Тук предлагам откъси от пет интервюта, в които някои от фантастичните аспекти на съществуването в духовното тяло са представени от първа ръка:\n1. На един завой загубих контрол над колата си, тя се отдели от пътя и изхвърча във въздуха, а аз си спомням как видях синьото небе и колата да пада в канавката. В момента, в който колата напусна пътя, си казах: „Това е катастрофа". Тогава изгубих усещането за време, изгубих и физическата реалност, доколкото се отнася до тялото ми... изгубих връзка с тялото си. Усетих моето същество или моето Аз, или моят дух, или както искате го наречете... да из-\nлиза от мен навън през главата ми. И това не беше нещо болезнено, просто беше като издигане и то се намираше над мен...\nМоето Аз като че ли имаше плътност, почти материална плътност, но не съвсем... нещо като, не знам, като вълни, предполагам, не нещо наистина материално; като че ли беше някакъв заряд, ако ви харесва да го наречем така. Но го усещах тъп, сякаш имаше и още нещо... То беше малко и като че ли кръгло, без твърди очертания. Човек би могъл да го оприличи на облак... Почти изглеждаше като да е в собствената си обвивка...\nКогато то излезе от тялото ми, ми се стори, че по-големият край напусна най-напред, а по-малкият — накрая... Беше много леко чувство... много. Нямаше никакво напрежение в моето (физическо) тяло; чувството беше за пълно отделяне. Моето тяло нямаше тегло...\nНай-поразителният момент в цялото това преживяване беше, когато съществото ми беше увиснало над предната част на главата ми. Като че ли то се опитваше да реши дали иска да напусне, или да остане. Тогава ми се струваше, че бремето е спряло. От началото до края на катастрофата всичко се движеше толкова бързо; определен, промеждутъчен момент, когато моето Аз беше увиснало над мен, а колата прехвърляше крайпътния насип, ми се струваше, че й трябва много бреме да стигне до там, и през това време аз не бях много зает с колата, нито с катастрофата, нито с моето тяло... само с моя разум...\nМоето същество не притежаваше физически характеристики, но трябва да го опиша с материални средства. Бих могъл да го опиша по толкова много начини, с толкова много думи, но никое описание няма да е съвсем точно. Толкова е трудно да се опише.\nНай-накрая колата наистина се удари в земята и се преобърна, но аз се отървах само с навехнат врат и синина на стъпалото.\n2. [Когато излязох от моето физическо тяло], беше все едно наистина съм излязъл от тялото си и съм влязъл в нещо друго. Не си мислех, че съм просто едно нищо. Това беше друго тяло... но не друго нормално човешко тяло. Малко по-различно е. Не беше точно като човешко тяло, но не беше и някакво голямо кълбо от материя. Имаше форма, но не и цветове. И знам, че все още имах нещо, което може да се нарече ръце.\nНе мога да го опиша. Бях no-скоро зашеметен от всичко наоколо... от това, че виждах собственото си тяло там и всичко останало... ето защо не помислих за това в какво тяло съм. И всичко сякаш стана много бързо. Времето наистина не беше елемент от това... и все пак беше. Нещата сякаш започват да се движат по-бързо, след като излезеш от тялото си.\n3. Спомням си, че ме закараха на количка в операционната и следващите няколко часа бяха критични. През това време аз ту излизах от моето физическо тяло, ту влизах в него и можех да го гледам някъде точно отгоре. Но докато това ставаше, аз пак се намирах в тяло... не във физическо тяло, но в нещо друго, което бих могъл да опиша като енергийна структура. Ако трябва да го опиша с думи, ще кажа, че беше прозрачно; едно духовно същество за разлика от материалното същество. Все пак то определено имаше различни части.\n4. Когато сърцето ми спря да бие... почувствах, че съм като кръгла топка и почти като да съм бил малко\nкълбо... Във Вътрешността на тази топка. Просто не мога да би го опиша.\n5. Бях извън тялото си и го гледах от около 10 метра разстояние, но продължавах да мисля точно както през физическия си живот. И мястото, с което мислех, се намираше на Височина горе-долу колкото нормалния ми ръст. Не се намирах в тяло. Усещах нещо, нещо като... капсула или нещо като ясна форма. В действителност не можех да го Видя, сякаш беше прозрачно, но не съвсем. Като че ли просто бях там... енергия може би, нещо като малка топка от енергия. И всъщност нямах никакви телесни усещания... температура или нещо подобно.\nВ своите разкази други накратко споменават, че има подобие между материалното тяло и новото „тяло". Една жена ми каза, че когато била извън тялото си, продължила да го усеща „като цяла форма с крака, ръце, Всичко... дори докато бях в безтегловност". Друга жена, която от една точка точно под тавана е наблюдавала опитите да бъде съживено собственото й тяло, казва: „Продължавах да бъда в тяло. Тялото ми беше изопнато и гледах надолу. Раздвижих краката си и забелязах, че единият е по-топъл от другия".\nНякои си спомнят, че както могат да се движат безпрепятствено в това духовно състояние, така и мисълта им тече безпрепятствено. Многократно са ми казвали, че щом веднъж се приспособят към новото си положение, изпитващите тези преживявания започват да мислят по-гладко и по-бързо, отколкото при физическото си съществуване. Например един човек ми каза:\nНещата, които не са възможни сега, тогава стават възможни. Разумът ти е толкова ясен. Толкова е хубаво. Моят разум възприемаше и преценяваше Всичко Веднага, без да се налага да го прави повече от един път. След известно време преживяното започна да добива смисъл за мен по някакъв начин.\nВъзприятията на новото тяло и приличат, и не приличат на възприятията на физическото тяло. В някои отношения духовното тяло е по-ограничено. Както вече видяхме, кинестезията липсва. В два от случаите хората казваха, че нямат усещане за температура, докато в повечето случаи се споменава за усещането на приятна „топлина". В нито един от случаите не се съобщава за миризми или вкусови усещания при състоянието извън физическото тяло.\nОт друга страна, сетивата, съответстващи на физическото зрение и слух, определено остават непокътнати в духовното тяло и всъщност сякаш се изострят и усъвършенстват в сравнение с тези в материалния живот. Един мъж твърди, че докато бил „мъртъв", зрението му станало невероятно силно и според неговите собствени думи „просто не разбирах как мога да виждам толкова надалече". Една жена, която си спомня тези преживявания, отбелязва: „Като че ли тази духовна сетивност нямаше граници, сякаш можех да виждам навсякъде и всичко". Това явление е описано много картинно в следната част от разговора ми с жена, излязла от тялото си след катастрофа:\nВсички се суетяха наоколо, хора тичаха около линейката. И щом погледнех някого и се запитвах какво мисли, ставаше нещо като фотоувеличение, точно като през фотообектив, и аз бях там. Но сякаш тази част от мен — ще я нарека „моя разум" — беше все още там, където съм била, на няколко метра от тялото ми. Когато исках да видя някого в далечината, като че ли част от мене подобно на трасиращ снаряд отиваше при не-\nго. И no това време ми се струваше, че ако нещо се случи на някое място по света, аз можех да съм там.\nВ духовния свят „слухът" явно може да бъде наречен така само по аналогия и повечето от тези хора казват, че Всъщност не чуват физически гласове или звуци. Те по-скоро като че ли улавят мислите на хората около тях и както ще видим по-нататък, същото директно предаване на мисли може да играе важна роля в по-късните етапи на преживяването на смъртта.\nЕдна дама го формулира така:\nВиждах хората около мен и можех да разбера какво говорят. Не ги чувах звуково, както чувам вас. По-скоро като че ли знаех какво мислят, точно какво мислят, но само в ума си, не чрез конкретния им израз. Можех да ги разбера в секундата преди да си отворят устите.\nИ най-накрая, от един уникален и много интересен разказ става ясно, че дори жестоки увреждания на физическото тяло по никакъв начин не се отразяват отрицателно на духовното тяло. Това е случай с мъж, загубил по-голямата част от крака си при катастрофа, довела до неговата клинична смърт. Той знаел това, защото ясно виждал нараненото си тяло от разстояние, докато лекарите се грижели за него. И все пак ето какво се случило, докато бил извън тялото си:\nМожех да усетя тялото си и то беше цяло. Знаех го. Чувствах се цял, чувствах, че целият съм там, макар да не беше така.\nВ това безтелесно състояние човек е изолиран от останалите. Той може да вижда другите хора и напълно да разбира мислите им, но те не са в състояние нито да го\nвиждат, нито да го чуват. Комуникацията с други човешки същества е прекъсната напълно, дори чрез осезанието, тъй като духовното тяло няма плътност. Ето защо не е никак учудващо, че след известно време в това състояние човек е обзет от дълбоко чувство за изолация и самота. Както се изрази един мъж, той можел да вижда всичко около себе си в болницата — всички лекари, сестри и останалия персонал, който вършел работата си. Но не можел да общува с тях по никакъв начин и затова се чувствал „отчайващо сам".\nМнозина са ми описвали силното чувство на самота, което ги е завладяло на този етап:\nВсичко онова, което преживявах, беше толкова красиво, но неописуемо. Исках другите да бъдат там с мен и също да го видят, а имах чувството, че никога няма да мога да опиша онова, което виждам. Чувствах се самотен, защото исках някой да бъде там и да преживее всичко заедно с мен. Но знаех, че никой друг не може да бъде там. Усещах, че се намирам в някакъв свой свят по това време. Наистина преживях пристъп на депресия тогава.\nНе можех да докосна нищо, не можех да общувам с никого от хората около мен. Това е едно ужасно, самотно чувство, чувство на пълна изолация. Знаех, че съм съвсем сам, само аз.\nБях просто удивен. Не можех да повярвам, че това се случва. Не бях наистина загрижен или разстроен и не си мислех нещо от рода на „О, не, аз съм мъртъв и\nродителите ми останаха сами, ще тъгуват за мен и аз няма никога повече да ги видя". Нищо такова дори не мина през ума ми.\nНо през цялото време съзнавах, че съм сам, много сам... като посетител, дошъл отнякъде другаде. Сякаш бяха прекъснати всички Връзки. Знам... изглеждаше така, като че ли любовта я нямаше или нещо такова. Всичко беше толкова... техническо. Всъщност не го разбирам.\nНо усещането за самотност у умиращия скоро изчезва — с по-дълбокото навлизане в тези преживявания на прага на смъртта. Защото на следващ етап други същества идват при него, за да му окажат помощ при прехода, който преживява. Те може да приемат формата на други духове, много често — на починали роднини или приятели, които е познавал, докато е бил жив. По-голямата част от интервюираните от мен говорят за появата на духовно същество от много различен характер. В следващите няколко откъса ще разгледаме срещи от този род.\nСреща с други\nДоста хора са ми казвали, че на някакъв етап, докато са умирали, понякога — в началото на преживяването, понякога — след другите събития, са забелязали присъствието на други духовни същества в близост до тях — същества, които явно са били там, за да им помогнат при прехода към смъртта, или, както е било в два случая, да им кажат, че още не им е дошло времето да умрат и че трябва да се върнат обратно във физическото си тяло.\nПреживях това, докато раждах. Раждането беше изключително тежко и изгубих много кръв. Лекарят вдигна ръце и каза на близките ми, че умирам. Но аз бях\nнапълно будна през цялото време и дори, чувайки думите му, усещах, че идвам на себе си. И докато траеше това, разбрах, че някакви същества са там, почти на тълпи, както изглеждаше, и кръжаха около тавана на стаята. Това бяха все хора, които съм познавала в миналото си и които са починали. Разпознах баба си и едно момиче, което познавах в ученическите си години, както и много други роднини и приятели. Струва ми се, че виждах главно лицата им и усещах присъствието им. Всички изглеждаха доволни. Това беше много щастливо събитие и аз усещах, че са дошли да ме закрилят и да ми покажат пътя. Все едно че се прибирах у дома и те са дошли, за да ме поздравят или да ме посрещнат. През цялото време имах чувството, че всичко е леко и красиво. Беше един прекрасен и божествен момент.\nЕдин мъж си спомня:\nНяколко седмици преди случката, когато едва не умрях, един мой добър приятел, Боб, беше убит. И в момента, когато напуснах тялото си, почувствах, че Боб стои там, точно до мене. Можех да го видя в ума си и имах чувството, че е там, но беше странно. Не го виждах като физическо тяло. Можех да виждам различни неща, но не като физическа форма и все пак точно толкова ясно, неговата външност, всичко. Това смислено ли е? Той се намираше там, но нямаше физическо тяло. Беше нещо като прозрачно тяло и аз можех да възприема всичките му части — ръце, крака и тъй нататък, но не го виждах като физическо тяло. Тогава не ми се стори странно, защото всъщност не ми беше необходимо да го гледам с очите си. Пък и нямах очи.\nНепрекъснато го питах: „Боб, къде да отида сега? Какво се е случило? Мъртъв ли съм или не?". Той въобще не\nми отговори, не каза нито дума. Обаче докато лежах в болницата, често беше там и аз отново го питах: „Какво става?", но нямаше отговор. А после, в деня, когато лекарите казаха: „Той ще живее", Боб си отиде. Повече не го видях и не усетих присъствието му. Тъй сякаш чакаше да премина последната граница и след това щеше да ми каже, да ми обясни подробно какво става.\nВ други случаи духовете, които хората срещат, не са личности, които са познавали в материалния си живот. Една жена разказва, че когато напуснала тялото си, видяла не само собственото си прозрачно духовно тяло, но и друго, на друг човек, починал наскоро. Тя не знаела кой е човекът, но направи много интересна забележка: „Не виждах този човек, този дух, изобщо да има някаква определена възраст. Дори аз самата нямах никакъв усет за време".\nВ някои случаи хората вярвали, че съществата, с кои- то са се срещнали, са техните „духове пазители". Такъв дух казал на един човек: „Аз ти помогнах през този етап на твоето съществуване, но сега ще те върна при другите". Една жена ми разказа, че когато напускала тяло- то си, забелязала присъствието на две други духовни същества и те се представили като нейните „духовни наставници".\nВ два други много подобни случая хората ми разказаха, че са чули глас, който им казал, че още не са мъртви и че трябва да се върнат. Ето как го описва единият от тях:\nЧух глас, не човешки глас, но като чуване извън физическите сетива, който ми каза какво трябва да направя — да се върна обратно, и не се страхувах да се върна в моето физическо тяло.\nИ накрая — духовните същества могат да приемат малко по-аморфна форма.\nДокато бях мъртъв, в онази празнота, разговарях с хора... и все пак всъщност не мога да кажа, че съм говорил с физически хора. Но имах чувството, че има хора около мен, усещах присъствието им, можех да усетя как се движат, макар че никого не видях. От време на време имах вьзможността да говоря с един от тях, но не можех да ги видя. И когато се чудех какво става, винаги в отговор един от тях ми изпращаше мисълта, че всичко е наред, че аз умирам, но ще бъда добре. Тъй че въобще не се притеснявах за положение-то си. На всеки въпрос, който задавах, винаги получавах отговор. Те не оставиха съзнанието ми празно.\nСъществото от светлина\nМоже би най-невероятният общ елемент в тези разкази, които съм изучавал, и с положителност елементът, оказващ най-дълбоко въздействие върху личността, е срещата с много ярка светлина. Типичното е, че тази светлина първоначално е слаба, но бързо става по-ярка, докато придобие неземен блясък. И все пак, макар че тази светлина (обикновено описвана като „бяла" или „ясна") притежава неописуем блясък, мнозина изрично отбелязват, че тя по никакъв начин не наранява очите им, нито ги заслепява, нито им пречи да виждат другите неща около себе си (може би защото на този етап те вече не притежават материални „очи", които да бъдат заслепени).\nНо въпреки необичайното проявление на тази светлина, нито един човек не е изразил каквото и да било съмнение, че тя представлява същество, същество от светлина. Не само това, тя е персонално същество. Има много определена персоналност. Любовта и топлината, които това същество излъчва към умиращия, са съвършено неописуеми и той се чувства напълно обгърнат и погълнат от тях и напълно приет в присъствието на това същество. Тя притежава непреодолимо магнетично привличане за него. Тя го притегля неизбежно.\nИнтересното е, че докато горното описание на съществото от светлина е неизменно едно и също, идентифицирането на съществото варира при всеки индивид и до голяма степен като че ли представлява функция на религиозното обкръжение, възпитание или вярата на човека. Повечето от християните по възпитание или убеждение идентифицират светлината с Христос и понякога привеждат библейски сравнения в подкрепа на своята интерпретация. Двама евреи, мъж и жена, определиха светлината като „ангел". Но и в двата случая обектите нямаха предвид, че съществото има крила, свири на арфа или дори че притежава човешка форма или Външност. Само светлина. И двамата се опитваха да ми обяснят, че са Взели съществото за пратеник или водач. Един мъж, който въобще не е имал религиозно Възпитание и не е бил вярващ преди преживяването, определи онова, което е видял, като „същество от светлина". Същият израз използва и дама от християнската вяра, която очевидно въобще не се смяташе задължена да нарече светлината „Христос".\nСкоро след появяването си съществото започва да общува с умиращия човек. Трябва да се отбележи, че това общуване става по същия директен начин, както е в предходното описание на човек в духовното си тяло, който „улавя мислите" на околните. Защото тук отново хората твърдят, че не са чули никакъв материален глас или звуци, идващи от съществото, нито че са отговорили на съществото чрез звукова реч. По-скоро се съобщава за пряка, безпрепятствена обмяна на мисли, които са толкова ясни, че не съществува ни най-малка възможност да излъжеш или да разбереш неправилно светлината.\nНещо повече, безпрепятствената обмяна на мисли дори не става на родния език на човека. Но той разбира идеално и веднага е наясно с всичко. Той дори не може да преведе разменените мисли по време на преживяването на прага на смъртта на човешкия език, който трябва да говори сега, след като са го върнали към живота.\nСледващият етап от преживяването ясно илюстрира колко е трудно да се направи превод от този неизразим език. Съществото почти веднага изпраща определена мисъл към човека, пред когото се е появило така драматично. Обикновено хората, с които съм разговарял, се опитват да формулират тази мисъл като въпрос. Срещал съм някои от следните преводи: „Готов ли си да умреш?", „Подготвен ли си да умреш?", „Какво от живота си можеш да ми покажеш?", „Направил ли си нещо в живота си, което да е достатъчно?". Първите две формулировки, слагащи ударението върху „подготовката", могат да ни се видят различни по смисъл от вторите две, наблягащи на „постигнатото". И все пак имам чувството, че всички тези хора се опитват да изразят една и съща мисъл, затова ще приведа тук разказа на една жена, който донякъде подкрепя моето твърдение:\nНай-напред той ме попита по някакъв начин дали съм готова да умра или какво от живота си искам да му покажа.\nНещо повече, дори когато „въпросът" е формулиран по много по-необичаен начин, се оказва при изясняване, че има същото въздействие. Например един мъж ми разказа:\nГласът ми зададе Въпрос: „Струва ли си?". И онова, което имаше предвид, беше дали животът, който съм водил до този момент, според мен си струва, знаейки какво съм знаел аз тогава.\nВсъщност всички настояват, че този въпрос, колкото и всеобхватен и окончателен да е по своя емоционален ефект, Въобще не е зададен с укор. Като че ли всички са съгласни, че съществото не отправя този Въпрос към тях, за да ги обвини или да ги заплаши, защото те продължават да усещат тоталната любов и одобрение, които излъчва светлината, независимо какъв би могъл да бъде техният отговор. Като че ли no-скоро този въпрос е зададен с цел да ги накара да се замислят за живота си, да ги предразположи. Това е Сократов въпрос, ако щете; зададен не с цел да се получи информация, а да се помогне на запитания да продължи сам по пътя на истината. Нека да разгледаме няколко разказа от първа ръка за това фантастично същество:\n1. Чух лекарите да казват, че съм мъртъв, и тъкмо тогава усетих, че падам надолу, всъщност някак си плавах през онази тъмнина, която представляваше нещо като оградено място. Нямам думи, с които да опиша ставащото. Всичко около мен беше много черно, но в далечината се виждаше онази светлина. Беше много бляскава светлина, но отначало не беше много голяма. Колкото повече се приближавах към нея, ставаше все по-голяма.\nИсках най-накрая да се приближа до нея, защото усещах, че това е Христос, и се опитвах да стигна там. Преживяването не беше страшно. Беше повече или по-малко приятно. Тъй като съм християнин, веднага свързах светлината с Христос, който казва: „Аз съм светлината на света". Казах си: „Ако е това, ако трябва да умра, тогава знам кой ме чака в края, там, в онази светлина".\n2. Станах и излязох в коридора, за да отида да си взема нещо за пиене, и именно в този момент, както\nса открили по-късно, апендиксът ми се спукал. Усетих силна слабост и паднах. Започнах да долавям някакво движение, моето истинско същество излизаше и влизаше от тялото ми и чувах прекрасна музика. Преминах плавно по коридора и през вратата излязох на остъклената веранда. Там ми се стори, че нещо като облаци, всъщност no-скоро розова мъгла, започна да ме обгръща, а след това плавно преминах направо през стъклото, все едно го нямаше, и се издигнах нагоре в чистата, кристална, ясна светлина, една сияйна бяла светлина. Беше красива и толкова ярка, толкова лъчезарна, а не нараняваше очите ми. Такава светлина не можеш да опишеш. Всъщност не видях някаква личност в тази светлина и все пак тя имаше самоличност, определено имаше. Това е светлина на съвършеното разбиране и на съвършената любов. В ума ми си чух мисълта: „Обичаш ли ме?". Не беше точно под формата на въпрос, но предполагам, че подтекстът на казаното от светлината беше: „Ако наистина ме обичаш, върни се и завърши онова, което си започнал в живота си". И през цялото това време имах чувството, че съм обгърнат от завладяваща любов и състрадание.\n3. Знаех, че умирам и че не мога нищо да направя, защото никой не може да ме чуе... Бях извън тялото си, в това няма съмнение, защото виждах собственото си тяло там на масата в операционната. Душата ми беше извън него! Отначало всичко това ме накара да се почувствам ужасно, но после се появи тази наистина ярка светлина. Всъщност отначало ми се стори малко слаба, но после се появи огромен лъч. Беше огромно количество светлина, не беше като голям ярък фар, а просто имаше прекалено много светлина. И тя излъчваше топлина към мен; имах усещане за топлина.\nТя беше ярка, жълтеникавобяла... no-скоро бяла. Беше невероятно ярка; не мога да я опиша. Като че ли обгръщаше всичко, но не ми пречеше да виждам всичко наоколо: операционната, лекарите и сестрите — всичко. Можех да виждам ясно и тя не ме заслепяваше.\nОтначало, когато светлината се появи, не бях съвсем наясно какво се случва, но после тя ме попита, по някакъв начин ме попита дали съм готов да умра. То е все едно да разговаряш с някого, но него да го няма. Именно светлината говореше с мен, но на глас.\nЕ, струва ми се, че гласът, който говореше с мен, всъщност разбра, че не съм готов да умра. Нали разбирате, това no-скоро беше нещо като тест за мен. И все пак от мига, в който светлината заговори с мен, аз се чувствах наистина добре — защитен и обичан. Любовта, която тя излъчваше, беше направо невъобразима, неописуема. Беше забавно да си с тази личност! И тя имаше и чувство за хумор... определено!\nПървоначалната поява на съществото от светлина и неговите изучаващи невербални въпроси представляват прелюдия към един момент на поразително напрежение, когато съществото представя на човека панорамен преглед на живота му. Често става ясно, че съществото може да види целия живот на човека и че самото то няма нуж-да от информация. Единственото му намерение е да провокира размисъл.\nПрегледът може да бъде обозначен с термина „спомен", това е най-близкото до него познато ни явление, но той има характеристики, които го разграничават от всяко нор-\nмално спомняне. Първо, прегледът става извънредно бързо. Когато описват спомените с темпорални термини, някои казват, че те следват бързо един след друг в хронологичен ред. Други си спомнят, че не са имали усещане за каквато и да било темпорална хронология. Споменът е мигновен; всичко се появява едновременно и може да бъде възприето мигновено с един мислен поглед. Макар да се изразяват по различен начин, всички като че ли са съгласни, че преживяването свършва в един миг земно време.\nИ все пак, макар че става толкова бързо, моите интервюирани са съгласни, че прегледът, почти винаги описван като представяне на визуални образи, е невероятно ярък и реален. В някои случаи се твърди, че образите са в ярки цветове, триизмерни и даже се движат. Но и когато се мярва за кратко, всеки образ « възприет и разпознат. Дори емоциите и чувствата, свързани с тези образи, могат да бъдат изпитани отново, докато трае прегледът им.\nНякои от хората, които интервюирах, твърдят, макар и да не могат да го обяснят адекватно, че всичко, което някога са извършили, се появява там, в този преглед — от най-незначителното до най-значимото. Други обясняват, че са видели само върховите точки в своя живот. Едни от тях ме увериха, че дори дълго време след преживяването на този преглед можели да си припомнят събитията от живота си с невероятни подробности.\nНякои определят това като опит за превъзпитание от страна на съществото от светлина. Докато наблюдават прегледа, съществото като че ли набляга върху важ-ността на две неща в живота им: да се научат да обичат другите хора и да придобият знания. Нека да разгледаме един ретроспективен разказ от този тип:\nКогато съществото от.светлина се появи, първото, което ми каза, беше: „Какво имаш да ми покажеш\nот живота си?", или нещо от този род. Именно тогава започват тези ретроспекции. Помислих си: „Брей, какво става?", защото изведнъж се върнах в ранното си детство. И оттам нататък като че ли преминах през всичките години на моя живот до последния ден.\nИ самото начало беше наистина странно: бях малко момиченце и си играех до потока близо до дома; имаше и други сцени от онова време — преживявания, които съм имала със сестра си, разни неща за съседите и конкретни места, където съм била. А след това бях в детската градина и си спомних времето, когато счупих една играчка, която наистина ми харесваше, и дълго плаках за нея. За мен това беше наистина травмиращо преживяване. Образите от живота ми продължаваха да се появяват и си спомних как бях в скаутска-та организация на момичетата и отидохме на лагер, спомних си много неща за всичките онези години в прогимназията. А след това, когато постъпих в гимназията, беше наистина голяма чест, че ме приеха в Клуба на хуманитарните науки, спомних си приемането. Преминах през всичките години на гимназията и дипломирането и през първите ми години в колежа и стигнах дотам, където бях тогава.\nСъбитията от миналото се появяваха така, както са били подредени в живота ми, и бяха много ярки. Все едно просто се разхождаш навън и Виждаш сцените — съвършено триизмерни и цветни. И се движеха. Например, когато счупих онази играчка, можех да видя всеки отделен момент. Не беше като че ли аз наблюдавам всичко това от моята гледна точка по онова време. Сякаш малкото момиче, което виждах, не бях аз, беше като на кино — едно момиченце сред всички други деца, играещи навън. И все пак това бях аз. Видях се как самата аз правя тези неща като дете и те бяха точно същите, които бях правила, защото си ги спомням.\nВсъщност аз наистина не виждах съществото от светлина, докато преминавах през онази ретроспекция. То изчезна веднага щом ме попита какво съм направила, а картините от миналото започнаха да се появяват, но аз знаех, че то е там с мен през цялото време, че то ме носи назад през спомените, защото усещах неговото присъствие и защото от време на време правеше забележки. Опитваше се да ми покаже нещо във всяка една от тези картини от миналото. Не беше като да се опитва да види какво съм направила — то Вече го знаеше, — но избираше отделни картини от живота ми и ги слагаше пред мен, за да си ги спомня.\nПрез цялото време то подчертаваше колко е важна любовта. Местата, където тя си личеше най-много, бяха свързани със сестра ми; с нея винаги сме били много близки. Показа ми някои случки, когато съм се държала егоистично, но после и точно толкова случки, когато наистина съм показала любовта си към нея и съм я споделила с нея. То отбеляза, че трябва да се опитвам да правя нещо за другите, да се старая. Но нямаше никакъв укор Във Всичко това. За случаите, в които се виждаше, че съм се държала като егоистка, неговото мнение беше, че съм се учила от тях.\nТо се интересуваше и от всичко, свързано с познанието. Непрекъснато наблягаше на неща, свързани с учението, и наистина каза, че трябва да продължавам да се уча и че дори когато пак дойде за мен (защото по това време вече ми беше казало, че ще се върна обратно), винаги ще има стремеж към познанието. Каза, че това е непрекъснат процес, и аз останах с Впечатлението, че той продължава и след смъртта. Струва ми се, че докато гледахме тези картини от миналото, то се опитваше да ме учи.\nВсичко беше наистина странно. Аз бях там, аз действително виждах тези картини от миналото, всъщност преминавах през тях и всичко ставаше много бързо, но Все пак — достатъчно бавно, за да мога да възприема всичко. Въпреки това не измина много време, струва ми се — светлината дойде, а след това аз преминах през тези картини от миналото и тя се върна; изминаха по-малко от пет минути и навярно повече от трийсет секунди, но не съм сигурна.\nИзпитах страх единствено при мисълта, че няма да мога да завърша докрай живота си тук. Но ми беше приятно да разгледам картините от миналото. Беше забавно. С удоволствие се върнах в детството си, все едно че го преживях отново. По този начин се върнах назад и видях миналото — нещо, което човек обикновено не може да направи.\nТрябва също така да отбележим, че има разкази, в които прегледът на миналото се извършва, макар че съществото от светлина не се появява. Като правило при преживяванията, когато съществото явно „направлява" прегледа на миналото, той е много по-бълнуващо преживява-не. Все пак обикновено го описват като ярък и краткотраен, както и точен, независимо дали съществото от светлина се появява или не и дали става въпрос за конкретна „смърт" или за преживяване на косъм от смъртта.\nСлед всичкото това дрънчене и след преминаването през онова дълго тъмно място всичките ми мисли от детството, целият ми живот се появиха в края на този тунел, просто изникнаха пред мен. Не бяха точно картини, no-скоро мисли, струва ми се. Не мога точно да го опиша, но всичко беше там. Изведнъж беше там — искам да кажа, че нещата не се появяваха едно по едно, не се появяваха и изчезваха мигновено, а там беше всичко, всичко наведнъж. Мислех за майка си, за грешките, които бях извършил. След като можах да\nвидя дребните си лоши постъпки от детството и си мислех за майка си и баща си, ми се искаше да не бях сторил тези неща, искаше ми се да се върна обратно и да ги поправя.\nВ следващите два случая, макар че не е настъпила клинична смърт по време на преживяването, има реален физиологичен стрес и нараняване:\nВсичко стана много внезапно. Имах лека треска и от около две седмици не се чувствах добре, но през онази нощ състоянието ми много рязко се влоши и се почувствах много по-зле. Лежах в леглото и се опитвах да докосна жена си и да й кажа, че ми е много зле, но разбрах, че не мога да помръдна. Нещо повече — открих, че се намирам в някаква съвършено черна празнота и целият ми живот по някакъв начин мигновено премина пред мен. Започна се с времето, когато бях в- или 7-годишен, и си спомних за един добър мой приятел от прогимназията. От прогимназията преминах в гимназията, в колежа, после в стоматологичния институт и след това — към зъболекарската си практика.\nЗнаех, че умирам, и си спомням, че исках да осигуря семейството си. Бях смутен от това, че умирам и че в живота си бях направил неща, за които съжалявах, и други неща, за които съжалявах, че не бях успял да направя.\nПрегледът на миналото преминаваше под формата на мислени картини, бих казал, но те бяха по-ярки от нормалните. Виждах само върховите точки в живота си, но ставаше толкова бързо, сякаш прелиствах един том с целия ми живот в него, и бях в състояние да го направя за секунди. Той просто се появи пред мен, подобно на филм, прожектиран със страхотна бързина, и все пак имах пълната възможност да го видя и да го\nпреценя. Но емоциите не се връщаха заедно с картините, защото нямаше достатъчно бреме.\nНе видях нищо друго по време на това преживяване. Имаше само тъмнина, ако не смятаме онези образи, които Видях. И Все пак през цялото бреме, докато траеше това преживяване, наистина чувствах присъствието на едно много могъщо и преизпълнено с обич същество.\nНаистина е интересно. Когато дойдох на себе си, аз можех да разкажа на всички за всяка частица от моя живот с най-големи подробности поради онова, което преживях. Това е невероятно преживяване, но е трудно да се опише с думи, защото трае кратко и Все пак е толкова ярко.\nМлад ветеран описва прегледа на своя живот така:\nПо време на военната си служба във Виетнам бях ранен и по-късно „умрях" от раните си и все пак през цялото време знаех точно какво става, бучиха ме шест откоса от картечница, но докато това ставаше, аз въобще не се разстроих. Всъщност вътрешно почувствах облекчение, когато ме раниха. Чувствах се съвсем спокоен и не изпитах уплаха.\nВ мига на инцидента животът ми се появи като картина пред мен и ми се струваше, че мога да се върна назад във времето, когато все още съм бебе, а картините като че ли показаха преминаването през целия ми живот.\nМожех да си спомня всичко; всичко беше изключително ярко. Стоеше много ясно пред мен. Извъртя се всичко — от първите неща, които мога да си спомня, до последния ден, и всичко стана за кратко време. И изобщо не беше нещо лошо; преминах през него без съжаление, не изпитах никакви унизителни чувства.\nНай-доброто сравнение, за което се сещам, е, че беше като поредица от картини, като диапозитиви. Сякаш някой много бързо ми показваше диапозитив след диапозитив.\nИ накрая ето един случай на изключително критично преживяване, в който смъртта е надвиснала, макар че на практика няма наранявания:\nПрез лятото след първата ми година в колежа се хванах на работа като шофьор на голям влекач с полуремарке. През онова лято имах проблем — заспивах на кормилото. Рано една сутрин бях тръгнал на дълъг път и главата ми току клюмаше. Последното, което видях, беше пътна табела; след това задрямах, а после изведнъж чух ужасно стържене и дясната външна гума се спука, а след нея поради товара и накланянето на влекача и левите гуми се спукаха, а влекачът се наклони на една страна и взе да се плъзга надолу от пътя към моста. Изплаших се, защото разбрах какво става. Знаех, че влекачът ще се удари в моста.\nПрез цялото време, докато влекачът се плъзгаше надолу, аз премислих всичко, което съм извършил. Видях само някои събития, важните точки в живота ми, и всичко беше толкова реално. Първото, което си спомних, беше как следвам баща си, който върви по плажа; тогава бях 2-годишен. Появиха се и някои други случки, поредица от ранното ми детство, а след това си спомних как бях счупил новото си червено автомобилче, подарък за Коледа — бях 5-годишен. Спомних си как плачех, когато отивах на училище в първи клас, облечен с яркожълтия дъждобран, който мама ми беше купила. Спомних си по нещо за всяка от годините, прекарани в прогимназията. Спомних си всички учители и по нещо отличително за всяка година. После постъпих в гимназията, продавах Вестници, работех в една бакалница и горе-долу се оправях тогава, точно преди да започна втори курс в колежа.\nВсички тези неща и много други просто се мярнаха в паметта ми, и то много бързо. За по-малко от секунда. А после всичко свърши и аз стоях там и гледах влекача и си мислех, че съм мъртъв, мислех си, че съм ангел. Ощипах се, за да разбера дали съм жив, дали не съм призрак или нещо подобно.\nВлекачът беше пълна развалина, но по мен нямаше нито драскотина. Бях успял да изскоча през предното стъкло, защото то цялото беше на парчета. След като се успокоих, си помислих колко е странно, че това се случи в моя живот, че ми остави такива незабравими впечатления, че беше преминало през съзнанието ми в този критичен момент. Сега вероятно бих могъл да си спомня всичко и да си представя всяко нещо поотделно, но сигурно ще ми отнеме най-малко петнайсет минути. А тогава всичко се случи изведнъж, автоматично и за по-малко от секунда. Беше невероятно!\nГраницата, или пределът\nВ няколко случая хората ми описваха как по време на преживяванията на прага на смъртта като че ли са се приближили до нещо като граница, или някакъв вид предел. В различните разкази тя е под формата на сива мъгла, врата, вода, ограда в полето или просто една черта. Макар че е много спорно, човек би могъл да си зададе въпроса дали в основата на всичко това не лежи някакво основно преживяване или идея. Нека да разгледаме няколко разказа, в които идеята за граница или предел се откроява:\n1. Умрях от спиране на сърцето и в този момент се озовах в обширно поле. Беше красиво и всичко беше наситенозелено — цвят, невиждан на земята. Имаше светлина — красива, възвисяваща светлина навсякъде около мен. Погледнах напред в полето и видях ограда. Тръгнах към нея и от другата й страна видях човек, който се движеше към нея, сякаш идваше да ме посрещне. Исках да стигна до него, но усетих, че нещо непреодолимо ме издърпа назад. При това видях, че той също се обърна и тръгна обратно, отдалечавайки се от оградата.\n2. Преживях това при раждането на първото си дете. Към осмия месец на бременността развих нещо като токсикоза, както го нарече моят лекар, и ме посъветва да вляза в болницата, където щяха да предизвикат раждане. Веднага след раждането получих тежък кръвоизлив и лекарят положи много усилия да го спре. Разбирах какво става и тъй като самата аз бях медицинска сестра, осъзнавах опасността. Тогава загубих съзнание и чух някакъв дрънчащ или бучащ звук. В следващия момент ми се стори, че съм на кораб, малък плавателен съд и плавам към другата страна на голямо водно пространство. На далечния бряг се виждаха всички мои близки, които бяха починали — майка ми, баща ми, сестра ми и други. Виждах ги, виждах лицата им — точно каквито изглеждаха, когато бяха на земята. Те сякаш ми махаха да се приближа, а аз през цялото време повтарях: „О, не, не съм готова да дойда при вас. Не искам да умра. Не съм готова да си отида".\nЕ, това беше най-странното преживяване, защото през цялото това време виждах и всички лекари и сестри, които се грижеха за тялото ми, но като че ли бях само зрител, а не онзи човек, онова тяло,\nза което се грижеха. Усилено се стараех да кажа на доктора: „Няма да умра", но никой не можеше да ме чуе. Лекарите, сестрите, родилното, корабът, водата и далечният бряг — всичко беше просто конгломерат. Всичко беше заедно, сякаш всяка отделна сцена беше наложена върху друга.\nНай-накрая корабът почти стигна до другия бряг, но точно преди това се обърна и тръгна обратно. В края на краищата успях да се свържа с моя лекар и му казах: „Няма да умра". Предполагам, че точно в този момент съм дошла в съзнание, и лекарят ми обясни какво се е случило: че съм имала следродов кръвоизлив и че едва не ме изпуснали, но Всичко щяло да се оправи.\n3. Бях приет в болницата поради тежко бъбречно заболяване и в продължение на около две седмици се намирах в кома. Лекарите не са били сигурни дали ще оживея. През времето, докато съм бил в безсъзнание, имах чувството, че се издигам нагоре, сякаш въобще нямам материално тяло. Пред мен се появи блестяща бяла светлина. Беше толкова ярка, че не можех да виждам през нея, но в нейно присъствие изпитвах прекрасно, спокойно чувство. На земята не съществува подобно преживяване. В присъствието на светлината в ума ми се появиха следните мисли или думи: „Искаш ли да умреш?". Отговорих, че не знам, тъй като не знаех нищо за смъртта. Тогава бялата светлина каза: „Премини тази линия и ще научиш". Усещах, че знам точно къде пред мен се намира линията, макар че всъщност не можех да я видя. След като преминах линията, ме завладяха най-прекрасни чувства — на спокойствие, мир, безгрижие.\n4. Получих сърдечна криза и се озовах в черна празнота; знаех, че съм напуснал физическото си тяло. Знаех, че умирам, и си помислих: „Господи, направих онова, което смятах за най-добро, когато го правех. Моля те, помогни ми!". Мигновено излязох от тъмнината, преминах през бледосиво пространство и продължих напред, като сякаш плувах и се носех бързо; пред себе си в далечината виждах сива мъгла, към която се бях устремил. Нямах търпение да я достигна и когато приближих, можех да виждам през нея. Отвъд мъглата виждах хора, фигурите им изглежда-ха като на земята; виждах и нещо като сгради. Цялото това нещо беше пронизано от най-великолепната светлина — жива, златистожълта светлина, бледа, не като дразнещия златист цвят, който познаваме.\nПриближих се още повече и разбрах, че преминавам през мъглата. Изпитвах прекрасно, радостно чувство, в човешкия език няма думи, с които да се опише. Но не ми беше дошло времето да премина през мъглата, защото от другата страна се появи чичо ми Карл, умрял преди много години. Той препречи пътя ми и каза: „Върни се. Работата ти на земята не е завършена. Сега се върни". Аз не исках, но нямах избор и изведнъж бях отново в тялото си. Усетих онази ужасна болка в гърдите и чух как моето малко момченце плаче: „Боже, върни мама при мен!".\n5. Откараха ме в болницата, тъй като бях в критично състояние, което нарекоха „възпаление", и моят лекар ми каза, че няма да оцелея. Той заръча на роднините ми да дойдат, защото нямало да съм тук още дълго. Те пристигнаха и се събраха около леглото ми и както смяташе лекарят, аз умирах, а роднините ми като че ли се отдалечаваха от мен. Изглеждаше така, сякаш те вървяха назад, вместо аз да си отивам от тях. Ставаше все по-сумрачно, но аз\nги Виждах. Изгубих съзнание и не знаех нищо повече за онова, което ставаше в болничната стая; намирах се в тесен V-образен проход, нещо като улей, широк колкото този стол. Прилягаше точно на тялото ми и ръцете ми като че ли бяха опънати отстрани. Движех се с главата напред, беше тъмно, невероятно тъмно. Движех се през него надолу, погледнах нагоре и Видях красива, лакирана врата без дръжка. Около очертанията на вратата проникваше наистина ярка светлина, лъчите струяха така, сякаш всички там Вътре бяха щастливи и подскачаха наоколо, движеха се наоколо. Като че ли Вътре беше много оживено. Погледнах нагоре и казах: „Господи, ето ме. Ако ме искаш, вземи ме". Боже, Той ме изстреля обратно така бързо, че останах без дъх!\nЯсно е, че всички хора, с които съм разговарял, на някакъв етап от преживяването е трябвало да се „върнат". Но обикновено по онова време в позицията им вече е настъпила интересна промяна. Спомнете си, че през първите моменти след смъртта те обикновено изпитват отчаяно желание да се върнат в тялото си и дълбоко съжаление за края си. Но щом умиращият достигне до определена дълбочина на преживяването, той не иска да се Върне и дори може да се съпротивлява на връщането в тялото си. Това особено се отнася за онези, които са достигнали до срещата със съществото от светлина. Както един мъж каза натъртено: „Исках Винаги да бъда в присъствието на това същество".\nИзключенията от общото правило не са реални, те обикновено са по очевидни причини. Няколко жени, майки на малки деца, ми казаха, че биха предпочели да останат\nкъдето са били, но се чувствали задължени да се опитат да се върнат обратно, за да отгледат децата си.\nЧудех се дали да не остана там, но си спомних за семейството си, за трите деца и съпруга си. Това е най-трудно разбираемата част: когато изпитвах такива прекрасни чувства, там, в присъствието на онази светлина, аз всъщност не исках да се върна обратно. Но аз се отнасям много сериозно към моите задължения и знаех, че имам дълг към семейството си. Затова реших да се опитам да се върна.\nВ няколко случая хората са ми казвали, че макар да се чувствали удобно и сигурно в новото си безтелесно битие и дори му се наслаждавали, били щастливи да се върнат към материалния живот, тъй като са оставили някаква важна задача недовършена. В няколко случая това било желанието да завършат образованието си.\nБях изкарал три години в колежа и ми оставаше още една. Непрекъснато си мислех: „Не искам да умра сега". Но ми се струва, че ако това беше продължило само няколко минути повече, ако бях прекарал с тази светлина само още малко време, повече нямаше и да помисля за образованието си и щях да бъда погълнат от другите неща, които преживявах.\nРазказите, които съм събрал, представят изключително разнообразна картина, що се отнася до начина на завръщане към материалния живот и причината за това завръщане. Повечето от тези хора казват, че не знаят как или защо са се върнали или че само могат да правят пред-положения. Неколцина определено изпитват чувството, че тяхното собствено решение да се върнат в тялото си и към земния живот се е оказало решаващо.\nБях напуснал тялото си и съзнавах, че трябва да Взема решение. Знаех, че не мога дълго да остана извън материалното си тяло, така че (за другите може да е много трудно да го разберат, но на мен ми беше съвършено ясно) аз знаех, че трябва да реша дали да продължа напред извън тялото, или да се върна в него.\nБеше прекрасно там, от другата страна, и ми се искаше да остана. Но мисълта, че имам да свърша нещо добро на земята, беше също толкова прекрасна. Затова си помислих: „Да, трябва да се върна обратно и да живея", и се върнах в материалното си тяло. Имам чувството, че сякаш сам спрях кървенето. Във всеки случай след това започнах да се възстановявам.\nДруги чувстват, че в края на краищата Бог (или съществото от светлина) им е позволил да живеят или в отговор на тяхната молба (обикновено защото молбата е била безкористна), или защото Бог (или съществото от светлина) е имал предвид, че трябва да изпълнят някаква мисия.\nНамирах се над масата и виждах какво правят. Знаех, че умирам, че това е краят. Но бях притеснена за моите деца, за това кой ще се грижи за тях. Ето защо не бях готова да си отида. Бог ми позволи да живея.\nТвърдя, че Бог наистина беше добър към мене и позволи на лекарите да ме върнат обратно с определена цел. Струва ми се, че целта беше да помогна на съпругата си, защото имаше проблем с алкохола, и знаех, че тя няма да се справи без мен. Сега тя е по-добре и наистина си мисля, че това е свързано с преживяното от мен.\nМлада майка споделя:\nБог ме върна обратно, но не зная защо. Определено усетих присъствието Му там и съм сигурна, че Той ме позна и знаеше коя съм. И все пак Той не сметна за необходимо да ме пусне на небето, но не зная защо. Оттогава много пъти съм мислила за това и смятам, че е защото трябва да отгледам тези две малки деца или защото лично аз не бях готова да остана там. Все още търся отговора и не мога да го намеря.\nВ няколко случая хората смятат, че любовта или молитвите на другите в края на краищата са ги върнали от смъртта, независимо от собственото им желание.\nБях до старата си леля през последното й, много продължително боледуване. Помагах на другите да се грижат за нея и през цялото време всички членове на семейството се молеха за здравето й. Тя на няколко пъти спираше да диша, но те я връщаха обратно. Най-накрая един ден тя ме погледна и каза: „Джоан, аз бях там, в отвъдното, там е прекрасно. Искам да остана там, но не мога, докато ти продължаваш да се молиш да остана с теб. Твоите молитви ме задържат тук. Моля те, не се моли повече!". Всички наистина престанахме да се молим и скоро след това тя умря.\nЕдна жена ми разказа:\nЛекарят вече беше казал, че съм си отишла, а аз оцелях. Но преживяното беше толкова хубаво, че нямам лоши чувства. Когато се върнах, отворих очи и сестра ми и съпругът ми забелязаха това. Видях облекчението им, от очите им се лееха сълзи. Виждах, че моето оцеляване е истинско облекчение за тях. Имах чувството, че съпругът ми и сестра ми са ме извикали обратно, че като магнит са ме привлекли обратно чрез любовта си. Оттогава вярвам, че другите хора могат да ни върнат обратно.\nВ няколко случая хората си спомнят, че бързо са били издьрпани обратно през тъмния тунел, през който са преминали в началото на преживяването. Например един мъж разказва, че когато „умрял", се носел напред през тъмна долина. Усещал, че наближава края на тунела, но точно в този момент чул някой зад него да вика името му. Тогава нещо го изтеглило назад през същото пространство.\nМалцина са преживели реалното завръщане в собственото си материално тяло. Повечето разказват, че в края на преживяването са „заспали" или са изпаднали в безсъзнание и по-късно са се събудили в материалното си тяло.\nНе си спомням как се Върнах обратно в тялото си. Като че ли се унесох, заспах, а след това изведнъж се събудих, бях се върнал и лежах в леглото си. За сравнение — хората в стаята си бяха на същите места, където ги видях, когато бях извън тялото си и гледах от разстояние и тях, и него.\nОт друга страна, някои си спомнят, че в края на преживяването бързо са били изтеглени обратно в материалното си тяло, често — с внезапен тласък.\nБях там горе, до тавана, и наблюдавах как се занимават с тялото ми. Когато притиснаха електродите към него и то подскочи, изведнъж паднах долу, обратно в тялото си, като тежък товар. В следващия момент отново бях в собственото си тяло.\nРеших да се върна и тогава с един тласък бях обратно в тялото си; почувствах, че в този момент съм преминал обратно към живота.\nВ малко от случаите връщането в тялото се описва с някакви подробности, твърди се, че става „през главата".\nМоето „същество" като че ли имаше малък край и голям край и в края на катастрофата, след като беше Висяло над главата ми, то се върна. При напускане на тялото ми сякаш големият край си отиде пръв, но когато се върна, като че ли това стана с малкия край напред.\nЕдин човек си спомня:\nВидях ги да измъкват тялото ми изпод волана, чух някакво свистене и усетих, че се нося през тясно пространство, нещо като фуния, предполагам. Там вътре беше тъмно и черно; аз преминах бързо през нея и се върнах обратно в тялото си. Нещо ме засмука обратно и като че ли засмукването започна от главата. Не смятам, че моето мнение по въпроса имаше някакво значение, дори нямах време да помисля. Бях там, на няколко метра разстояние от тялото си и изведнъж всичко свърши. Дори нямах време да си помисля: „Нещо ме всмука обратно в тялото ми".\nТипично е, че настроенията и чувствата, свързани с преживяването, се запазват за известно време след преминаването на конкретния критичен момент.\n1. След като се върнах, в продължение на една седмица все плачех, че ми се налага още да живея в този свят, след като бях видял другия. Не исках да се връщам тук.\n2. Когато се върнах, донесох със себе си някои от прекрасните чувства, които изпитах там. Те продължи-ха няколко дни. Дори и сега ги изпитвам понякога.\n3. Чувството беше невероятно. По някакъв начин то остана в мен, никога не го забравих. Все още много често си мисля за него.\nСподеляне с другите\nТрябва да подчертаем, че ималият подобно преживяване не изпитва ни най-малко съмнение в неговата реалност и значение. Разговорите, които съм водил, обикновено са изпъстрени със забележки от този род. Например:\nКогато бях извън тялото си, наистина бях удивен от случващото се с мен. Не можех да го разбера. Но беше реално. Виждах моето тяло така ясно и от толкова далече. Умът ми на този етап не беше там, където исках да накарам нещата да се случат или да реша нещо. Умът ми не произвеждаше идеи. Просто умът ми беше в друго състояние.\nСъвсем не приличаше на халюцинация. Имал съм халюцинации веднъж, когато в болницата ми дадоха кодеин. Но това се случи дълго преди катастрофата, която всъщност ме доведе до смъртта. И това преживяване в никакъв случай не приличаше на халюцинациите, нищо подобно.\nПодобни забележки правят хора, които са напълно в състояние да различат съня и фантазията от реалността. Хората, които съм интервюирал, са действени, на-\nпълно уравновесени личности. Но те не представят своите преживявания като сънища, а no-скоро като реални събития, които наистина са се случили.\nВъпреки че са убедени в реалността и значението на случилото се, те съзнават, че нашето съвременно общество не е в състояние да приеме разкази от този род с разбиране и съчувствие. Всъщност, както твърдят мнозина, те от самото начало са съзнавали, че другите ще ги сметнат за умствено неуравновесени, ако разкажат преживяванията си. Затова са решили да запазят мълчание по въпроса или да разкрият преживяванията си само пред някой много близък роднина.\nБеше много интересно. Просто не обичам да разказвам на хората за това. Хората те гледат така, сякаш си откачен.\nДруг си спомня:\nВ продължение на много, много дълго време не казвах на никого за това. Чувствах се странно, защото се страхувах, че никой няма да ми повярва, че хората ще кажат: „О, това са измислици!".\nЕдин ден реших: „Е, нека да видим как семейството ми ще реагира", и им разказах, но досега на никого другиго не съм споменавал за това. Но ми се струва, че моето семейство осъзна, че съм бил там отвъд.\nДруги са се опитвали да разкажат на някого, но са били отрязани и след това са решили да пазят мълчание.\n1. Единственият човек, на когото се опитах да разкажа, беше майка ми. Малко след това й споменах какво съм чувствал. Но аз бях само едно малко момче и тя въобще не ми обърна внимание. Затова не казах на никого другиго.\n2. Опитах се дa кажа на моя свещеник, но той ми отвърна, че съм имал халюцинации, затова си затворих устата.\n3. Не бях много популярна в гимназията, просто бях част от тълпата, никога не измислих нищо ново. Бях последовател, а не водач. След като това ми се случи, се опитах да разкажа на другите, но те веднага ме обявиха за откачена, струва ми се. Опитвах се да разкажа за това и те ме слушаха с интерес, но по-късно откривах, че са казвали: „Тази наистина е изперкала". Когато разбрах, че за тях това е само една голяма шега, престанах да говоря за него. Аз не се опитвах да им внуша: „Ей, вижте какво странно нещо проживях". Опитвах се да им кажа, че за живота трябва да знаем много повече неща, отколкото някога съм си мислила, и съм сигурна, че те също не ги знаеха.\n4. Когато се събудих, се опитах да разкажа на сестрите какво ми се е случило, но те ми казаха да не говоря и че само си въобразявам разни неща.\nСпоред думите на един човек:\nМного скоро научаваш, че хората не възприемат това толкова лесно, колкото ти се иска. Ти не можеш просто да се покачиш на някой сандък и да започнеш да разправяш на всеки срещнат тези неща.\nИнтересното е, че само в един от всички случаи, които съм изучавал, лекар се е оказал запознат в известна степен с преживяванията на прага на смъртта или е изразил някаква симпатия. След като е преживяло напускането на тялото си, едно момиче ми разказа:\nМоето семейство и аз попитахме лекаря за онова, което ми се беше случило, а той каза, че това е ставало често с хора, изпитващи жестока болка или тежко ранени, и че душата им напуска тялото.\nКато се имат предвид скептицизмът и липсата на разбиране, с които хората посрещат опитите на някого да обсъжда преживяванията си на прага на смъртта, никак не е учудващо, че почти всеки в това положение започва да се чувства уникален, да смята, че никой друг не е преживял същото. Например един мъж ми каза: „Бях на едно място, където никой друг не е бил".\nЧесто ми се е случвало, след като съм интервюирал някого за собствените му преживявания, да му съобщя за другите хора, които са ми разказали точно същите случки и преживявания, и тогава той обикновено изпитва огромно облекчение.\nБеше ми много интересно да открия, че и други хора са имали същите преживявания, защото не бях го осъзнал... Аз всъщност съм щастлив да чуя това, да знам, че явно и някой друг е преживял същото. Сега зная, че не съм смахнат.\nЗа мен това винаги беше нещо реално, но никога не казах на никого, защото се страхувах, че хората ще ме погледнат и ще си помислят: "Когато си изгубил съзнание, и мъзъкът ти е пострадал!".\nПредполагах, че и някой друг може да е преживял същото, но смятах, че може би никога няма да срещна друг човек, който да познава някого, имал същите преживявания, защото не смятам, че хората ще говорят за такива неща. Ако аз не бях ходил отвъд и ако някой беше дошъл при мен и ми беше разказал същото, сигурно щях да се чудя какъв номер се опитва да ми погоди, защото нашето общество е точно такова.\nИма и още една причина, поради която хората отказват да разкажат за преживяванията си. Те чувстват, че преживяното е така неописуемо, толкова далече от човешкия език и човешките начини на възприемане и съществуване, че е безсмислено дори да се опитват.\nПоради гореспоменатите причини никой от хората, които познавам, не си е направил малка сгъваема катедра и не е тръгнал да проповядва за преживяванията си на пълен работен ден. Никой не е сметнал за подходящо да печели съмишленици, да се опитва да убеждава другите в реалността на преживяното. Всъщност аз установих, че става точно обратното: хората естествено се въздържат да разказват на другите за онова, което им се е случило.\nВъздействието на тези преживявания върху живота им придобива по-фина, по-негласна форма. Мнозина са ми казвали, че тези преживявания са разширили и задълбочили живота им, че поради тях те са станали по-разсъдливи и повече се интересуват от основните философски Въпроси.\nПреди да отида в колежа, израснах в малко градче със силно ограничени хора или поне хората, с които общувах, бяха такива Бях типичният фукльо от гимназиалните братства. Просто си Върхът на съвършенството, ако си член на братството.\nНо след като това ми се случи, исках да науча повече. По онова време аз не предполагах, че може да се намери някой, който да знае нещо за това, защото никога не бях излизал от онзи малък свят. Не знаех нищо за психологията или нещо подобно. Знаех само,\nче след случилото се съм остарял за една нощ, защото то отвори пред мен един цял нов свят, за който въобще не съм предполагал, че съществува. Непрекъснато си мислех: „Има толкова много неща, които трябва да разбера". С други думи, в живота има много повече от филмите в събота вечер и футбола. И в мен има много повече, отколкото съм предполагал. И тогава започнах да си мисля: „Къде е пределът на човека и на мозъка?". Това ми отбори очите за цял един нов свят.\nОттогава в главата ми непрекъснато се Върти Въпросът какво съм направил с живота си и какво ще направя оттук нататък. Що се отнася до изминалия ми живот, аз съм доволен от него. Не смятам, че светът ми дължи нещо, защото наистина правех каквото си исках и по начина, който ми харесваше, а все още съм жив и мога да направя още нещо. Но откакто „умрях" толкова внезапно, след това преживяване, започнах да се чудя дали съм правил нещата, които съм правил, защото са били добри или защото са били добри за тен. По-рано просто реагирах импулсивно, а сега първо премислям нещата — бавно и сериозно. Като че ли всичко първо трябва да премине през мозъка ми и да бъде смляно.\nОпитвам се да бърша по-смислени неща, неща, които карат ума и душата ми да се чувстват по-добре. И се старая да не бъда предубеден и да не съдя хората. Искам да правя неща, които са добри, а не които са добри за мен. И ми се струва, че сега много по-добре разбирам всичко. Струва ми се, че това се дължи на преживяното, на местата, където бях, и на нещата, които видях по време на това преживяване.\nДруги твърдят, че се е променило отношението им, или подходът им към материалния живот, в който са се Върнали. Например една жена казва съвсем просто: „Това Направи живота ми много по-ценен за мен".\nДруг човек разказва:\nТова беше нещо като благословия, защото преди сърдечния инфаркт аз бях така прекалено зает да планирам бъдещето на децата си и да се ядосвам за вчерашния ден, че пропусках радостите на настоящето. Днес имам много по-различно отношение.\nНеколцина споменават, че са променени представите им за разума и за това, че физическото тяло е много по-важно от разума. Това е илюстрирано особено добре в разказа на жена, която напуснала тялото си, когато била на косъм от смъртта:\nПо онова време имах повече съзнание за ума си, отколкото за физическото си тяло. Умът беше най-важната част, а не телесната форма. А по-рано, през целия ми живот, беше точно обратното. Главно се интересувах от тялото си, а онова, което ставаше в ума ми, е, то просто си ставаше — и толкова. Но когато това ми се случи, умът беше на първо място, а тялото — на второ, нещо като обвивката на ума. Не ме интересуваше дали имам тяло или не. Именно умът ми беше най-важен.\nВ много малък брой от случаите хората са ми казвали, че след тези преживявания са придобили или са забелязали у себе си интуитивни способности, подобни на тези на медиумите.\n1. След това преживяване като че ли бях изпълнен с нов дух. Оттогава мнозина казват, че по някакъв начин им действам успокоително, и то моментално, когато са разстроени. И ми се струва, че сега аз съм повече в хармония с хората наоколо, че мога по-бързо да ги разбера.\n2. Струва ми се, че едно нещо ми беше дадено в резултат на онези смъртни преживявания, и това е, че мога да усетя от какво се нуждаят другите хора в живота. Например много често, когато съм с някого в асансьора на сградата, където работя, аз мога да разгадая изражението на лицето му, да позная дали има нужда от помощ, от каква помощ. Много пъти съм говорил с хора, които изглеждат силно разстроени, и съм ги водил в кабинета си, за да им дам съвет.\n3. Откакто бях ранена, имам чувството, че улавям мислите и вибрациите на хората, усещам възмущението на другите. Често съм в състояние да разбера какво се кани да каже някой, преди да го е казал. Малцина ми вярват, но аз съм имала някои наистина много, много странни преживявания оттогава. Веднъж бях на едно парти и улавях мислите на другите гости, и двама души, които не ме познаваха, станаха и си отидоха. Изплашиха се, че съм вещица или нещо такова. Не зная дали това е нещо, което съм придобила, докато съм била мъртва, или е било скрито в мен; преди да преживея това, никога не съм го използвала.\nСъществува забележително единодушие по въпроса за „уроците", които хората са получили при близките срещи със смъртта. Почти Всички подчертават колко е Важно в този живот да се опитваме да култивираме любовта към другите, една уникална и дълбока любов. Един мъж, който срещнал съществото от светлина, се почувствал тотално обичан и приет, дори докато целият му живот преминавал като панорамна картина пред него, за да го види съществото. Той твърди, че „въпросът", който му задало съществото от светлина, бил дали е в състояние да обича другите по същия начин. Сега той чувства, че неговата мисия на земята е да се научи да може да ги обича така.\nВ допълнение към това мнозина подчертават колко е важно да се стремиш към познанието. По време на тези преживявания им е било подсказано, че придобиването на знания продължава дори в отвъдния живот. Например една жена, след като е преживяла „смъртта" си, се възползва от всяка Възможност да подобри образованието си. Друг мъж ни предлага следния съвет: „Колкото и да сте стари, не преставайте да учите. Защото, предполагам, това е процес, който продължава и във вечността".\nНикой от интервюираните не твърди, че след тези преживявания се е почувствал морално пречистен или по-съвършен. Нито един от онези, с които съм разговарял, по никакъв начин не гледа „отвисоко" на другите. Всъщност повечето изрично подчертават, че имат чувството, че все още правят опити, все още търсят. Онова, което са видели, им е дало нови цели, нови морални принципи и нова решимост да се опитат да живеят в съответствие с тях, но не и усещането за мигновено спасение на душата или за морално съвършенство.\nНови виждания за смъртта\nКакто би могло да се очаква, това преживяване оказва дълбоко въздействие върху отношението на човека към физическата смърт, особено що се отнася до онзи, който преди това е смятал, че нищо не се случва след смъртта. По един или друг начин почти всички изразяват мисълта, че вече не се страхуват от смъртта. Но този въпрос се нуждае от изясняване. Първо, някои видове смърт явно са нежелани; второ, никой от тези хора не търси активно смъртта. Всички те смятат, че имат да изпълняват своите задачи, докато живеят физически, и биха се съгласили с мнението на един мъж, който ми каза: „Предстои ми доста да се променя, преди да напусна този свят". По същия начин всички те отричат убийството като начин да се върнат в света, който са зърнали по време на преживяването. Просто сега вече смъртта не е страшна за тях. Нека да разгледаме няколко откъса, в които е описано подобно отношение:\n1. Предполагам, че това преживяване моделира нещо в живота ми. Бях още дете, когато се случи, само на 10 години, но сега, когато целият ми живот премина, аз съм напълно убеден, че има живот след смъртта, и не се страхувам да умра. Някои от моите познати са толкова изплашени, толкова ужасени. Винаги се усмихвам вътрешно, щом чуя хората да се съмняват, че има отвъден живот, или когато казват: „След като умреш, изчезваш". Мисля си: „Те всъщност не знаят". Много неща са ми се случили в живота. В служба-та веднъж насочиха пистолет срещу мен и го опряха в слепоочието ми. И това не ме уплаши много, защото си помислих: „Е, ако наистина умра, ако наистина ме убият, знам, че ще продължа да живея някъде другаде".\n2. Когато бях малко момче, се страхувах от смъртта. Често се събуждах през нощта, плачех u изпадах в истерия. Майка ми и баща ми се втурваха в стаята ми и ме питаха какво има. Казвах им, че не искам да умра, но че знам, че ще умра, и ги молех да предотвратят това. Майка ми казваше: „Не, просто положението е такова и Всички трябва да го приемем". Тя твърдеше, че Всеки трябва да го направи сам и че когато му дойде времето, ще се справим. И години по-късно, след като майка ми вече беше умряла, аз често говорех за смъртта с жена си. Все още се страхувах. Не исках смъртта да дойде.\nНо след това преживяване вече не се страхувам. Тези чувства изчезнаха. На погребение вече не се чувствам зле. Дори се радвам в такива случаи, защото знам какво е преживял мъртвецът.\nВярвам, че Бог ми е изпратил това преживяване заради начина, по който приемах смъртта по-рано. Родителите ми, разбира се, ме утешаваха, но Бог ми nokажa, докато те не можеха да направят това. Сега не говоря за всичко това, но знам и съм напълно доволен.\n3. Вече не се страхувам да умра. Това не означава, че смъртта ме привлича или че искам да умра веднага. Сега не искам да живея там, в отвъдното, защото се предполага, че живея тук. Но причината да не се страхувам от смъртта е, че знам къде ще отида, когато напусна този свят, защото вече съм бил там.\n4. Последното, което светлината ми каза, преди да се върна в тялото си, към живота, беше... е, общо взето, се свеждаше до това, че ще се върне. Каза ми, че този път ще продължа да живея, но ще дойде време, когато отново ще влезе във връзка с мен, и тогава наистина ще умра.\nЕто защо аз знам, че светлината ще се върне, както и гласът, но точно кога, не знам. Струва ми се, че преживяването ще бъде много подобно, а всъщност дори и по-хубаво, тъй като вече знам какво да очаквам и няма да съм така объркан. Но не мисля, че скоро ще ми се иска да се върна там. Все още имам да свърша някои неща тук.\nПричината, поради която смъртта повече не е страшна, както се твърди във всички тези извадки, е, че след преживяването човек повече не се съмнява в своето оцеляване след телесната смърт. За него това вече не е абстрактна възможност, а факт, установен чрез личния му опит.\nСпомнете си, че доста по-рано аз разгледах концепцията за „унищожението", използваща съня и забравата като модели на смъртта. Хората, които са „умирали", отхвърлят подобни модели и предпочитат аналогии, представящи смъртта като преминаване от едно състояние в друго или като вход към no-висше ниво на съзнанието или на съществуването. Една жена, чиито мъртви роднини дошли да я посрещнат, когато „умряла", сравнява смъртта със „завръщане у дома". Други я сравняват с позитивни от психологична гледна точка състояния, например събуждане или дипломиране, или бягство от затвора.\n1. Някои твърдят, че не използваме думата „смърт", защото се опитваме да избягаме от нея. Това в моя случай не е вярно. След като ведньж си преживял онова, което аз преживях, дълбоко в сърцето си знаеш, че няма такова нещо като смърт. Ти просто се дипломираш и преминаваш от едно ниво към друго — точно както преминаваш от прогимназията в гимназията, а после в колежа.\n2. животът е като затвор. В това състояние ние просто не можем да си представим какъв затвор представлява нашето тяло. Смъртта е освобождение — като бягство от затвора. Това е най-доброто сравнение, за което се сещам.\nДори онези, които по-рано са имали традиционните разбирания за естеството на отвъдния живот, като че ли до известна степен се отдалечават от тях след собственото си докосване до смъртта. Всъщност във всички събрани от мен разкази никой не рисува митологичната картина на отвъдния свят. Никой не описва карикатурния рай с бисерните порти, златните улици и крилатите, свирещи на арфа ангели, нито ада с пламъците и демоните с вили в ръце.\nЕто защо в повечето случаи моделът на отвъдния живот в стил „награда-наказание на небето" се отхвърля дори от мнозината, които са свикнали да мислят по този начин. За свое удивление те са открили, че когато и най-ужасните им и грешни дела са представени пред съществото от светлина, то не реагира с гняв и ярост, а по-скоро с разбиране и даже с чувство за хумор. Докато гледала прегледа на живота си със съществото, една жена забелязала сцени, в които, вместо да покаже любовта си, е проявила егоизъм. Но въпреки това тя казва: „Когато стигнахме до тези сцени, неговото мнение беше, че съм се учила дори тогава". На мястото на този стар модел мнозина като че ли предлагат нов след завръщането си, ново разбиране за света отвъд — едно видение, в което го няма едностранчивото осъждане, а no-скоро има всеобщо развитие към крайната цел на себереализацията. Според тези нови виждания развитието на душата, особено що се отнася до духовните дарби да обичаш и да се учиш, не спира със смъртта. По-скоро то продължала от другата страна, навярно трае Вечно или със сигурност доста бреме и\nдостига до такива висини на съвършенството, които само бихме могли да зърнем „неясно през стъклото", докато все още сме в материалните си тела.\nЕстествено възниква въпросът дали биха могли да се намерят някакви доказателства за реалността на преживяванията на прага на смъртта извън описанията на самите преживявания. Много хора разказват, че са напуснали телата си за продължителен период от време и през този промеждутък са наблюдавали различни събития в материалния свят. Възможно ли е някои от тези разкази да бъдат проверени чрез други свидетели, за които се знае, че са присъствали, или чрез по-късни събития и по този начин да бъдат потвърдени?\nВ няколко от случаите донякъде изненадващият отговор на този Въпрос е „да". Нещо повече, описанието на събития, станали, докато човекът е бил извън тялото си, до голяма степен отговаря на реалността. Например неколцина лекари са ми казвали, че са напълно шокирани от това как пациенти, непритежаващи никакви медицински познания, могат да опишат с такива големи подробности и така точно процедурата на рисусцитация*, макар че през това време тези пациенти са били „мъртви" според лекарите.\nВ няколко от случаите хората са ми разказвали как удивили лекарите или други хора с разказите си за събития, които наблюдавали, докато били извън телата си. Например, докато „умирало", едно момиче напуснало тялото си и Влязло в съседна стая в болницата, където се намирала\n*Мерки за възстановяване на сърдечната и дихателната дейност. — Б. р.\nno-голямата му сестра. Тя плачела u говорела: „О, Кати, моля те, не умирай, моля те, не умирай!". По-голямата сестра била направо шокирана, когато по-късно Кати й описала къде точно е била и какво е казвала по това време. Подобни събития са описани в двата откъса по-долу:\n1. След като Всичко свърши, лекарят ми каза, че наистина съм преживяла нещо ужасно, а аз отвърнах: „Да, знам". Той попита: „Откъде знаеш?", а аз отвърнах: „Мога да ви опиша всичко, което се случи". Той не ми повярва и аз му разказах цялата история — от момента, в който спрях да дишам, до момента, когато дойдох на себе си. Той наистина беше шокиран, когато разбра, че знам точно какво се е случило. Не знаеше какво да каже, но се връщаше няколко пъти да ме пита за различни подробности.\n2. Когато се събудих след катастрофата, баща ми беше там, а аз дори не исках да знам в какво състояние съм или какво според лекарите ще стане с мен. Исках само да говоря за преживяването, което бях имала. Разказах на баща ми кой е извлякъл тялото ми от сградата, дори му описах точно какъв цвят са дрехите на човека и как точно са ме изнесли оттам, дори предадох целия разговор, който са водили по това време. А баща ми каза: „Е, да, всичко е вярно". Но тялото ми е било физически мъртво през цялото това време и не е имало начин да видя или чуя всички тези неща, без да съм напуснала тялото си.\nВ малко от случаите успях да получа независими свидетелства от други хора, потвърждаващи случилото се. Но се появяват някои усложнения при оценяването на доказателствената стойност на такива независими разкази. Първо, в повечето случаи за самото потвърждаващо съ-\nбитие свидетелства единствено самият умиращ и най-много един-двама негови близки приятели или познати. Второ, обещал съм да не разкривам истинските имена на хората, дори когато става въпрос за изключително драматични и добре документирани случаи, които съм събрал. Но и да беше възможно, не смятам, че подобни потвърждаващи истории, събрани впоследствие, биха представлявали дokазameacmвo, no причини, които ще обясня в последната глава.\nСтигнахме до края на нашия преглед на различните най-често описвани етапи и събития от преживяването на смъртта. Затваряйки тази глава, бих искал да цитирам с известни подробности част от един изключителен разказ, включващ много от разгледаните елемента Освен това той съдържа уникален детайл, несрещан досега: съществото от светлина предварително казва на човека за очакващата го смърт, но впоследствие решава да го остави да живее:\nПо времето, когато това се случи, аз страдах, и все още страдам, от тежка бронхиална астма и емфизем. Един ден имах тежък пристъп на кашлица и явно се е пукнал прешлен в долната част на гръбначния ми стълб. В продължение на два месеца се консултирах с няколко лекари по повод мъчителната болка, която изпитвах, и най-накрая един от тях ме насочи към неврохирурга д-р Уайът. Той ме прегледа и ми каза, че веднага трябва да постъпя за лечение, тъй че влязох в болницата и те незабавно ме подложиха на екстензии.\nД-р Уайът знаеше, че имам тежки заболявания на дихателната система, затова извика специалист по белодробни заболявания, който каза, че ако ще ми слагат упойка, трябва да се консултират с анестезиолога д-р Коулман. Ето защо специалистът по белодробни\nзаболявания се mpyдu над мене в продължение на почти цели три седмици и най-накрая ме доведе до състояние да мога да понеса упойката. Най-накрая в един понеделник доктор Коулман се съгласи да го направи, макар че беше много притеснен за мене. Насрочиха операцията за следващия петък. В понеделник вечерта заспах и спах добре до някое бреме в ранната утрин на вторник, когато се събудих от страшна болка. Обърнах се в леглото и се опитах да заема по-удобно положение, но точно в този момент в ъгъла на стаята, точно под тавана, се появи светлина. Беше сферична светлина, почти като глобус, не много голяма, бих казал—с диаметър от около 30-40 сантиметра. Когато тя се появи, ме обзе чувство — не бих могъл да кажа свръхестествено, защото не беше такова, — чувство на пълен покой и отпускане. Видях как от светлината към мен се протегна една ръка, а светлината каза: „Ела с мен. Искам да ти покажа нещо". Ето защо веднага, без всякакво колебание, протегнах ръка и сграбчих ръката, която виждах. В този момент изпитах чувството, че нещо ме изтегля нагоре и напускам тялото си, обърнах се назад и го видях да лежи на леглото, докато аз се издигах нагоре към тавана на стаята.\nВ този момент, веднага щом напуснах тялото си, аз приех формата на светлината. Имах чувството — и ще трябва да го опиша със свои думи, защото никога не съм чувал някой да говори за нещо подобно, — че тази форма определено е дух. Не беше тяло, просто струйка дим или пара. Почти приличаше на облаците цигарен дим, които се вият около някоя лампа и тя ги осветява. Но формата имаше и цветове. Виждаха се оранжево, жълто и един друг цвят, който ми беше много неясен — според мен беше цвят индиго.\nДуховното тяло нямаше телесна форма. Беше повече или по-малко кръгло, но имаше и нещо, което може\nда се нарече ръка. Знам това, защото, когато светлината посегна надолу към мен, аз посегнах нагоре към нея с ръката си. Но ръката на моето тяло си остана на мястото — докато се издигах към светлината, можех да я видя да лежи там на леглото до тялото ми. Но когато не използвах духовната ръка, духът отново приемаше кръглата си форма.\nИ така, бях изтеглен нагоре, където се намираше светлината, и през тавана и стената на болничната стая ние излязохме в коридора, а през коридора и през пода стигнахме до по-долен етаж на болницата. Не ни беше никак трудно да преминаваме през врати и стени. Те като че ли просто се изпаряваха, когато се приближавахме до тях.\nПрез този период ние сякаш пътувахме. Знаех, че се движим, но нямах никакво усещане за скорост. И в един момент, всъщност почти мигновено, разбрах, че сме стигнали до реанимацията. Е, аз дори не знаех къде се намира реанимацията в тази болница, но ние бяхме там и отново се намирахме в единия ъгъл на стаята близо до тавана, горе над всичко останало. Видях лекарите и сестрите, които се движеха наоколо в зелени престилки, а също и леглата, разположени там.\nТогава съществото посочи и ми каза: „Ето къде ще бъдеш. След като те свалят от операционната маса, ще те сложат на това легло, но ти повече няма да се събудиш. След като отидеш в операционната, няма да знаеш нищо, докато не се върна да те взема малко след това". Е, не мога да твърдя, че това беше казано с думи. Не беше глас, който се чува, защото тогава и другите хора в стаята биха го чули, а те не го чуха. Това беше no-скоро като някакво впечатление, което изникна в мен. Но беше толкова живо, та нямаше начин да кажа, че не съм го чул или не съм го усетил. Съвсем сигурен бях.\nА какво виждах — е, в тази духовна форма ми беше много no-лесно да разпознавам нещата. Питах се: „И какво се опитва да ми покаже?". Мигновено разбрах какво е то, какво имаше предвид той. Нямаше никакво съмнение. Ставаше въпрос за това легло — леглото вдясно, точно като влизаш от коридора, на него щях да бъда и той ме бе довел тук с определена цел. И тогава ми каза защо. Стана ми ясно, че той не иска да се страхувам, когато дойде времето душата ми да напусне тялото, но иска да зная какво ще е усещането, когато преминаваш тази точка. Искаше да ме убеди, че не бива да се страхувам, защото ми каза, че няма да дойде веднага, че първо ще преживея други неща, но че той ще засенчи всичко останало и накрая ще дойде за мен.\nИ така, веднага след като се присъединих към него, за да отидем до реанимацията, аз самият се превърнах в дух и по някакъв начин ние се сляхме в едно. И все пак оставахме две отделни същества, разбира се. Но що се отнасяше до мен, той държеше всичко в ръцете си. И дори докато пътувахме през стени й тавани и така нататък, е, на мен просто ми се струваше, че сме в такова близко единение, че нищичко не би могло да ме притесни. Усещах единствено мир, спокойствие и безметежност, каквито не съществуват никъде другаде.\nТа след като ми каза това, той ме върна обратно в моята болнична стая и като влязох, отново видях тялото си да лежи в същото положение, в което го бяхме оставили, и мигновено се Върнах в него. Предполагам, че съм бил извън тялото си в продължение на пет или десет минути, но течащото време нямаше нищо общо с преживяването. Не си спомням въобще да съм се замислял точно колко време е изминало.\nЕ, всичко това направо ме слиса, беше наистина изненадващо. Беше толкова живо и реално — повече от едно обикновено преживяване. И на следващата сутрин\nаз не изпитвах никакъв страх. Докато се бръснех, забелязах, че ръката ми не трепери, както през последните седем-осем седмици. Знаех, че ще умра, но не изпитвах нито сьжаление, нито страх. Не си мислех: „Какво да направя, за да предотвратя това?". Бях готов.\nИ тъй, в четвъртък сутрин, в деня преди операцията, лежах в болничната си стая и бях притеснен. Ние с жена ми имаме едно момче, осиновен племенник, и си имахме някои неприятности с него. Затова реших да напиша писмо на жена си и едно на племенника, за да изразя притесненията си, и да скрия писмата така, че да ги намерят едва след операцията. Бях написал две страници от писмото до жена ми и тогава сълзите ми се отприщиха. Изведнъж се разплаках, заридах направо. Усетих нечие присъствие и отначало си помислих, че съм плакал много шумно, че ме е чула някоя от сестрите и е влязла да види какво става. Но не бях чул вратата да се отваря. Отново почувствах присъствието, но този път не видях никаква светлина, а мислите и думите достигнаха до мен точно както преди и съществото каза: „Джак, защо плачеш? Мислех, че ще си доволен да си с мене". А аз си помислих: „Да, доволен съм. Много искам да си отида". А гласът ми каза: „Тогава защо плачеш?". Аз отвърнах: „Имаме неприятности с моя племенник, нали знаеш, и аз се страхувам, че жена ми няма да знае как да го отгледа. Опитвам се да опиша с думи какво чувствам и какво искам от нея да се помъчи да направи за него. Загрижен съм и защото чувствам, че може би моето присъствие би могло да му помогне да улегне малко".\nСлед това до мен достигнаха мислите, идващи от това присъствие: „Тъй като ме молиш за друг човек и мислиш за другите, а не за Джак, ще ти дам каквото искаш. Ще живееш, докато видиш, че племенникът ти е станал мъж". И ей така изведнъж изчезна. Престанах да плача u унищожих писмото, за да не би жена ми случайно да го намери.\nСъщата Вечер д-р Коулман дойде и ми каза, че очаквал да има големи затруднения с упойката, и ме предупреди да не се изненадвам, ако след събуждането си открия куп тръбички, жици и машини наоколо. Не му разказах какво съм преживял, само кимнах и отвърнах, че ще му съдействам.\nНа следващата сутрин операцията продължи дълго, но мина добре и когато дойдох в съзнание, видях д-р Коулман до мен. Казах му: „Знам точно къде се намирам". А той ме попита: „На кое легло си?". Отвърнах му: „Аз съм на първото легло Вдясно, като влизаш от коридора". Той се засмя и, разбира се, си помисли, че говоря под Въздействието на упойката.\nИсках да му кажа какво се е случило, но точно в този момент влезе д-р Ушът и каза: „Той вече е буден. Какво смяташ да правиш?". А д-р Коулман отвърна: „Нямам какво да правя. Никога през живота си не съм бил толкова удивен. Ето ме тук с цялото оборудване, а той няма нужда от нищо". Д-р Уайът рече: „Все още стават чудеса, да знаеш". Когато бях в състояние да седна в леглото и да огледам стаята, разбрах, че съм в същото онова легло, което светлината ми бе показала преди няколко дни.\nЕ, това се случи преди три години, но Все още е ярко в съзнанието ми като тогава. Това беше най-фантастичното нещо, което някога ми се е случвало, и предизвика у мен голяма промяна. Но аз не говоря за него. Казал съм само на жена ми, на брат ми, на моя свещеник, а сега и на вас. Не знам как да го кажа, толкова е трудно да се обясни. Не се опитвам да направя сензация, не се опитвам да се хваля. Просто след всичко това аз нямам никакви съмнения. Знам, че съществува живот след смъртта.


Стопанинът на лозовата долина – твоят нов домакин по Фиеста ТВ! с онлайн видео и снимки\nСтопанинът на лозовата долина – твоят нов домакин по Фиеста ТВ!\nАкцентите на ФИЕСТА ТВ за седмицата 18-24 октомври\nХайде на гости на Стопанина на лозовата долина в Калифорния\nСпомнете си онази стара, златна песен на The Mamas and the Papas California Dreaming – в мрачните зимни дни лирическите герои мечтаеха за слънцето на Калифорния. Е, слънцето на Калифорния никога не е било толкова близо, колкото този уикенд с премиерата на „Стопанинът на лозовата долина” по ФИЕСТА ТВ.\nВодещият Майкъл Киарело е превърнал хубавия живот в мир с природния кръговрат и традиционните ценности в своя мисия. Майкъл успешно съчетава италианските си корени с начина на живот в долината Напа – едно от най-привлекателните кътчета на красивия щат Калифорния.\nС Киарело няма да скучаете – веднъж ще ви покаже изтънчени начини за сервиране на чер хайвер и шампанско, а на следващия път ще ви нагости в стила на героите на Стайнбек от „Благодатния четвъртък” и „Тротила Флет” – т.е. основната подправка ще е хубавата компания и приятелската атмосфера.\nПри всички положения си струва да хванете полета за Калифорния в почивните дни от 12.30, 18.30 и 22.00 ч.\nЗабравете скуката в кухнята, „Великолепният китаец” отново е тук\nСигурно знаете, че родината на спагетите не е Италия, а Китай. Пестото пък е традиционен продукт на Ботуша, обаче азиатската кухня го обича. И изобщо свободното движение на хора, идеи и продукти неимоверно е обогатило съвременната трапеза.\nНад тези неща можете да се замислите докато гледате Мин Сай, Великолепния китаец. Може и да не се замисляте прекалено, а само да наблюдавате подхода на Мин, който обикновено приготвя основна марината, сос или заливка, а после я използва, за да овкуси и различни като вид и произход ястия.\nВижте какво се случва, когато от традиционното генуезко песто извадим сиренето и на негово място добавим люти зелени чушки, джинджифил, а после използваме пикантната смес в най-различни ястия.\nНе му мислете много, просто излезте от коловоза и забравете скуката – само от време на време се вслушвайте в напътствията на „Великолепният китаец” (всеки делничен ден от 12.30, 18.30 и 23.00 по ФИЕСТА ТВ).\nПърви стъпки с „Йога за бебета”\nНищо не можем да направим срещу намръщеното време навън, кръговратът на сезоните е извън на нашата власт. Напълно в наши ръце обаче е отглеждането и възпитанието на собствените ни деца. А програмата „Йога за бебета” е съставена така, че да подпомага както развитието на малките още от люлката, така и да укрепва и насища с емоции връзката родител-дете.\nНикога не е прекалено рано или късно да започнете – йога от люлката е превъзходен начин да опознаете личността на детето си, да му подарите по-гъвкаво и раздвижено тяло, по-редовен стомах и здрав сън. За всичко това са се погрижили авторите на програмата – екип от неонатолози, педиатри йога-експерти, както и стотици родители по цял свят. Присъединете се към голямото семейство в почивните дни от 8.30 ч.\nПубликувано в Fiesta TV на 17 октомври 2010 г.


Победа на косъм за ВМРО в Македония\nБГ и свят Победа на косъм за ВМРО в Македония\nВМРО-ДПМНЕ взема 51 депутатски места в 120-членния македонски парламент, а основните им конкуренти от СДСМ - 49 места\nПатово равенство на предсрочните избори в Македония с лека преднина за управляващата консервативна партия ВМРО-ДПМНЕ. След 100% проверени изборни протоколи, партията на Никола Груевски печели по-малко от 2% разлика срещу основния си конкурент - Социалдемократическия съюз на Македония (СДСМ).\nЗа ВМРО-ДПМНЕ са гласували 38,6% от избирателите, а за Социалдемократическия съюз - 36,69%. Това означава, че в следващия парламент ВМРО ще има 51 депутати, а СДСМ - 49.\nПредсрочните парламентарни избори в съседката ни имаха за цел да сложат край на продължаващата от две години политическа криза. Резултатите до момента обаче дават само въпросителни.\nВеднага след изборите обаче и на двете партии да обявят победа.\nНикола Груевски заяви, че неговата партия е победила. "ВМРО-ДПМНЕ е победителят на тези избори. Днес ВМРО-ДПМНЕ спечели, но спечели и Македония", заяви той пред привърженици в Скопие.\n"Благодарим, Македония! На 11 декември отбелязахме десетата поредна изборна победа", заяви Влатко Горчев от ВМРО-ДПМНЕ. ВМРО отбелязват, че имат 20 хил гласа повече от конкурентите и се надяват на разлика от 4-5 депутати спрямо преките си конкуренти.\nОт СДСМ пък обявиха в нощта на изборите победа и 52 мадната - с един повече от ВМРО-ДПМНЕ.\n"Режимът падна. Целият свят трябва да разбере, че днес пишем история", заяви лидерът на СДСМ Зоран Заев пред симпатизанти, които се събраха пред сградата на правителството в Скопие. Неговата партия печели изборите в по-големите градове като Битоля, Струга, Дойран, Струмица, Куманово, а най-вероятно ще имат повече гласове и в столицата Скопие.\nСега пред лидерите на ВМРО-ДПМНЕ и СДСМ стои въпросът за формиране на парламентарно мнозинство и създаване на правителство. За целта е важно кой ще привлече на своя страна представителите на албанските партии.\nДългогодишните съюзници на ВМРО-ДПМНЕ от Демократичния съюз за интеграция (ДСИ) на етническите албанци ще имат 10 места.\nТова е достатъчно, за да постигнат минималното мнозинство от 61 депутати в 120-местния парламент, но само ако ДСИ, който претърпя голяма загуба в сравнение с предишните избори, продължи да има желание да работи с ВМРО-ДПМНЕ.\nИзточник: БНР, в. "Сега", Дарик\nПубликувано от Никола Никифоров 13 декември 2016, 10:10\nРекламата в социалните мрежи в тотален в…


Александър Янев: Можем да благодарим на Господ | Where Bball Matters - Актуални баскетболни новини от целия свят\nАлександър Янев: Можем да благодарим на Господ\nНе играхме добре, което е недопустимо, убеден е баскетболистът на Берое\nАлександър Янев се завърна в игра за Берое. Снимка: Берое/Фейсбук\n“Можем да благодарим на Господ, че успяхме да стигнем до победата. Не знам на какво да отдам случилото се. Не играхме добре, което е недопустимо. Лично аз не съм във форма и това го усещам. Надявам се, че максимално бързо ще успея да се взема в ръце, за да помогна на отбора”, категоричен е капитанът на Берое Александър Янев, който се завърна след около три седмици извън паркета заради мускулно разтежение.\n“Поздравявам Черно море, но искам да отбележа, че показахме характер. Поведоха ни с цели 13 точки, но намерихме себе си, обърнахме ги и спечелихме. Победата е хубава най-вече за феновете, които много ни дадоха, но не и за нас. Не сме доволни”, каза още крилото на старозагорци.


Автор: Стойчо Генов 12:25 / 05.04.2020 Коментари (30) 5495\nНосталгия по футбола обзе капитана на Ботев (Пд) Лъчезар Балтанов. Халфът си припомни за доброто старо време и публикува в личния си профил във Фейсбук снимка от радостта му при отбелязан гол срещу вечния съперник Локомотив.\n"Липсват ни тези дни... 💛🖤", написа Балтанов.\nPlovdiv24.bg припомня на своите читатели, че снимката е от пловдивското дерби, играно на Лаута на 10 март 2015 година. Тогава Ботев побеждава Локо с 2:0, като успехът е първи за жълто-черните на стадион "Локомотив" от 21 години. Лъчезар Балтанов открива резултата в 19-ата минута, а Божидар Васев прави 0:2 в 34-ата.\nМачът е първи, в който на Лаута се използва новото електронно табло.\nА за историческия гол на 15.05.2019г. На национален стадион Васил Левски пред цяла България където видя! Ален ожболт12! Златната пета на град Пловдив! СЕТИ ЛИ СЕ!!! Купата остана Завинаги за град Пловдив! Черно-Бяла! Пловдив е Черно-Бял!\nЛъчко не искаш ли пак да покажете кой е господаря на Пловдив рџ?‰\nА гола на Тошко от центъра помните ли го, а чалми пробити?\n15 май помни ли го\nА финалът помни ли го???Смешник,палячо,клоун!!!!\nА за финала сети ли се....рџЏ…рџЏ…рџЏ…рџЏ…рџЏ…\nДимитър Павлов от центъра е хубаво да гледаш как се вкарва с пета рџ¤”\nДимитър Павлов Тошко след петата само клепналите ушаци си бара\nВие двамата англичани нещо се обединихте рџ?‚\nА вас COVID 1912 от деца ви мъчи и то за цял живот рџ?‚\nДимитър Павлов хора който обичам, сърце нямам да им припомням за COVID15.05.19\nElen Hristev да бе човек...от центъра, по случай новото табло.рџ?‚\nКЪКЪВ Е ТОЗИ СОФИСКИ ОТ ЛОКО ВСИЧКИ СФИЯНЦИ СА ОТ ЛЕВСКИ.\nИ на нас ни липсват дни като 15.05....но ще ги помним вечно, а твоето незначими голче, никой няма да го помни, освен шепа комплексирани селяни! Между другото, на вчерашния ден преди 11 години се игра едно дерби на съборения вече "Кънчова поляна" когато Локото би с 1-2 с голове на Въндев и Горанов, а треньор беше покойния Аян Садъков (вечна му памет)! Тогава селските се бяха подготвили да ни разгромяват, както винаги, но пак паднаха::))) Садула след мача каза, че са били по-добри, но по душа:::))) .....Такива дни ни липсват!\nСадъка...имах в предвид, но е изписало Садула...Нищо. Който иска се сеща.\nПоздрави от Ожболт (петата),с много целувки за Лъчко\nТакъв гол като на Неделев сме видели много пъти и може да го сравним с головете като на Куман, Роберт Карло и др. А като гола на Ожболт с ПЕТА??


Блогът на vbox :: Как да контролираш панически чувства\nАвтор: vbox Категория: Други\nПовечето хора изпитват стрес в живота си в един или друг момент - и понякога този стрес може да доведе до чувство на паника. Справянето с тревожността може да бъде трудно, но има малко неща, които можете да направите, за да държите безпокойството си под контрол.\nВажно е да запомните, че докато паничните атаки могат да предизвикат голям стрес, те сами по себе си не са опасни. Те могат да траят от няколко секунди до няколко часа и да ви оставят да се чувствате разтърсени, напрегнати и изтощени.\nМоже да избягвате да правите определени неща и може да почувствате, че ще ви се случи нещо ужасно. Това също може да бъде неприятно, но можете да научите как да контролирате безпокойството, като контролирате мислите и действията си.\nПаниката може да има много различни форми. Има чувства на паника, които можете да предскажете, но по-често не. Нощната паника може да се случи и когато легнете в леглото, чувствате се добре, но се събуждайте в състояние на бедствие. Но въпреки че може да се почувства така, чувствата на безпокойство не идват от нищото. Чувствата за паника са реакция. След като научите за това, което предизвиква панически чувства, можете да направите първата стъпка в контролирането им.\nИма различни неща, които можете да направите, за да се справите с безпокойството. Контролирането на тялото ви може да ви помогне срещу тревожни атаки. Обърнете внимание на дишането си; Вдишвайте бавно през носа си за период от три до четири секунди, задръжте този дъх в продължение на три до четири секунди и издишайте през устата си в продължение на шест до осем секунди.\nДруги техники на дишане могат да помогнат при генерализиране на тревожни разстройства и могат да помогнат да се спре хипервентилацията, нещо, което може да доведе до стрес, когато удари паника. Хипервентилацията може да ви накара да се почувствате замаяни, объркани, слаби, без дъх и да повлияете на вашето виждане и също така да ви накарат да се чувствате горещо, зачервени и дори болезнени. Въпреки че може да е тревожно, то не е опасно.\nКонтролирането на вашите мисли също е важно. Обърнете внимание на начина, по който реагирате на определени мисли. Пригответе се, осъзнаването на това може да направи разлика и да предотврати губенето на контрол.\nТака че, ако почувствате пристъпите на паника, има някои основни стъпки, които можете да си спомните: Застанете на земята, дръжте дишането под контрол, отпуснете тялото си и се опитайте да запазите ума си под контрол. Борба с паническата атака като цяло. Прави го - не позволявай да те владее.\nИ накрая, намаляването на алкохола и кофеина може да помогне, ако сте склонни към атаки към паника. Вземете достатъчно почивка, тъй като панически чувства и стрес могат да се влошат с умора. Контрола на нивата на кръвната ви захар също е толкова важно, затова опитайте да ядете нещо на всеки три часа.\nТагове: контрол, здраве, паник атаки,\nчестити и здрави през цялата година, бъ...\nСъздаване на бизнес за бързо хранене\nКак да криптирате данни на SSD преди да го изхвърлите\n1. krumbelosvet - Дали е случайно\nДали е случайно, че май всички техники които авторът предлага срещу паник-атаката,, облекчават и сърдечната дейност?\nНай-кратко сазано, според мене "паник атаките" са пристъпи на НАЧАЛНА ФАЗА на сърдечно-съдови заболявания. Които фази медицината все още не може да регистрира с апаратурата си.


Какво е менталната аритметика? научете повече тук\nadmin юни 11, 2021 юни 16, 2021\nМенталната аритметика е уникална програма за развитие на детската интелигентност, базирана на менталната аритметична система, разработена най-вероятно в Япония. С помощта на менталната аритметика детето Ви ще може да извършва сложни аритметични операции за броени секунди. Техниката е разработена в Япония през 16 век и се препоръчва за деца от 4 до 14 години.\nТака например, лявото полукълбо отговаря за логиката и анализа, а дясното – за изображенията и въображението. За пълното развитие на детето е много важно равномерно да се развият и двете полукълба на мозъка. Така например има упражнения и дейности, които стимулират развитието само на лявото полукълбо, има и други, които стимулират дясното. Красотата на техниката на менталната аритметика е, че тя стимулира развитието на двете полукълба.\nPrevious Article Как работи водомерът с дистанционно управление?\nNext Article Новости в избора на пътеки за спалня