобрение, на негово място се беше появило нещо друго. Ако не намерехме начин да изгоним болестите оттук и да защитим хората по-трайно, всичките ни усилия щяха да бъдат напразни. Отпратих я, с обещание да потърся лек.\nВърнах се в стаята си и извадих огледалото. Изрекох заклинанието за извикване, което бабата ми беше казала на тръгване и се вторачих в стъкълцето. След малко в рамките му заплува мъгла и от нея изникна образа на бабата. Зарадва се, че ме вижда. Заразпитва ме как се справям и какво ново съм научила.\n– Хайде стига! – не издържах аз – учиш ме как да лекувам, а всъщност ти си оставила хората тук да измират! Още не мога да разбера как си го направила!\nЛицето й се промени, когато разбра че знам истината. Дружелюбната ведрост си отиде от очите й и там заблестя гняв. Започна да спори колко неблагодарни са хората и да ми дава доводи за своя „справедлив“ гняв. Това ме ядоса още повече, но се опитах да не губя самообладание. Трябваше някак да я убедя да върне на селяните инструментите:\nНима през всичките тези години не си ги наказала достатъчно?! Да не би самотата, в която живееш да те прави щастлива?! Толкова ли не можеш да им простиш, та ги оставяш да измират и да бъдат обсебвани от демони! Вярно е, обидили са те! Но пък лечителската дарба да не си е твоя? Да не си я ти измислила? Спомни си от кого си била обучавана! Кой ти е поверил този чин и на какво си била призвана!\nДоживях вчерашно пале да ме съди за мисията ми и призванието ми! Справедливостта е част от лекуването!\nГневът й нарастваше, гласът й се усилваше и очите й все повече се вторачваха в мен. Имах чувството, че се опитва да обладае волята ми и да ми вмени собствения си гняв и омраза към селяните, та да станат мои. Уплаших се, но не можех да откъсна поглед от нейния, бях като хваната в капан. Напрежението в мен ставаше все по-непоносимо и се чудех дали ще издържа, но натегнах до край волята си да не се огъна пред омразата.\nЧу се звън и огледалото се разби на парчета от удара на жезъла. Лечителят стоеше пред мен треперещ и ме подхвана, когато се олюлях, при разкъсването на магията.\n– Откъде имаш това? – запита той.\n– Даде ми го тя, когато бях на гости в къщата й.\n– Не трябваше да водиш този разговор сама! Темата е много болезнена за нея. А не е безопасно да разпалваш огъня в силен човек, способен на магия, който се е поддал на гордостта и отмъщението още някога!\n– Исках просто да я помоля да се смили и да върне инструментите на хората! Виждаше ми се самата тя вече изморена и тъжна от тази пропаст, която е зейнала между тях.\n– Раната е твърде стара и твърде дълбока, за да може да я надмогне сама, с лека ръка. Откакто е настъпил разривът, злото е продължило да клевети и сее лъжи и в двете страни. Ако не стане чудо – не виждам как ще преодолеем тази пропаст. Аз самият обмислям чутото в подземията и не виждам още път за истинско изцеление на селото. Опитах се да говоря с тях, но тази тема е станала табу – бягат от мен само като отворя дума. А ти как си? Какво строиш там, на площада?\n– Тайна! – усмихнах се – ще видиш, като свърша!\nПрез следващите дни на площада се събра почти цялото село. Правеха се, че случайно минават, но всъщност идваха да слушат. Бяха зажаднели за песни. А песните ми се извиваха все по-красиви – и аз не знам откъде ги вадех! Отворех ли уста да пея, някакъв огън се разпалваше и измислях все нови и нови! И един ден започнах да им пея за подземния свят. Какво съм преживяла там и какво съм чула. Изпях им собствената им история. Смут премина през всички. Усетих, че хем искаха да избягат, хем не можеха да си тръгнат. Музиката беше проникнала в сърцата им и беше събудила старото вълшебство. Пеех за славата на рода им и откъде са тръгнали, пеех за древните дни. Но също пеех за отстъпничеството и за омразата, която разрушава певеца отвътре. Пеех за Помазанието и Дара. Затова, че от Небето слизат и който е целунат от Небето – задължен е. Отговорен е какво прави с дарбата си. Пях и за бягството на знахарката. Как те са я предали и как тя ги е предала. За нашествието на сенките и демоните. Пях за светлината, която е пленена, за любовта, която е мъртва. Пях. А те плакаха. И когато свърших „органа“, свърших и песента.\nНастъпи тишина. Никой не можеше да помръдне.И тогава се случи нещо странно. Чу се звън в тръбите, защото бяха дошли ветровете. Заиграха се с инструмента ми, зазвъняха и запяха, така както никога не са пели в никое село! Или поне аз не знам да са пели така! Очаквах, че са слепи, че като минават ще се чуват стонове и вой. А се чуваше музика, истинска музика! Звучаха хармонии, гласовете на ветровете се лееха звучни и чисти, а след тях дойдоха птиците и също запяха. Някакъв неистов пролетен възторг се изливаше във въздуха.\nСеляните крещяха от радост, прегръщаха се и се опитваха да прегърнат и ветровете.\nИ така – три дена.\nНа третия се появи каруца, а в каруцата седеше бабата и също плачеше. Ветровете бяха занесли песните до нейната хижа. Огорченията й се бяха сринали пред тази красота! Та тя беше отраснала с музиката! Красотата беше във вените й! Да, заглушена и обвита в мъглата на дългата обида и омраза, но още жива! И когато започнали да свирят и на нейните инструменти, нахлувайки през прозорците и процепите на вратите, тя чула песента им и я разбрала. Разбрала, че природата е дошла да се сроди отново с хората и че хората са помилвани от ветровете и силите. И че й е оказана честта да се включи в празника! Как можеше да понесе да не бъде част от него?!\nВ каруцата бяха натоварени всички инструменти на селяните. Бабата им кимна с тъжна усмивка. Те ги взеха и къде по-смело, къде по-срамежливо започнаха да си припомнят уменията си, да се опитват да изкарат някоя мелодия…\nТака музиката се върна в селото.\n– Къщата на знахарката е паднала почти до основи. Не е зле да й вдигнете нова! Длъжници сте й! – каза на другия ден лечителят на групата мъже, насядали в страноприемницата. Никой не му възрази. – Пък и силата й още е в нея. Да не говорим за знанията! Ще имате нужда някой да ви лекува занапред – аз си тръгвам.\n– Селяните ми предложиха да им стана кмет – казах аз една сутрин, докато си говорехме с моя доскорошен наставник.\n– А ти какво мислиш?\n– Че нямат повече нужда от мен тук.\n– И какво смяташ да правиш тогава?\n– Не знам. Имам да търся още отговори.\n– Отговори винаги има за търсене.\n– И все пак има някои доста важни, които трябва да намеря, за да разбера коя съм.\n– Като например, какво значи да си жар-птица? – допих си млякото и се надигнах – Ами ти накъде? Виждам, че си стегнал раницата.\n– Тръгнал съм за Слънчевия Град – каза той, усмихвайки се почти незабележимо – сигурно си чувала, че главно там се навъртат огнените същества. Все някой ден ще стигна, надявам се, но преди това искам да разузная едни специални пътеки в тази планина. Ако искаш – ела да ги потърсим заедно. Тръгвам след час.\nКъм Правилата на играта – Методика на Бистра Сирин за колективно създаване на вълшебна приказка\nКъм други приказки на Клуб “ПриКЛЮЧалка”\nКоментари Откажи коментар\nИме (required) Email (required) Website Comment


▶ Послание за мир в Деня на Европа със светлинния 3D спектакъл „Представи си“ - Новини от Стара Загора | видео издателство реклама\n09.05.2022, Понеделник, 08:46\nВ него се борят вътрешните гласове на страха, съмнението, но и на надеждата и вярата. Чрез емоциите, съпреживени по време на спектакъла, до всеки зрител ще може да достигне посланието за мир като една от основните цели, залегнали в основата на създаването на Европейския съюз. В Европейската година на младежта, стремежът към истината и осъзнаването на личната отговорност на всеки за нейното отстояване е от особено значение.\nУтвърждаването на реалност, в която на почит са човешкото достойнство, демокрацията и върховенството на закона, и която се гради на равни права между хората и свобода на словото, е въпрос на избор. Избор, който правим всеки ден. Отбелязването на Деня на Европа през 2022 г., повече от всякога, цели да утвърди мира на стария континент като неотменна ценност. Спектакълът „Представи си“ е организиран в партньорство с Представителството на Европейската комисия в България.\nДостъпът до спектакъла и инсталациите е свободен. За да могат всички желаещи да станат част от празника, 3D мапингът ще бъде излъчен няколко пъти в четирите вечери, съобщиха от Бюрото на Европейския парламент в България.\nТеми: 🌝 Градът,\t▶ Видео,\t⏳ Събития,\t☀ Денят


Таня Иванова от радио Джаз ФМ: Вярвам в таланта, който блести въпреки килограмите или възрастта на артиста | Kafene.bg\nДнес в рубриката ни "Интервю" ви представям журналистът и радиоводещ Таня Иванова, и веднага й давам думата да се представи.\nАз съм радиоводещ на предаването „Следобедни импровизации“по Джаз ФМ. Освен хубавата музика обичам пътешествията, моторите, срещите с приятели, разходките с дакела Фрида, добрата литература, вкусната храна и това, което италианците наричат dolce farniente – сладко безделие. За съжаление все по-рядко ми се случва.\nКакво най-много харесваш в работа си?\nНашата работа е специфична, ти винаги носиш работата със себе си. Работното ми време не приключва с края на предаването. Никога не знам кога и къде нещо може да ме провокира и да ми даде идея за нова тема или акцент, който да обвържа с музиката. Това ми харесва – прави възможностите неограничени. Харесват ми срещите с интересни събеседници от всички краища на света. И много се радвам, че имам достъп до музиката, която обичам, понякога дълго преди тя да се появи официално на пазара – нещо наистина безценно за нетърпеливи хора като мен.\nА коетоти е трудно в нея?\nВсе по-трудно ми става да следвам темпото, което в Джаз ФМ сами си налагаме. Ние полагаме сериозни усилия, за да успеем да направим всичко, което сме планирали. Но истината е, че постоянно се появяват нови и нови неща, които ни се струват интересни за отразяване и накрая оставаш с усещането, че непрекъснато бързаш.\nТърсенето или предлагането трябвада е водещото в музиката? Каква е разликата с другите изкуства?\nКакто се казва, музиката е универсален език. Може би затова всеки слуша един или друг вид музика, но не всички четат книги или ходят на театър. За мен музиката е изкуство, винаги съм гледала така на нея, но в музикалния бизнес има практика след маркетингови проучвания, след отварянето на „празнини“ в музикалната сцена да се създават проекти, за да обслужват нечии интереси и да правят бързи пари. Знам, че този подход често се използва в някои от съседните ни държави. За мен това, което правят тези хора, няма нищо общо с музиката. Тази нагласа е толкова далече от същността на музиката и за съжаление е толкова разпространена днес, че идеята да станеш звезда идва много преди осъзнаването кой си, какво можеш да правиш и какво е нивото на уменията ти. Да не говорим колко нелепи са всички тези стереотипи за начина, по-който изглеждаш, дали можеш да танцуваш и все неща от този род. Няма какво да се лъжем, външността винаги помага, не само за кариерата, но съм забелязала, че в един момент, по ирония на съдбата се появява някой артист, който по никакъв начин не оправдава тези очаквания, разбива клишетата на пух и прах и се превръща в звезда въпреки килограмите си, възрастта или неумението си да танцува. За мен това е знак, че все пак талантът има значение. Тук разбира се, говоря за поп музиката, където много често в еднодневки се превръщат не само песните, но и хората, които ги изпълняват. Това е много тъжно. В едно интервю на Джони Мичъл за New York Magazine, което прочетох наскоро, тя коментира колко е непостоянен, алчен и корумпиран музикалният бизнес. Джони Мичъл признава колко много пъти в началото на кариерата й продуцентите са спирали нейния порив да поема рискове и да опитва нови неща, държали са се тиранично с нея и целта им е била единствено да бъдат в крак с тенденциите. Ето още ще преди колко години е било така. Според Джони Мичъл нещата днес са станали по-зле. През 2007 г. тя чува анонс по радиото, в който звукозаписен продуцент уверено обявява, че вече не търси таланти, а хора, които изглеждат добре и имат желание за сътрудничество. Това в голяма степен обяснява защо е такова нивото на популярната музика през последните години.\nАз отдаван съм направила своя избор. Ще си позволя една аналогия с другата ми голяма страст – храната. Тъй като много обичам добрата храна, обичам и да готвя, не съм склонна да се храня където и да е. Предпочитам два типа места – където предлагат изискана храна, която аз не бих могла да приготвя вкъщи или места, където храната е проста, семпла, но много вкусна. В единия случай става дума за майсторство, което често е изумително, а във втория говорим за нещо базово, което е в основата на удоволствието от храненето.\nВ музиката търся същите неща, даже много повече – качество, виртуозност, но не на всяка цена и най-важното – музиката да има душа. Обичам музиката, защото ми носи приятни емоции, защото ме изненадва, кара ме да мисля, да мечтая, зарежда ме до такава степен, че понякога сякаш не стъпвам на земята. Преди време, когато разговарях с един от най-любимите ми музиканти – Пат Матини, той ми каза, че за него всичко идва от музиката, че много от нещата в живота си е научил именно от нея. Аз също научавам ежедневно много неща от нея. Това няма как да се случи с музиката, която е създадена само и единствено в името на комерсиалния успех, очакванията и модата. Както Христо Йоцов заяви наскоро в предаването ми: „Музиката трябва да води след себе си хората, а не хората да я водят. Масовият вкус не трябва да дърпа един вид изкуство, а точно обратното.“\nОтшумя ли чалгата у нас?\nАко трябва да бъда честна, не отделям време да мисля за т.нар. „чалга“, но понякога и без да искам ми се случва, когато излизайки от вкъщи, чувам такава музика от съседния апартамент. Но като цяло тя е много далече от мен и от всичко, което ме интересува. За съжаление доста неприятни процеси в обществото ни станаха основа за подобни явления и нагласи, така че по-скоро ме тревожат проблеми като бедността и мизерията, лошото образование и здравеопазване, ниското ниво на медиите в България. Решаването на тези проблеми със сигурност би подобрило средата, в която живеем, а това от своя страна ще се отрази на вкуса, потребностите, ценностите, отношението ни към света и другите. Заради работата ми в Джаз ФМ никога не съм гледала на себе си като на човек, който прави дадено нещо, за да се противопостави на друго. В този смисъл никога не съм се възприемала като човек, който застава срещу чалгата. Никога не съм разбирала нагласата да съществуваш, за да бъдеш срещу някого. Правя това, което обичам, и в което намирам смисъл.\nКогато не си на работа, каква музика слушаш?\nВкъщи слушам джаз по всяко време на денонощието, но, когато съм на почивка, предпочитам тишината.\nКаква музика обича да слуша Фрида, кучето ти?\nНе съм забелязала да има някакво специално отношение към музиката, но си спомням, че преди години, когато беше още бебе, беше запленена от ритъма на една песен на Принс.\nПожелавам им много нови емоции и повече време за нещата, които им носят удоволствие и ги правят щастливи.


48 души се разболяха от ...\n2091 са новозаразените с коронавирус в страната през последното денонощие. Направени са 6673 PCR и 15 667 бърз тест за антигени. Това показват данните в Единния информационен портал.\n52 нови Ковид болни, заразените ...\n2142 са новозаразените с коронавирус у нас през последното денонощие. Направени са 19 237 теста.Положителните проби са 11,1%. Над 13% от новите случаи или 288 души са ваксинирани. Това става ясно от данните в Единния и\n93-ма новозаразени с Ковид\n2573 са новозаразените с Ковид-19 през последното денонощие. Направени са 22 333 теста, положителните проби са 11,52%. 333 или 12,94% т случаите за деня са ваксинирани. Това показват данните в Единния информационен пор\n34 жители на областта са ...\n2536 са новозаразените с Ковид-19, регистрирани през последното денонощие. Направени са 24 032 теста. Положителните проби са 10,55%. Това става ясно от данните в Единния информационен портал.\nНовозарезените с коронавирус през последното денонощие наброяват 496 души. Направени са 6002 теста. Положителните проби са 8,3 процента. Това показват актуализираните данни в Единния информационен портал.\n1038 са новозаразените с коронавирус у нас през последното денонощие. Направени са 10 875 теста - 3914 RT PCR и 6961 бързи антигени. Положителните проби са 9,5%. Това сочат данните в Единния информационен портал.\n1904 нови случаи на Ковид-19 са отчетени през последното денонощие у нас. Това са 7,8% от направените общо 24 275 теста, става ясно от данните в Единния информационен портал. Разпределението по области по настоящ\n1835 са новозаразените с коронавирус у нас през последното денонощие. Направени са 20 996 теста - 5086 PCR и 15 910 бързи за антигени. Положителните проби са 8.7%. Това показват данните на Единния информационен п\nРекорд за последните месеци на ...\n2360 са новите заразени с Ковид-19 у нас за последните денонощие. Това е рекорд за последните месеци. Направени са 24 719 теста, като положителните проби са над 9,5%. При процентите се отчита лек спад, но са направени


Лаптоп Lenovo IdeaPad 3 14IGL05, 81WH0020BM.500SSD, Windows 10 Pro, 14", Intel Pentium Silver N5030 1.10 GHz up to 3.10 GHz 4MB cache (4-ядрен), Intel UHD Graphics 605, 4GB 2400MHz DDR4 on board, Сив - TechNova\nНачало » Ревюта » Лаптопи » Лаптоп Lenovo IdeaPad 3 14IGL05, 81WH0020BM.500SSD, Windows 10 Pro, 14″, Intel Pentium Silver N5030 1.10 GHz up to 3.10 GHz 4MB cache (4-ядрен), Intel UHD Graphics 605, 4GB 2400MHz DDR4 on board, Сив\nЛаптоп Lenovo IdeaPad 3 14IGL05, 81WH0020BM.500SSD, Windows 10 Pro, 14″, Intel Pentium Silver N5030 1.10 GHz up to 3.10 GHz 4MB cache (4-ядрен), Intel UHD Graphics 605, 4GB 2400MHz DDR4 on board, Сив\nЛаптоп Lenovo IdeaPad 3 14IGL05, 81WH0020BM.500SSD, Windows 10 Pro, 14", Intel Pentium Silver N5030 1.10 GHz up to 3.10 GHz 4MB cache (4-ядрен), Intel UHD Graphics 605, 4GB 2400MHz DDR4 on board, Сив\nЛаптопът има добър процесор – Intel® Pentium, модел N5030.\nБроят на ядрата е 4, а неговата тактова честота е 1.1 GHz. А честотата, до която се достига при TurboBoost e 3.1 GHz. Този процесор има кеш памет от 4096 kB. Процесорът има 14 нм литография на мартицата.\nВграденият графичен процесор на лаптопа е Intel® UHD Graphics 605.\nRAM паметта, с която разполага лаптопът е DDR4 с размер 4 GB. Лаптопа има на лице SSD и неговият капацитет е 512 GB.\nЕкрана на лаптопа е 14 инчов TN , като 1920 x 1080 пиксела е неговата резолюция. Този модел лаптоп разполага с 1 x Card Reader, Audio Out, USB 2.0 и HDMI.\nТози лаптоп тежи 1.5 Kg. Лаптопа има операционна система Windows 10 Pro.\nЛаптоп Dell Vostro 5402 с Intel Core i7-1165G7 (2.8/4.7 GHz, 12 M), 32 GB, 512GB M.2 NVMe SSD, NVIDIA MX330 2 GB GDDR5, Windows 10 Home 64-bit, сив / Черен\nЛаптоп Ultrabook INSYS, 14.1", Intel® Core™ i3-5005U, RAM 8GB, SSD 256GB, Intel® HD Graphics 5500, Microsoft Windows 10 Pro, Grey\nTags: 14"4GB 2400MHz DDR4 on board81WH0020BM.500SSDIntel Pentium Silver N5030 1.10 GHz up to 3.10 GHz 4MB cache (4-ядрен)Intel® UHD Graphics 605Windows 10 ProЛаптоп Lenovo IdeaPad 3 14IGL05лаптопипромоцияСивчерен петък


Хранене, спорт: Защо българинът не живее здравословно? | Dnes.bg Новини\nХранене, спорт: Защо българинът не живее здравословно?\nКоментари по темата от Петя Раева и Лазар Радков\n15 яну 2018 20:03, Венцислава Вельова\n4627 гледания | Още видео\nСлед всички празници, хапвания и пийвания, идва време да влезем във форма.\nПреяждаме по празниците, после евентуално правим диета, дезинтоксикация – защото е модерно. Но после старата песен на нов глас.\nБългаринът сякаш държи да е болен, да не спортува и да не се храни здравословно.\nФигурата му също няма значение, важното е масата да е пълна.\nЗащо това е така и как да променим културата на хранене и живот - коментари от Петя Раева и Лазар Радков във видеото на Bulgaria ON AIR.\nОще по темата: празнициспортдиетаздравословнохраненеПетя РаеваЛазар Радковхапвания\nДокъде я докарахме, бедните ядат пържоли и мек хляб, а богатите семена и глухарчета.\nТова в рамките на шегата, но някои хора наистина са превърнали телата си в кошчета с боклуците, които ядат. Все тая според мен, не им се меся - тяхна си работа.\nkkk преди 9 месеца\nДо !! И какво трябва да направи държавата, да те хване под ръка и да те заведе да побягаш малки и да поспортуваш ли.\n1234556 преди 9 месеца\nЗащото Българинът е мързелив! Лекарствата да не би да са евтини? А цигарите и алкохолът? Но за тях пари има! Полезна е постната храна, а тя не е скъпа...бягането в парка е безплатно! Но трябва мааалко воля и отговорност към собственото здраве, а него го мързи! Хайде, хейтвайте, пак някой друг ви е виновен!\nРаботи на две места за да оцелее и няма време да обърне внимание на себе си\nНе живее здравословно,защото няма спокойствие и мотивация.\nС тия мутри не здравословно, скоро въобще няма да има какво да яде! Даже в древния Рим е било хляб и зрелища! Тук е само зрелища! *** народа! Заслужава си съдбата\nзащото в българия здравословни храни по магазините няма,виж ако е в някое село по може,и със 500 лв не се живее здравословно,слезте от небето ашлаци\nВсеки избира да живее, както си иска. Точка.\nБългарите са бедни, ядат боклуци от западните вериги-Е-та, консерванти, ГМО, токсини , боледуват от рак и умират рано.\nЧестита ви демокрация и ЕС!\nЩото е стресиран,и няма 5 лв в джоба.\nдържавата не прави нищо по въпроса, затова!\nЗащото така ми харесва, да живея.


Ердоган към турците в Европа: Вие сте бъдещето на Стария континент - Дебати\nНачало На фокус Ердоган към турците в Европа: Вие сте бъдещето на Стария континент\nНа снимката: Реджеп Ердоган, президент на Турция\nЕрдоган към турците в Европа: Вие сте бъдещето на Стария континент\nПрезидентът на Турция Реджеп Ердоган призова всички турци, живеещи в Европа, да има най-малко пет деца, съобщават световни медии като New York Times и Russia Today. Посланието бе отправено в град Ескишехир, където лидерът участва в митинг в рамките на кампанията за референдума на 16 април за въвеждане на президентска система на управление.\nОтидете да живеете в най-добрите квартали. Карайте най-добрите коли. Отгледайте не три, а пет деца. Защото вие сте за бъдещето на Европа. Това ще бъде най-добрият отговор на несправедливостите срещу вас, заяви Ердоган.\nДумите му идват в момент на все по-напрегната ситуация в отношенията между Европа и Турция. Ердоган поде язвителна антиевропейска реторика, особено по отношение на Холандия, след като на турски министри не бе позволено да агитират там.\nМюсюлманският дял на населението в цяла Европа е нараснал с около 1 процентен пункт от десетилетие – от 4% през 1990г. до 6% през 2010 г., сочи доклад на американския изследователски център „Пю”.\nТози модел се очаква да продължи и през 2030, когато мюсюлманите се очаква да бъдат 8 на сто от населението на Европа, се казва още в доклада.\nВ стремежа си да постигне положителен резултат на предстоящия референдум, Ердоган е силно разчита на подкрепа от близо 5,5 милиона турски граждани, които живееят в чужбина. Ако това се случи ще се дадат на президента правомощията да издава укази, да декларира извънредно положение, да назначава министри и държавни служители и разпуска на парламента.\nпредишна статияДанъчен адвокат казва как може да се спре Брекзит\nСледваща статия„Извърви километър в нейните обувки” и кажи „НЕ” на насилието над жените\nОткъде ще дойдат 750 млрд. евро за възстановителния фонд на ЕС?


Бербатов гост на световното по „FIFA 19“, играел всяка вечер на играта -\nБербатов гост на световното по „FIFA 19“, играел всяка вечер на играта\n10/08/2019 10/08/2019 1 min read Филипао\nНай-резултатният футболист в историята на националния отбор на България Димитър Бербатов бе специален гост на световното първенство по „FIFA 19”, брато. Бившият нападател на „Манчестър Юнайтед“ изгледа на живо вълнуващата битка, която се състоя в 20-хилядната „О2 Арена“ в Лондон, съобщи „Труд“. Бербатов дори награди втория най-добър геймър в света – Мусад „Msdossary“ Алдосари. Той триумфира преди година на мондиала на най-популярния футболен симулатор. Този път обаче геймърът от Саудитска Арабия падна на финала с общ резултат 2:3 (1:1 на Xbox, 1:2 на PlayStation) от германеца Мохамед „MoAuba“ Харкус.\nВиж и това, брато: Влез във Fantasy league на Brato.bg, вече сме стотици!\n„За първи път присъствам на подобно събитие – призна Бербатов. – Играя много на „FIFA 19” у дома. Вечер така релаксирам, но понякога, когато загубя, не съм толкова спокоен. Обичам да играя с любимите ми отбори, в които съм бил. Особено, когато бях футболист, така се сближавах със съотборниците си“.\nБербатов добави, че с любопитство наблюдавал финалните битки на световното по „FIFA 19”.\nLadies and gentlemen, it’s your #FIFAeWorldCup 2019 Champion @MoAuba 🏆 pic.twitter.com/OwsqNGEiSk\n“И сърдечно признавам, че се надявам да получа някои съвети как да се подобря, защото не съм толкова добър, колкото тези момчета тук – добави българинът. – Арената е перфектна, организацията – също“.\nПобедителят Мохамед „MoAuba“ Харкус получи чек от 250 хиляди долара за титлата от световното първенство, което бе отразена подробно от сайта на Международната футболна федерация ФИФА. „Msdossary“ си тръгна със 75 хиляди долара.\n„Това е лудост, не го очаквах – каза „MoAuba“. – Невероятно е! Мислех, че ще стигна до 1/4-финалите или полуфиналите, но не очаквах да съм толкова добър. Във „FIFA 19“ зависи дали имаш ден, няма значение колко силна ти е била годината“.\nДо „О2 Арена“ в Лондон стигнаха 32-ата най-добри геймъри в света, като продължителността на финалите бяха 58 часа. В предварителните квалификации за шампионата участваха няколко милиона души от цял свят.\nГейминг, Димитър Бербатов\nВИДЕО: Катастрофа с луксозни коли, щетите са за над 600 000 долара\nИма фентъзи за Евро 2020, направили сме лига на Brato.bg\nPES актуализира съставите за Евро 2020 едва за елиминационната фаза


Кръстова гора - БГ ТУРИСТ\nНачало / България / Кръстова гора\nот bgturistна май 24, 2015 май 24, 2015 Добавяне на коментар към Кръстова гора\nПараклисът „ Света Троица” е построен през 1956г. на западното възвишение на Кръстов връх на мястото върху част от основите на някогашната манастирска църква. В комплекса се намира и църквата „Покров на Пресвета Богородица“, която е изградена напълно през 1995г. От нея е изградена алея, покрай която има разположени параклиси, които са посветени на 12-те апостола. Също така за посетителите е изграден и църковен магазин. Всеки петък срещу събота вечер, между00 и 02 часа в храма се провежда литургия. За тези, които не желаят да прекарат нощта на открито, могат да пренощуват в манастира „Света Троица“, където има на разположение 120 места за нощувка. Стаите са тип туристически спални с по 4 до 15 легла. Предварителна резервация не е необходима. Настаняването става на място, ако има свободни легла. За тези които желаят самостоятелен апартамент, това не е проблем, като в манастира се предлагат такива с по 3 стаи и самостоятелни санитарни помещения.\nПредходна статияПобитите камъни\nСледваща статияРезерват Сребърна