Народните рецепти за здрави очи - Здравен Справочник: Офталмология\nНародните рецепти за здрави очи\nавгуст 31, 2015 СЪВЕТИ19072skaster\nДоброто зрение е изключително важно за качествен живот. Ето защо трябва да се грижим за него и не бива да пренебрегваме проблемите с очите.\nКакво да направите, ако чувствате болка в очите?\nНай-вероятната причина за това е умора, имате може би недостатъчно витамини в организма, възможно е и да страдате от инфекция, за която не знаете. Първо задължително отидете на очен лекар, за да бъде точно диагностицирано заболяването ви. Едва след това пристъпете към адекватно лечение.\nКакви лекове от векове пази нашата народна медицина?\nНа първо място – спазвайте стриктно витаминозен начин на хранене. Дайте непременно пълна почивка на очите си, задължително избягвайте коренно резкия преход от тъмно към светло, а също – студа, прекалено яркото осветление и всичко, което дразни зрението. Всяка сутрин и вечер поставяйте върху своите очи салфетки от лен, намокрени с много гъсти настойки от силен чай и лайка.\nЛятото поставяйте листа от живовляк или младо зеле върху очите. Сутрин се постарайте да отидете на чиста зелена ливада и дълго се взирайте в тревата, даже природата ви дава своя естествен лек – намазвайте с росата й очите си.\nИзмивайте цялото си лице с топла вода. Не бива никога да четете в легнало положение. В дома си заменете яркото осветление и цветовете в червени и оранжеви тонове. Изберете си нови завеси, покривки, одеяла и пр. в релаксиращите зелени, светлозелени, светлосини тоналности. Така, по естествен път ще откриете често съвсем скоро, че вашите очи вече са се излекували.\nНародната медицина дава също следните изпитани рецепти за различни други проблеми:\nПри очни болести трябва да движим очите си шест пъти наляво и надясно. Да правим кръгови движения в една и обратна посока 4 пъти. Да мигаме 2 пъти на 10 секунди. 2 пъти дневно да затваряме очите си с длани, за да си починат.\nПри възпаление на очите половин шишенце от 50 гр. се пълни с цвят от билката очанка. Долива се с преварена изворна вода. Така стои едно денонощие, след това се капва по 3 капки всяка сутрин и вечер с капкомер в очите.\nПри перде в малко стъклено шише се слага чист мед. Запушва се и се поставя в тесто, което се пече като питка. След опичане на питката се изважда шишето и с меда се мажат клепачите на очите вечерта преди да се легне и сутринта след ставане.\nДруга народна рецепта при перде е 3 с.л. дестилирана вода с 1 с.л. разтопен пчелен мед. Ежедневно, сутрин и вечер се мажат клепачите на очите с тази смес с помощта на памучно тампонче.\nа подобрение на зрението всяка сутрин на гладен стомах се яде по 1 с.л. покълнало жито. Приготвя се по следния начин – житото се залива с вода, докато се покрие, в порцеланов или стъклен съд. След това се покрива с марля. След 36 часа то покълва.\nДруга изпитана рецепта от народната ни медицина: цвят от бъзак се сварява. После се прецежда и с него се прави компрес върху клепачите.\nКак да отморим очите си?\nЛяга се на гръб и се поставя сменящ се компрес с вода върху затворени клепачи – студен и топъл. В топлия компрес прибавете 2-3 капки камфоров спирт.\nМожете да използвате и компрес от розова вода (40 листа от червена роза се заливат с 1 л. вряща вода), или от лайка или магданоз.\nДруг вариант са студени компреси от слаб китайски чай.\nПравят се промивки на очите с памуче, натопено в много слабо солена вода.\nБъдете здрави с даровете на природата, които народът ни пази от векове. Преди да предприемете каквото и да било лечение обаче, задължително се консултирайте със специалист.\nTags: здрави очи, лечение на зрението, лечение на очите, народна медицина, народни рецепти, проблеми със зрението


Пиле с гъби и топено сирене » Вкусно и красиво!\nНачало » Рецепти » Основни ястия, Ястия с птици и птичи продукти, Ястия с месо, Световна кухня, Ястия за деца над 3 г., Продукти, Рецепти с домати, лук, гъби » Пиле с гъби и топено сирене\nкората на 1/2 лайм /зелен лимон/\nмащерка, зехтин, сол.\nПилешкото филе нарязваме на жулиени.\nСмесваме със 3 - 4 лъжици зехтин, кората и сока от лимона и нарязана прясна мащерка.\nРазбъркваме и оставяме за половин час.\nЗагряваме в тиган 1 - 2 с л зехтин и пържим измитите и нарязани гъби.\nДобавяме пилешкото и пържим и него до златисто.\nНакрая добавяме топеното сирене и сметаната.\nБъркаме, докато се смесят с останалите продукти и се образува сос.\nСнемаме и сервираме ястието поръсено със свежа мащерка и топъл хляб.


ДОМАШЕН БЯЛ ХЛЯБ С МАЯ – базова рецепта и някои тънкости | ВКУСИНФО\nPosted on 18.07.2020 19.10.2020 by Maria\nАроматът на прясно изпечен хляб сближава. Отваря сетивата и подготвя домашните, някак ги привлича към трапезата…\nСпоровете около хляба са безброй. Глутен, мая, брашно, термично обработена мазнина… Колко е полезно да се яде бял хляб с мая? Ще оставя въпроса без категоричен отговор. Информация по темата много. По-скоро с отрицателен знак. Но когато домашните така или иначе го търсят, купуват и ядат, предпочитам да го приготвя аз. С надеждата, че ще е зареден с любов и така ще е малко по-полезен от купешкия.\nПриготвянето на домашен хляб с мая има поне няколко тънкости. Споделям онези, които съм разбрала.\n1. Водата, в която се разтваря маята, трябва да е хладка, а не студена или гореща. Горещото спира втасването, студеното не активира маята.\n2. При маята се добавя само захар, но не и сол. Солта пречи на активирането на маята и поради тази причина се смесва с брашното, отделно.\n3. Важно е месенето. Има лесен начин, който отнема само десет минути, а резултатът е наистина бухнал хляб. След объркването на меко тесто, започва месене с разтягане. Оформя се топка и тя се разтяга напред върху плота, почти до разкъсване. Така 10 минути. Начинът е описан подробно и се вижда по-ясно на снимките по-долу.\n4. Ако не се погрижим за кората на хляба, остава прекалено твърда. Има две решения на този проблем. Първото е след изваждане от фурната да се намаже със смес от олио и вода (по малко количество и от двете). Мазнината попива и хлябът остава мек. Второто ми допада повече. След окончателното втасване на хляба, преди печене, повърхността му се поръсва с брашно. Така то поема горещината от печенето, а кората остава мека. Има и още един плюс. Ако случайно загорите хляба, дава известно време за реакция и спасяване на положението. Започва да мирише на изгоряло. И дори да сте закъснели, поръсеното брашно помага и почерняването е по-слабо.\n5. Има възможност за ускорено втасване във фурна, под пара от гореща вода, но без загряване. Подробности по-долу в рецепта.\n500 гр. бяло брашно и допълнително за поръсване\n270 мл. хладка вода\n20 гр. (половин кубче) прясна мая или 7 гр. суха\n10 гр. сол или на вкус (използвам розова или морска);\n60 мл. зехтин или олио (може и малко повече мазнина, около 100 мл.)\nМаята се разтваря с хладката, но не гореща вода, заедно със захарта. Разбърква се добре и се оставя за около 10 минути да шупне. След това отново се разбърква добре.\nОколо 350-400 грама от брашното се пресяват в купа, заедно със солта. Прави се кладенче. В него се сипва шупналата мая и мазнината. Разбърква се добре и постепенно се добавя част от останалото брашно. Трябва да се получи меко тесто, което почти не залепва по пръстите. Вади се от купата и се меси върху намазан с олио плот (маса).\nМесенето продължава 10 минути, при следния стъпки:\nТестото се оформя на топка, която се слага отпред на плота.\nСлед това с една ръка се разпъва напред, почти до скъсване.\nОтново се прави топка и се разпъва напред.\nАко е необходимо се добавя по малко брашно или плотът се намазва с мазнина. Така 10 минути. Тестото става гладко, меко и окончателно спира да лепне по пръстите. Не бива да е твърдо или трудно за месене.\nГотовото тесто се слага обратно в купата, покрива се с кърпа или кухненско фолио и се оставя да втаса 40-60 минути, докато удвои размера си.\nПроцесът на втасване може да се ускори, с помощта на гореща вода и затваряне във фурната, но без нейното загряване. Готовото тесто се слага в купа (препоръчително е да е метална, стъклена или керамична) и се намазва с олио или зехтин. Около 1-2 литра вряла вода се изливат в малка тавичка, която се слага на дъното на фурната. Може да се използва тавата към самата фурна. Купата с тестото се слага в средата, върху решетката, над тавичката. Фурната се затваря и така тестото втасва за около 20 минути и успява да удвои размера си. Вратата не се отваря до последно. Фурната не се загрява на ниски градуси, защото така тестото става жилаво и се разваля качеството му. Достатъчно е да стои затворено на парата от водата.\nСлед като тестото е втасало веднъж, отново се меси за кратко. Оформят се две хлебчета, които се слагат в тава, която е покрита с хартия за печене. Оставят да втасат за 60 минути, като се покриват с кърпа. Преди печене се правят няколко разреза с върха на остър нож (още по-добре е с бръснарско ножче) и се поръсват с брашно, за да остане мека кората. Може отново да се използва бързото втасване с горещо вода във фурната.\nПазете втасващия хляб от лакти. 🙂 Сложих моя да втасва пред бурканчетата с подправки и помолих голямата ми дъщеря да приготви храна. Така един лакът се озова в хляба. Без да иска. 🙂 После го опекохме така. И тя си потърси точно смачканото парче, разбира се.\nПекат се в предварително загрята до 180 градуса фурна, за около 35 минути. Може да се направи проверка за готовност, с клечка за зъби, която трябва да излезе суха от средата на хляба. Обикновено проверявам с клечката отстрани.\nИзваденият от фурната хляб изстива върху решетка.\nМоже да се направи един голям хляб от посочените количества продукти, но става наистина огромен. 🙂\nБъдете благодарни за хляба, който сте направили с ръцете си.\nПубликувано на хляб и хлебни и тагнатобрашно, растителна мазнина, хляб. Запазване в отметки на връзката.\n← За книгата „Готвенето“ на Майкъл Полан\nКълнове от семена на репички →


Нов остров се появи в Тихия океан - delo.bg\nНавигатор:ДЕЛО»световноДЕЛО»Нов остров се появи в Тихия океан\nОт Силвия Василева на 14.03.2015 14:06 световноДЕЛО\nВчерашният петък 13-ти донесе новината, че на Земята се е появил още един остров. Островът е изникнал в южната част на Тихия океан и причина за появата му е изригване на вулкан в този район. Според учените, новият остров е нестабилен и е възможно да се разпадне на отделни части, които да потънат в Тихия океан. За момента обаче островът съществува.\nНамира се на 45 километра разстояние от столицата на Тонга – град Нукуалофа. Размерите му са малки – дълъг е едва 1.8 километра, а широчината му е 1.2 километра. Основната съставна част на този нов остров е вулканичната шлака, в която според учените понякога могат да бъдат открити кристали.\nВижте разликите в спътниковите снимки над Тихия океан!\nВиновникът за появата на острова е подводния вулкан Хунга Тонга-Хунга Хаапай, за който има данни, че е започнал да изригва още в края на 2014-та година – през месец декември. Това се вижда и на видеозапис, който е направен от кораб, преминаващ наблизо до мястото. На видеото са заснети струи газ, издигащи се от водите. Съвсем скоро, само след броени дни, контурите на новия остров вече се появили на спътниковите снимки от района.\nЕдин от собствениците на хотели в Кралство Тонга, вече е посетил острова заедно със свои приятели и е успял да го заснеме. Според неговия разказ, вече е започнал процес на втвърдяване на островната повърхност, въпреки че тя е все още гореща. Групата, която посетила острова се изкачила до най-високата точка на кратера, който е разположен в центъра на острова. Там посетителите забелязали зелено езеро, което силно миришело на сяра.\nТова е поредният остров в света, който се появява вследствие на изригнал вулкан под водата. Такова нещо се случи и в края на 2013 година край Япония, когато изригна подводен вулкан на около 1000 км на юг от столицата Токио. Появилият се като резултат остров не изчезна, а увеличава размерите си постоянно и дори се свърза със съседен вулканичен остров. В момента неговата дължина е около 1950 метра в посока изток – запад и около 1800 метра в посока север – юг.\nПредишна публикацияРумяна Бъчварова – МВР тайфунът с нежно име\nСледваща публикация Тайната на японското дълголетие


Скандално! Раздават на деца в Ямбол брошури с натискащи се гей-двойки - МИГNews – Новините без цензура\nСкандално! Раздават на деца в Ямбол брошури с натискащи се гей-двойки\nБрошурата се нарича "Любов без последствия" и е издание на Министерството на здравеопазването\nБрошури за сексуално ограмотяване на учениците предизвикаха скандал между институциите. Проблемът е, че на снимка, която е приложена за болестите, предавани по полов път, са двама млади мъже. Брошурите са издадени от здравното министерство и са разпространени от РЗИ-Ямбол, съобщава БТВ.\nОбразователното министерство обаче забранява да стигат до учениците. Въпреки забраната на просветното ведомство, брошурата стига до ученици на 14 и 15-годишна възраст.\nБрошурата се нарича „Любов без последствия“ и е издание на Министерството на здравеопазването. Тя е богато илюстрирана и е предназначена за сексуално възпитание на учениците.\nЕдно от училищата, в които са раздадени тези брошури е Езиковата гимназия в Ямбол. Директорът на гимназията обяснява, че осмокласниците са се запознали с рисковете от заболявания, предадени по полов път, на лекция.\nБрошурите са прибрани след спешно писмо от Регионалния инспекторат, че заради скандалното им съдържание не трябва да стигат до учениците. „Като в началото бе едно обаждане дали в училище има такива брошури и каква е съдбата им и да не ги разпространяваме, после дойде официално и писмото. В него пише, да не се разпространяват брошурите”, посочи още директорът на гимназията.\nРеакцията на институциите се оказва закъсняла. Децата твърдят, че нагледните материали стояли на масата в коридора и самите осмокласници ги раздавали на по-големите. „Как може да забраняваме нещо, което предварително са го одобрили! Отзад на самата брошура стои министерството на здравеопазването, подписано. Те са минали през утвърждаване, минали са през съответния контрол на министерствата, пристигнали са по официален ред чрез институции , и когато картинката се оказва неадекватна или провокативна, започваме с писма…”, заяви директорът Йордан Милков.\n„От здравното министерство ни ги изпратиха и ги получихме с много други дипляни. Единственото , което пишеше за тях беше – МСМ, което ние после разчетохме. След като стана скандала разбрахме,че това е мъже, правещи секс с мъже…\nИстината е, че когато видях и аз бях скандализирана, снимките са абсолютно непристойни за такава публика“, смята и директорът на РЗИ – Ямбол д-р Лиляна Генчева. Директорката на РЗИ твърди,че брошурите не са стигнали до учениците.\n„Значи в Езикова гимназия не са ходили наши представители и не са раздавали. Нямам обяснение как са попаднали там“, заяви д-р Лиляна Генчева. Обяснението идва след минута, когато една от служителките в РЗИ признава ,че лично е раздавала.“Не мисля,че има нещо скандално.\nДецата знаят много и дори на малка възраст си позволяват много неща… Аз мисля,че съдържанието на тази брошура е като на всички други, които аз разпространявам”, посочва д-р Румяна Русева от БЗИ – Ямбол. Нагледните материали стигнали и до Математическа гимназия, но директорът ги унищожил. „В една от брошурите, която беше озаглавена „Игра за напреднали“, се описваше как правилно трябва да правят орален секс… Аз съм ги прибрал и нещо повече-аз ги изгорих“, обясни директорът на математическата гимназия в града Евгений Иванов.


11-те на Ботев срещу Енисей, ГЛЕДАЙ МАЧА ТУК - TribunaPlovdiv.bg: Спортни новини, Локомотив (Пловдив), Ботев (Пловдив) и други\n11-те на Ботев срещу Енисей, ГЛЕДАЙ МАЧА ТУК\nСтана ясен стартовият състав на Ботев за контролата с Енисей, която започва в 15:00ч. в кипърския град Паралимни. Срещата пропускат Георги Сърмов и Феребори Доре, които са контузени. Ботев ще излезе в схема 4-4-2, а срещата ще се предава на живо в сайта sportal.bg.\nБотев: Адам Стаховяк, Йордан Христов, Сивард Спрокел, Александру Бенга, Артур Енрике, Мариян Огнянов, Абел Анисе, Александру Куртеан, Вандер Виейра, Иван Цветков, Хамза Юнес\nСРЕЩАТА МЕЖДУ БОТЕВ И ЕНИСЕЙ МОЖЕТЕ ДА ГЛЕДАТЕ ТУК НА ЖИВО С КАРТИНА >>>


Промяната се задвижи интензивно при предшестващите лунации: слънчево затъмнение на 21 юни – деня на лятното слънцестоене и ескалира при пълнолунието във Водолей, при което активизира оста Лъв – Водолей. Лъв – това е творческатаа енергия в душата на всеки човек и самоосъзнаването като творяща същност. Водолей активизира социалното чувство, така, че можем да наречечм тази ос: “АЗ и моята творческа същност в служба на обществото.” В колективната човешка душа се надига силата на Духа и разчупва старите форми, така както се свалят стари дрешки. Пълнолунието във Водолей засили копнежа на човешката душа за ново общество на справедливост и истински морал. То подготвя почвата за новолунието в Лъв на 19 август, когато Лъвът ще прояви истинската си мощ.\nИ така – „пръстът на Бога” сочи към Божествената същност на индивида, представена от Слънцето. Как по-ясно да ни се каже: „Човече, прояви своята Светлина!”: В обществената астрология Слънцето символизира властта. Тя също ще бъде на фокус и разгледана под лупа. Нали знаем какво става, когато с лупа фокусираме слънчев лъч върху лист хартия. Което трябва да изгори, ще изгори.За да дойде новото в живота ни, духовно усилие и вяра ще са решаващи, защото основата на „Показалеца” е образувана от Нептун в Риби ( вяра и духовност) и Юпитер в Козирог, заедно с него – Плутон и Сатурн, които материализират духовния импулс.Старият ред ще рухва. Както се пее в упражнение „Побеждаване” от Паневритмията:… с вяра и любов в гърдите, към победи ще летиме…”\n” Задвижват се процеси с мащабно планетарно въздействие.\nВсеки от нас трябва да намери своето място в тях.\nИ да се опита да се изравни със собствената си слънчева същност,\nда пусне повече светлина в живота си.\nДа влезе слънчевата светлина, тя ще изпъди страха\nи другите по-нискочестотни състояния и същества.\nИдваме до 19 август – при зазоряване е новолунието в Лъв. Според Учителя Петър Дънов на тази дата става събор на великите светли духове от слънчевата сфера, на този ден лъчите на Слънцето изпращат нещо ново на Земята, нова енергия се влива в живота на планетата. Затова последователите на Учителя празнуват тази дата, като Божествената нова година. Епохален момент е съвпадението й с едно толкова силно новолуние.


Какво предлага най-новият круизен кораб от National Geographic България\nКакво предлага най-новият круизен кораб\nС тегло 228 081 регистър тона Royal Caribbean's Symphony of the Seas е най-големият круизен кораб построяван някога.\nСнимка: Royal Caribbean International\n„Симфонията на моретата“ е най-новият круизен кораб в света. На него има място за 6 680 почиващи и невероятни атракции, които го превръщват в плаващ увеселителен парк.\nТой доста прилича на своя предшественик, но има някои нововъведения.\n„Симфония на моретата“ е четвъртият кораб от класа „Оазис“ и измества досегашният рекордьор „Хармония на моретата“. И двата кораба са дълги 362 метра, но новият има по-голяма товароподемност. В двойни каюти могат да бъдат настанени 5518 гости, а общият брой на пасажерите може да бъде до 6 680.\nСред атракциите на борда най-впечатляваща е пързалката Ultimate Abyss. Останалите развлечения включват мини голф, водни пързалки, сърф симулатор, ледена пързалка, алпийски тролей, стени за катерене и сцени за различни представления.\nНа 18-те палуби може да видите различни атракции в това число миниатюрна версия на нюйоркския „Сентръл парк“ с 12 500 истински растения и 52 дървета. Откритото пространство разполага с ресторанти, магазини, растения, а от високоговорителите се леят птичи песни. Почиващите имат избор между 20 ресторанта.\nНовото е, че корабът разполага с двуетажен фамилен апартамент (Ultimate Family Suite): пространство от 125 квадратни метра на две палуби с две спални за осем души, „Лего“стена, маса за въздушен хокей и пързалка от спалнята до хола. Отвън има джакузи и катерушка.\n„Симфония на моретата“ използва основно мазут и въпреки че отделените газове се обработват от серни филтри, те замърсяват околната среда. Само два кораба от новият клас Icon работят с метан (LNG), който значително намалява вредните емисии. Тенденцията къмизграждането на все по-големи кораби се засилва въпреки критиките. През 2021 г. ще бъде пуснат пети кораб от серията – малко по-голям от „Симфония на моретата“.\nПредшественикът на „Симфония на моретата“ „Хармония на моретата“ със своите 361 метра надвишава височината на Айфеловата кула. Там гостите получават GPS гривни с които да се ориентират в намирането на ресторантите, басейните и каютите. Строежът на „Хармония на моретата“ струва близо милиард евро. Храна там се предлага в 16 ресторанта вдъхновени от готвачи като Джейми Оливър. В Bionic Bar роботи поднасят напитки, а на кораба има дори кафене Starbucks.


Васил Панайотов: Черно море заслужено се намира на третата позиция - Topsport.bg\nВасил Панайотов се превърна в един от основните играчи през годините за Черно море. Халфът винаги е показвал сърцата игра, независимо в кой клуб играе. Той притежава отличен удар от дистанция и не един път се е случвало да затруднява противниковите вратари. "Мач Телеграф" се свърза с него, за да сподели в какво състояние е в началото на зимната подготовка, както и впечатленията си от наставника на "моряците" Илиан Илиев, с когото работят вече повече от три години. Панайотов се върна и назад в спомените, когато играеше за Левски.\nТрябва да платят 125 000 евро\nВаско, подготовката започна. В какво състояние си ти и как ти се струва Черно море?\n- Добре съм. Вече няколко дни след началото на подготовката всички сме здрави и в добро състояние. Пълен съм с енергия и желание. Искам да се подготвя добре както аз, така и съотборниците ми. В добро настроение сме и ще се опитаме да покажем това и на терена след началото на мачовете.\nКаква е целта пред отбора през пролетта?\n- Колкото и клиширано да звучи, апетитът идва с яденето. Искаме да покажем добър футбол и да завършим сезона в тройката. През есента показахме силни игри и заслужено се намираме на третата позиция в класирането.\nДоговорът ти изтича през лятото. Ще го подновяваш ли?\n- Да, изтича през лятото. Към днешна дата няма разговори с ръководството, но съм на мнение, че е доста рано. Сега на фокус е да се подготвим добре, за да изпълним целите през пролетта.\nЩе успееш ли да запишеш мачове за националния отбор на България през тази година?\n- Ха-ха, това не мога да кажа. От мен зависи да показвам добри игри и израстване. Трудя се всеки мач и давам всичко от себе си. Ще се радвам да играя за България. Това за мен ще е чест. Вижда се, че има израстване в националния отбор.\nТози сезон все още нямаш отбелязано попадение за Черно море. Това натежава ли ти?\n- Да, има моменти, в които ми натежава, но позицията на терена ми е такава, че имам още доста други неща да върша. Естествено че ще се радвам, ако успея да вкарам.\nМислиш ли за трансфер в чужбина? В коя държава би искал да играеш?\n- Както всеки един футболист, така и аз мисля за трансфер в чужбина. Имам мечти, които искам да стигна. За да стигна до трансфер в чужбина, трябва да направя силни мачове, за да ме забележат. Нямам претенции в коя държава да играя, стига да чувствам, че това е моето място и да показвам добри игри.\nКак е колективът в отбора на Черно море?\n- Целите се постигат с добър колектив. Определено има такъв в нашите редици. Всеки гледа да помогне на другия и това води до успехите на терена. Ние сме едно семейство и помагаме и на чужденците в клуба да се чувстват добре.\nСлучвало ли се е да се стига до пререкания в съблекалнята или на терена - все пак сте доста хора с различни характери.\n- Не! Не се е стигало до пререкания между нас. Ако видим, че може да се стигне до напрежение, сядаме в съблекалнята и започваме да говорим помежду си. По този начин\nрешаваме някой назряващ конфликт.\nНяколко думи да кажеш за Илиан Илиев?\n- Той е изявено име във футбола. Много се радвам, че работим заедно вече над три години. Кара ни да даваме 100% от себе си. Той знае как да ни изстиска до последната капка. Щастлив съм, че ми гласува доверие толкова дълго време.\nКой е най-ценният съвет, който си получавал от него?\n- Доста са. Няма да мога да изредя всичките. Със сигурност ще забравя някой, но ще споделя един. Преди всеки мач той ни казва да вярваме в нашите възможности. Да вярваме и във възможностите на човека до нас. Това ни сплотява и ни кара да гоним винаги победата заедно.\nЗащитаваше фланелката на Левски преди време. Следиш ли какво се случва в клуба?\n- Не следя подробно. Чета в пресата какво се случва при "сините". Мисля, че нещата се нареждат постепенно. Винаги съм казвал, че българският футбол има нужда от силен Левски. На мнение съм, че скоро ще се върнат там, където им е мястото.\nКой е най-хубавият спомен от престоя ти на "Герена"?\n- Имам доста хубави спомени от това време. Не мога да отлича конкретно никой.\nЗащо се стигна до раздялата със "сините"?\n- Да си призная честно, не си спомням. А и оттогава мина доста време. Не е редно да се връщам толкова назад. Гледам напред! Сега съм играч на Черно море и имаме цели, които да гоним с отбора.\nКакво би казал на феновете на Левски?\n- Всички привърженици в България показват, че са готови на всичко за отбора, който обичат. Темпераментни са. На Левски феновете са по същия начин. Те всеки ден показват колко много обичат клуба и са зад него в този труден момент.\nИмаш закачка със запалянковците на ЦСКА. Какво я предизвика?\n- Нямам. Явно съм дразнител в техните очи, но не обръщам внимание на това.\nНа проби ще дойде футболист от чужбина\n- Обичам много да прекарвам време с жената до мен, със семейството си и със своите близки. Обичам също да се разхождам. Варна е много красив град. Харесвам много киното и обичам да гледам филми. Общо взето, старая се да си използвам свободното време по възможно най-добрия начин.\nКазваш, че обичаш киното - имаш ли любим филм?\n- Да! Имам много любими филми, не е само един. Голям привърженик съм на българското кино и се радвам, че през последните години има много различни и добри продукции.\nКаква цел си поставяш през 2022 година?\n- Основната е да съм здрав. Като начало да се подготвя добре, защото това ще е в основата за изиграването на един добър сезон. Както при всеки човек, така и при мен има неща, които трябва да подобрявам. Всеки човек трябва да се учи ден след ден и да става все по-добър с всеки следващ.\nШколата на "моряците" се е доказала през годините\nВаско Панайотов се завръща на терена след месец и половина\nОсновни футболисти се завръщат за Черно море\nна 19.01.2022 в 00:17:37 #2\nТакава ни е съдбата с трибуквените ни собственици чуек Няа ко да са чудим Просто съществуваме и живуркаме из “елита” …\nна 18.01.2022 в 21:49:26 #1\nИ съвсем заслужено ще го напуснем, след продажбата на Леандро, и очертаващите се такива на Пабло , Попов, и може би Енрике...\nСпортни новини / efbet Лига / Черно море / Васил Панайотов: Черно море заслужено се намира на третата позиция


Art Hostel - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\nVia San Gallo 65, Исторически център, Флоренция, Италия, 50100 - Покажи на картата\nБазилика Света Кроче - 1.3 км от обекта\nГалериа Уфизи - 1.3 км от обекта\nАко това, което търсите е хотел с добро местоположение в Флоренция, не се колебайте, а изберете Art Hostel. Оттук гостите имат лесен достъп до всичко, което този оживен град може да предложи. С удобното си местоположение хотелът предлага лесен достъп до всички градски забележителности, които задължително трябва да се видят.\nArt Hostel прави всичко възможно гостите да се почувстват удобно. Затова хотелът предоставя най-добрите услуги и удобства. Подбор на съоръжения от най-висока класа като съхраняване на багаж, семейна стая, са на разположение за Вас в хотела.\nАтмосферата на Art Hostel се усеща във всяка стая. Удобства като отопление, бюро, вентилатор, душ, обща баня са само някои от даденостите на обекта. Освен това в хотела можете да се възползвате от множество предложения за приятно прекарване на свободното време. С перфектното си местоположение и несравними удобства, Art Hostel е един чудесен избор в много отношения.\nВсички типове туристи (62) Двойка (8) Самостоятелно пътуващ (6) Семейство с малки деца (6) Семейство с големи деца (8) Група (34)


Наука ли е историята? | Приоритети\nНаука ли е историята?\nВерни или погрешни, научни или ненаучни, безброй теории, вярвания и убеждения са станали неразделна част от нашата представа за света. Възприети от много хора, те се превръщат в политическа реалност.\nНеодавна Центърът за културна деконтаминация в Белград излезе с декларация, озаглавена „В защита на историята“. Документът е подписан от историци, универститески преподаватели, писатели и общественици от държавите, възникнали с разпадането на бивша Югославия. Тя обсъжда злоупотребата с миналото за политически цели, както и ревизионистичното отношение към историята в отделните държави. Според авторите на декларацията историята е наука, която е динамична дисциплина, с критично мислене, мултиперспективна, цялостна, наднационална, контекстуална, рационална, свободна и отговорна.\nНо доколко можем да определим историята като наука?\nВ популярното мислене, науката е онова познание, което ни позволява да конструираме ракети, компютри и всевъзможни други технологични чудеса. Наистина без постиженията на науката те не биха могли да бъдат изобретени. Но само по себе си изобретяването не е наука. Не е нужно да разбираш, че импулсът на дадено тяло е неговата маса умножена по неговата скорост, за да откриеш, че ако закрепиш колкото си може по-тежък камък на колкото си може по-дълъг прът и ако замахвайки с така създадената каменна брадва удариш противника си по главата, съкрушителният ефект ще бъде много по-голям, отколкото ако го удариш с гол юмрук!\nИзобретяването дори на най-простите сечива изисква разум, креативност и най-вече опит – компоненти без които науката е невъзможна, но които сами по себе си не са наука.\nУмствената дейност, която можем да определим като наука има две функции. По думите на Джордж Сорос;\n„Едната е да бъде разбран светът, в който живеем. Тази функция аз наричам когнитивна функция. Другата е да се обърне ситуацията в наша полза. Тази наричам… манипулативна функция”\nОпитите ни да променяме развоя на събитията са неделима част от нашето човешко битие. Те винаги се базират на представите ни за заобикалящия ни свят. Но науката далеч не е единствената система на познания, на които се осланяме, когато определяме действията си.\nНай-често разчитаме на своя личен опит. Правим разумни, или не до там разумни предположения за ефекта на своите действия. Знаем, че ако пипнем нагорещен предмет ще се опарим, ако стиснем ножа откъм острата страна ще се порежем. Осъзнаваме, че светът около нас не е изцяло хаотичен, че има сили, които действат константно в природата, и че на база на наблюдаваните реалности можем да направим определена хипотеза, за това което ще последва в резултат на едни или други наши действия. Знаем също, че ако уплашим някои хора, те ще избягат, но а ако ядосаме други, може да си навлечем неприятни последици.\nНе винаги обаче сме сигурни какъв ще бъде ефектът от нашите действия върху околните. Те може да се уплашат от нас, може да ни се разгневят, може да ни се присмеят…\n„Умността” на всеки индивид се определя преди всичко от способността му да предугади последствията от своите действия. Това умение съчетава познанията ни за заобикалящия ни свят, които включват както физическите закони, така и мисловните нагласи на околните.\nВсички наши действия са в някаква степен спекулативни. В боравенето с предмети от бита предсказването на последствията от нашите действия се доближава до сто процента, макар винаги да остава възможността стола на който седнем да се счупи и да се окажем на земята.\nКогато предугаждаме реакциите на други хора обикновено процентът на сигурност намалява.\nЖивотът рядко ни оставя дълго време за размишления. Последните научни изследвания показват, че ние всъщност “виждаме” с мозъка си. Той ни представя картина за това, което предугажда, че ще се случи няколко стотни от секундата преди да се е случило и така ни дава шанс да реагираме навреме. Но понякога предположението се оказва погрешно. Припознаваме се когато преди още да е преработил цялата информация получена при виждането на непознато лице, мозъкът ни ни “включва” образ на лице, което познаваме. Това трае докато обработената информация не сглоби непознатото лице и не „изхвърли” зададеното познато.\nКогато в хода на събитията настъпи някакъв рязък, неочакван или нелогичен обрат, като че ли всичко ни се замътва. Трябват ни няколко мига докато се опомним и разберем какво всъщност се случва.\nПопаднали в по-сложния свят на нашите изобретения се научаваме да предугаждаме последствията от нашите и чуждите действия върху различните машини. Ако натиснем бутончето в асансьора, очакваме че ще усетим как той се изкачва или слиза, ако завъртим волана на движеща се кола, очакваме е тя ще завие, ако извършим някаква процедура с мишката на компютъра, очакваме определен ефект на монитора. Може и да нямаме представа от устройството на асансьора, колата, или компютъра, но знаем какво да очакваме от нашите действия с тях. Същото се отнася и за социалните и политическите механизми. Знаем, че ако строшим витрината на някой магазин и вземем част от изложеното на нея, вероятно ще ни арестуват и т.н.\nТези наши познания са ценни, но те не са наука.\nАко сме дошли от друга планета и се натъкнем на явлението движещ се автомобил, за да разгадаем що е то ще ни трябват много научни хипотези за механиката, химията и дори геологията и палеонтологията на планетата Земя.\nНауката е обяснителна дисциплина. Тя е умението да създаваме хипотези и парадигми за законите, на които се подчинява заобикалящата ни действителност През 1877 година един млад британски математик и философ – Уилиям Кингдъм Клифърд предупреждава колко опасно е да вярваме в неща, за които нямаме достатъчно доказателства, и че сме длъжни сами да проучваме това в което вярваме, защото\n„Всички страдаме, и то тежко, от поддържането на фалшиви представи и от фаталните действия до които те довеждат“.\nНо и до днес науката е само една от системите на познание, на базата на която определяме своето поведение. Широко разпространеното убеждение по време на Просвещението, че науката ще измести религията и суеверията и ще стане единствен ориентир за човешките действия засега не се оправда. И до днес понякога действията ни са съобразени с религиозни, митологични картини и дори с обикновени суеверия, които са станали неразделна част от представите ни за заобикалящия ни свят.\nЕдна от причините за това е може би, че не всичко, което е научно е вярно. Някои мислители отиват още по-далеч. Според Джордж Сорос:\n„В опитите си да опростяваме изключително сложната действителност, ние я възприемаме погрешно.”\n“Човешкият мозък не може да приема действителността директно, а само чрез информацията, която добива от нея. Капацитетът на човешкия мозък за преработване на информация е ограничен, а информацията за преработване е практически безкрайна. Умът е задължен да намали наличната информация до количество, лесно за обработване, използвайки различни методи, като обобщения, сравнения, метафори, навици ритуали и др. Тези методи изкривяват информацията и самите те се превръщат в част от действителността, като по този начин още повече я усложняват и правят по-сложна задачата тя да бъде разбрана.” \nКои от хипотезите, на които градим стратегиите си за поведение могат да се окачествят като научни?\nЗа да попаднат в тази категория те трябва да отговарят на поне два критерия. Ще ги наречем условно критерият на Карл Попър и критерият на Окъм и Шаприо.\nКарл Попър разработва научния метод. Той\n„Твърди, че разумът не е способен да установява истинността на твърденията, а само да ги поставя под съмнение. Дори и истинността на научните закони не може да бъде безспорно установена, тъй като не е възможно универсално валидни обобщения да произхождат от индивидуални наблюдения, колкото и много да са те. (…) Научните закони би трябвало да се приемат за хипотези, условно валидни, докато не бъдат опровергани.”\nКазано с други думи, ние никога не можем да докажем, че една научна хипотеза е вярна. Можем само да докажем, че е погрешна. Колкото и наблюдения да показват, че тя е вярна, не можем да сме сигурни, че винаги ще е така. Достатъчно е обаче само веднаж да установим, че тя е погрешна и вече се нуждаем от нова хипотеза. Не е научна тази хипотеза, която по принцип не може да бъде опровергана. Нютоновите закони предсказват точно движението на планетите от Венера до Нептун, но в наблюдаваната орбита на Меркурий е забелязано отклонение от това, което теорията предсказва. Нужна бе теорията на Айнщайн, за да се обясни движението на всички планети.\nСъщината на познавателната дисциплина науката, следователно е изработването на теории, чрез предположения, които евентуално може да и бъдат оборени от следващи наблюдения.\nНо изграждането на тези предположения има своите правила. Длъжни сме да възприемем възможно най-простата хипотеза, която обяснява наблюденията ни. Средновековният английски философ Окъм предлага така нареченият „бръснач на Окъм”, който гласи: „не умножавай същностите отвъд необходимото.” Т. е. трябва да бъде отрязано всичко ненужно в теориите. Или както Евгений Дайнов шеговито обяснява:\n„обикновено простите обяснения са верните, а сложните подвеждат.“\nКолкото до принципа на Шапиро ще имаме предвид не само този на политическия коментатор Бен Шапиро, според който:\n„Ако искам да докажа, че съм прав трябва да мога да дам секуларен аргумент. В противен случай оперираме в различни сфери. Ако цитирам Библията, това няма да е от значение за вас, ако вие пет пари не давата какво пише в Библията“\nЩе се позовем и на принципа на американския биохимик Робърт Шапиро, според когото не е достатъчно да предложим секуларна теория и да отрежем от нея всичко, което не е нужно. При наличие на две или повече обяснителни теории, науката по правило е длъжна да приеме най-простата от тях. Само и единствено, когато наблюдаваме очевидни несъответствия между това което се случва и това, което най-простата хипотеза ни кара да очакваме, сме длъжни да мислим за по-сложни хипотези. Иначе сме в нарушение на правилата на дисциплината наука. Все едно футболен нападател да вкара гол с ръка!\nВ книгата си “Произход”\nШапиро дава анекдотичен пример за това кое е наука и кое не. Ако наблюдаваме, че даден човек пие в понеделник уиски и сода, във вторник джин и сода, а в сряда водка и сода и всеки път се напива, при липса на каквито и да е било други наблюдения, научното обяснение трябва да гласи, че содата опива! Дори ако забележим, че в четвъртък човекът пие само сода и не се напва, научната хипотеза пак ще гласи, че содата, изпита и разтворена с друго питие опива. Едва когато забележим, че нашият герой пие в петък сода с лимонада, в събота сода с ябълков сок, а в неделя сода с кока кола и все не се напива, трябва да заключим, че не содата а някаква обща съставка във видимо различните уиски, джин и водка причинява напиването. Учените е трябвало да извършат още много наблюдения, за да изработят необорената все още научна хипотеза, че общата съставка, която напива е алкохолът – C2O5OH. Теорията от сряда, че содата напива си остава научна, макар и впоследствие опровергана! От науката се излиза когато се нарушат правилата за търсене на най-простото обяснение, което следващи наблюдения може и да оборят. Можем например да сме убедени, че човек се напива, когато бог Бакхус го прониже с невидима стрела, а пиенето на спиртни напитки е само покана към бога, който решава дали да стреля или не. Не сме ли свидетели на това? Някои изпиват големи количества, без видима разлика в поведението, докато други се напиват след първата капка?\nЗа разлика от хипотезата, че содата напива, която е научна и в това си качество оборима, хипотезата за бог Бакхус е ненаучна и следователно необорима! Практиката обаче показва, че хората често имат склонност да базират поведението си на теории, които са по принцип необорими, следователно ненаучни!\nТеорията на Птоломей, че слънцето и планетите кръжат около земята по някакви епицикли е научна теория. Наистина планетите видимо ни обикалят, отклонявайки се ту напред, ту назад. Теорията на Птоломей престава да бъде актуална като наука когато Коперник предлага по-простото обяснение – че планетите, включително земята се въртят около слънцето. Това обяснява видимите им траектории. Ние, заедно със земята, също обикаляме около нашата звезда и затова ни изглежда, че другите планети, които също кръжат около слънцето видимо блуждаят! Коперник предлага по-проста теория. Както пише самият той:\n“В никакво друго подреждане няма да намерим такава сигурна хармонична връзка между размера на орбитата и нейния период”\nПо правилата на дисциплината наука старата хипотеза отпада, новата се възприема, макар това да е станало с цената на множество осъдени за еретизъм!\nВ нашия трактат ще се придържаме към правилата на науката и ако съществува проста теория, която обявнява това, което виждаме, че се опитваме с бръснача на Окъм да отрежем всички „епицикли“.\nВярването, че земята се крепи на три големи слона не е наука! Тя е изцяло творение на въображението. Но ненаучните обяснения, също както и науката са базирани на наблюдения и логика. „Защо земята не пада?” е логичен въпрос в контекста на нашия ежедневен свят. Очевидно някой я крепи. И е логично това да бъдат огромни екземпляри от най-големите животни! Но също толкова (не)правдоподобна би била хипотезата, че замята се държи на плещите на титана Атлас. Няма рационална причина да предпочетем едната хипотеза пред другата. Което не означава, че ако сме отраснали с разкази за някоя от тях, няма да се обидим когато някой тръгне да ни обяснява, колко глупаво е да вярваме на подобни измислици.\nВярата в ненаучни (следователно неопровержими) теории безусловно влияе на поведението на огромен брой хора и променя развоя на събитията. Наскоро виден български политик обяви, че не е добре да се вземат важни решения докато трае „ретроградният Меркурий“ – т.е когато погледнато от кръжащата около слънцето земя изглежда, че кръжащата по по-малка орбита планета Меркурий се връща „назад“ по небосклона. Не можем да докажем дали е така или не, но това съждение не може да бъде определено като научно. Но научният анализи изисква от нас да предположим, че подобни съждения влияят на вземането на важни решения.\nТрябва да сме наясно обаче, че нарушаваме правилата на дисциплината наука, всеки път когато прибегнем до по-сложни обяснения без да имаме наблюдения опровергаващи по-простите. Братя Миладиновии кръщават издадената от тях в Загреб книга “Български народни песни”. Самите песни са събрани както от различните райони на географска Македония, която те избягват да наричат с това име, така и от някои райони на сегашна България, които никой никога не е определял македонски. В песните народният творец е описал цялата пъстра картина на етническото разнообразие на Балканския регион. Говори се за българи (наричани понякога бугари или болгари) турци, гърци, сърби, власи, гюпци… никъде не става дума за македонци. В песни събрани от Струга ще намерим текстове като: „Любико, бела бугарко!” (песен 415), или „мошне ми се миле бугарските моми” (песен 474) или „Скарале се, скарале три девойки убави. Една беше вла’ина, друга беше гъркина, трекя беше бугарка” (песен 431) и много други подобни. Никъде не се загатва за разграничение между българите от териториите на по-късно определената географска Македония и другите българи. В предговора Миладинови определят регионите на днешна Македония и на днешна България като „западните стърни и восточните стърни”. (Очевидно разглеждани като две части от нещо възприемано от тях като цяло) По време на издаването на книгата не е съществувала никаква българска държава, църква или каквато и да е национална институция, която би могла да окаже каквото и да е влияние. Малко хора извън региона са подозирали за съществуването на българите!\nНаучното обяснение за книгата може да бъде само едно: Братя Миладинови и техните сънародници създали и пели народните песни на територията на днешна Македония са се определяли като българи и са се чувствали част от българския народ. С това си прозвище те се отграничавали от останалите етнически групи на Балканите, описани с песните – турците, гърците, сърбите, власите… Етническото самосъзнание на създателите на българските народни песни не означава разбира се, че те са били потомци на Аспаруховите войни. Идентификацията най-често не е свързана с биологичния произход. Както сполучливо забелязва Шломо Зенд:\n„Историята, освен всичко друго е и идентичност в движение”\nНо търсенето на някаква по-сложна теория обясняваща самоидентификацията на тогавашните обитатели на Македония като българи, различна от тази, че в определени исторически периоди те са се чувствали като такива, без да се позовем на наблюдения, които да ни накарат да мислим, че мнозинството от тогавашните българи в Македония са се разграничавали по някакъв начин от българите на територията на днешна България, не е наука, така както вкарването на гол с ръка не е футбол.\nНе случайно добре запознатият с историята македонски журналист Бранко Тричковски призова своите сънародници да избягват историческите спорове:\n„Трябва избягваме историческите спорове, защото те са най-слабото оръжие, с което Македония може да излезе в двубой с когото и да е. Дори в точките, в които тя не е слаба, силата за интерпретации на другите са сто пъти по-голяма“.\nНауката може да казва каквото си иска, но това не променя факта, че стотици хиляди реални македонци са убедени, че братя Миладинови са се чувствали македонци, че са събирали македонски народни песни на македонски език. Тези хора са готови да приемат и дори активно да изграждат теории, които да обяснят, защо книгата била наречена “Български народни песни”. Някой вярват, че това било поради заблуда от страна на хърватския спонсор на изданието архиепископ Щросмайер, или под влияние от „съседни страни”. Някои са готови дори да приемат лесно оборими твърдения, като това че „Български народни песни” била само една глава от книгата, където били изложени песни събирани от българските земи (извън Македония). Други предполагат, че по някакви причини Миладинови били направили „компромис”. Македонският професор Людмил Спасов предлага още по-екзотична теория:\n“Днешната дума „български“ няма същото значение с термина „болгари“ или „болгарски“ който се употребявал във времето когато Македония била под османско робство. Това било название за славянски език и за народ със словенско потекло, с много по-различен от гръцкия език.”\nНяма как българин (французин, англичанин, руснак и т.н.) от 19 век да не е нещо различно от българин, (французин, англичанин, руснак и т.н ) от 21 век. Но четейки Спасов обаче, човек би заключил, че днешните българи не са разглеждани (правилно или неправилно) като един от славянските народи, или че езикът им не е много по-различен от гръцкия!\nПодобни теории не могат да бъдат окачестви като наука. Но те повлияват значително на поведението на хората склонни да ги приемат и така стават част от политическата реалност.\nВъзниква въпросът: Ако множество научни и ненаучни картини за света са част от политическата реалност, то може ли тя да се изучава с научни методи?\nДжордж Сорос се съмнява:\n„( Попър ) въвежда така наречената „доктрина за единството на научния метод”, според която обществените процеси могат да бъдат изследвани със същите методи и критерии, с които се изследват природните явления. Нима е възможно това? Действията на участниците в обществените процеси се влияят от несъвършеното им разбиране. Тяхната погрешимост въвежда елемент на несигурност в хода на събитията, каквато не съществува при изучаването на природни явления и тази разлика не може да не се отчита.”\nСпоред Евгений Дайнов:\n„предвидимостта на поведението на обекта е основен тест за това дали едно нещо е наука или не е. (това положение между другото захранва нерешимия спор наука ли е историята)”.\nСпоред Томас Кун при социалните науки не може да се очаква същата предвидимост на очакванията, каквато наблюдаване при природните науки, но науката си остава полезен инструмент:\n„За да бъде една теория приета като парадигма, тя трябва да изглежда по-добре от съперничещите ѝ теории, но не е необходимо (а то по правило и не става) да обяснява всички факти, с които се сблъсква”\nНаучният метод на Попър включва три елемента:\n„Научните закони, началните и крайните условия, към които тези закони се прилагат. Трите операции са предвиждане, обяснение и тестване. Когато научните закони се комбинират с началните условия те създават предвиждания. Когато се комбинират с крайните условия, те създават обяснения. В този смисъл предвижданията и обясненията са симетрични и обратими. Остава тестването, при което предвижданията произтичащи от научните закони се сравняват с реалните резултати.” \nМиналото няма как да бъде прогнозирано. То е единственото нещо в нашата вселена, което поне на базата на това, което знаем за нея, остава непроменимо. Но спомените ни и представите ни за миналото се променят непрекъснато. В култувата книга „1984“ на Джордж Оруел, главният герой се терзае:\n„Много вероятно признанията да са многократно преписвани, докато истинските факти и дати са изгубили напълно смисъла си. Миналото не само се променяше, то се променяше постоянно. (…) И ужасяващото е не, че ще те убият, защото не мислиш като всички, а че може би те са прави. В края на краищата откъде знаем, че две и две прави четири? Или че съществува земното притегляне? Или че миналото е непроменимо? Щом като и миналото и реалният свят съществуват само в съзнанието, а самото съзнание подлежи на контрол – тогава какво?“\nКолективният спомен за миналото е важна част от политическата реалност, която както приехме е конструкт. Изграждането и манипулирането на спомените за миналото са част от формирането на политическата реалност. Македонският анализатор Сашо Орданоски се изразява в оруелски стил: „Този, който „контролира“ историята, най-често владее и бъдещето“ \nВ историята като наука за миналото научният подход може да се приложи спрямо все още неоткритите документални свидетелства, които могат да обяснят това минало. Например ако се намерят множество автентични писмени документи които да докажат, че мнозинството от жителите на Македония през вековете са определяли своя етнос и език като македонски и са се разграничавали етнически от българите населяващи Мизия и Тракия, научната историческа теория ще трябва сериозно да бъде преразгледана.\nНо промяната в научната представа за миналото не винаги довежда до промяна на колективния „спомен” за него. Мнозина водещи световни археолози днес считат, че „Изходът” на евреите от Египет и завладяването и Ханаан изобщо не са се състояли. Историческият „спомен” за тях обаче си остава непоклатим елемент от еврейската идентичност, която е безспорна политическа реалност.\nКолкото до предсказване на бъдещето, социологията разполага с инструменти, които в спокойни времена ѝ позволяват да прави определени краткосрочни предвиждания, като например да предугажда резултатите от избори непосредствено преди тяхното провеждане. В настъпилата епоха на бързи промени дори тези предсказания се оказватвсе по-ненадеждни.\nВ дългосрочен план, нито една от оракулските теории, претендиращи, че са разгадали „диалектиката” на историческите закономерности, определяни от тях дори като исторически неизбежности, не издържа на теста на времето.\nТестването на теориите за политическата реалност се случва непрекъснато в реалния живот, но то се прави не от учени, а от политици, които целят не толкова проверка на теорията за политическата реалност, колкото нейната промяна. Правенето на политика, от прилагането на най-обикновено законодателство до започването на мащабни войни се базира на някакви научни или ненаучни картини за света, а ефектите от проведените действия доказват или опровергават валидността им. Известно е изказването на висш служител от Администрацията на Джордж Буш младши, цитирана в статия на Рон Съскинд в Ню Йорк Таймс:\n„Когато действаме, ние създаваме собствена реалност. И докато изучавате тази реалност, колкото и благоразумно да го правите, ние ще действаме отново, създавайки нови реалности”.\nЕдва ли някой може да отрече казаното. Политическите действия променят политическата реалност. Но както предупреждава Сорос:\n„Действителността може да бъде манипулирана, но последствията от нашите действия се ръководят не от нашите желания, а от външна реалност, чиито механизми не можем да проумеем напълно. Колкото по-добре я познаваме, толкова резултатите ще се доближават до нашите желания”\nОт войната започната от цар Крес срещу персите до войната на Джордж Буш в Ирак, историята изобилства с политически действия променили политическата реалност, но не по желания от инициаторите им начин.\nСорос забелязва, че дори самият опит за изучаване на политическата реалност, който задължително включва изграждането на хипотетични картини за света, сам по себе си повлиява на поведението на хората. Така самото изучаване на политическата реалност всъщност я променя. Той нарича този феномен рефлексия:\n„Да вземем твърдението „вали”. То може да вярно или грешно в зависимост от това дали в действителност вали. Сега разгледайте твърдението „това е революционен момент”. То е рефлексивно и неговата истинна стойност зависи от въздействието, което има.”\nДа вземем друг пример. Изучаването на делото на братя Миладинови (както и на безброй други дейци) кара определен брой добросъвестни македонски учени да се усъмнят в постулатите на македонската историческа ортодоксия. Излагайки плахо или открито своите наблюдения, те неизменно попадат под острите нападки на учени, политици или дори на обикновени граждани, които откриват в подобни откровения обида или дори заплаха за своя идентитет. Стига се до парадокс, наблюдаван често в световната история. Научни изследвания предизвикват социални конфликти.\nДори когато научните теории не засягат толкова чувствителни теми като идентичността, споровете понякога продължават с десетилетия. Известно е изказването на големия физик Макс Планк от 1949 г.:\n“ … Новата научна истина не се налага чрез убеждаване на опонентите и отваряне на очите им за светлината, а по-скоро защото опонентите в края на краищата умират, но израства едно ново поколение, което е запознато с тази истина.“\nМаксимилиан Алварес отива по-далеч.\n„Хората, които държат на определени политически мнения и убеждения, наистина се чувстват като потиснати, когато други оспорват тези мнения. (…) Всъщност истинността на едно мнение произтича главно от факта, че някои хора могат да се идентифицират с него, че то се вписва във вече съществуващия начин, по който те интерпретират света. Да се „съгласите“ с политическите коментатори днес не значи просто да бъдете убедени в техните аргументации, а да застанете на тяхна страна като представители на това, което определя какво сте вие.“\nВерни или погрешни, научни или ненаучни, безброй теории, вярвания и убеждения са станали неразделна част от нашата представа за света. Възприети от много хора, те се превръщат в политическа реалност и понякога се променят само в резултат на силни сътресения. Представата ни за това какви са картините за света в съзнанието на другите е също част от нашата картина за света. Можем да сме убедени, че братя Миладинови са били български просветители, но знаем, че ако отстояваме това публично в Северна Македония, ще последват неприятни за нас последици, или най-малкото ще предизвикаме неприязън сред немалка част от нашите събеседници. Колкото и ненаучни да са македонските исторически теории, македонският идентитет е безспорна политическа реалност. По същия начин може да не вярваме, че Мохамед е пророк на Всевишния, но знаем, че ако изречем или напишем непристойни думи за него ще си навлечем гнева на милиони мюсюлмани. Тяхната идентификация с Исляма е също част от политическа реалност. Подобни примери изобилстват по целия свят!\nС тази, в същината си нерационална политическа реалност трябва да се съобразяваме, както в ежедневния живот, така и когато вземаме политически решения. И сме длъжни да се опитаме да я изследваме с научни методи. Няма да е никак лесно.\n Джордж Сорос; Лекциите на Сорос в Централноевропейския университет; Сиела 2010. Цофия. Стр.23\n Originally published in Contemporary Review, 1877; reprinted in William K. Clifford, Lectures and Essays, ed. Leslie Stephen and Frederick Pollock (London: Macmillan and Co.,1886).\n Джордж Сорос; Лекциите на Сорос в Централноевропейския университет; Сиела 2010. Цофия. Стр.68\n Джордж Сорос: “Новата парадигма на финансовите пазари” Ciela ISBN 978-954-28-0373-\n Джордж Сорос; Ерата на погрешимостта стр.41 Сиела; София 2007 г.\n PIK.BG 20.12.2012 Евгений Дайнов\n Ben Shapiro интервю с Dave Rubin https://www.theobjectivestandard.com/2017/04/the-shapiro-principle-a-godsend-for-lovers-of-liberty/\n Robert Shapiro: “Origins”(Произход) ISBN10:0553343556-7\n Коперник; De revolucionibus orbium coelestium (За въртенето на небесните сфери)\n Shlomo Sand; “The Invention of the Jewish People”; Verso 2009,\n Бранко Тричковски; 09:10 10 февруари 2018 Плус Инфо http://www.plusinfo.mk/mislenje/3930/evropa-e-nasheto-ime\n Биляна Вучковска; “Побългарени Възрожденци”; списание Щпиц.\n Евгений Дайнов: “Политическият дебат и преходиъ в България. Фондация българска наука и култура София 2000 г. стр.32\n Томас Кун; „Структура на научните революции” ИК Петър Берон 1996 с 34\n Джордж Сорос; Лекциите на Сорос в Централноевропейския университет; Сиела 2010. Цофия. Стр.33\n Джордж Оруел; „1984“ Ranorama Bg. София 2004 г. стр. 85 и 86\n Сашо Орданоски: „Тук фашизмът просто не вирее“. Civilmedia.mk 27.11,2018 г.\n Джордж Сорос; Лекциите на Сорос в Централноевропейския университет; Сиела 2010. Цофия. Стр.84\n Джордж Сорос; Лекциите на Сорос в Централноевропейския университет; Сиела 2010. Цофия. Стр.25\n Wissenschaftliche Selbstbiographie. Mit einem Bildnis und der von Max von Laue gehaltenen Traueransprache; Johann Ambrosius Barth Verlag (Leipzig 1948)\n Maximillian Alvarez; The Poverty Theory – Cognito Zero Sum; The Buffler.\nЕтикети: Братя Миладинови * история * наука * Шапиро


Официално: Базата на НСА – национален обект - Novinite.bg - Новините от България и света\nОфициално: Базата на НСА – национален обект\n24 април 2012, вторник / 11:54; Коментари: 0\nПървото решение на кабинета беше взето през 2010 година, но Върховният административен съд много бързо го отмени. Снимка: БГНЕС\nЗа втори път в рамките на две години правителството реши да обяви използваната от Националната спортна академия „Васил Левски“ (НСА) учебна спортна база в Равда за обект с национално значение.\nПървото решение на кабинета беше взето през 2010 година, но Върховният административен съд много бързо го отмени.\nЗа разлика от предишното решение на кабинета, което се отнасяше за 135.3 дка, днешното е за 85 дка от базата, предаде БГНЕС.\nОчаква се решението на кабинета да гарантира запазване целостта на базата и да регламентира възможността за ползването й от студенти за обучение по всички видове водни спортове, както и да предотврати извършването на дейности, възпрепятстващи осъществяването на учебния процес в академията.\n„За втори път вземаме това решение и ще ви моля да го следите как се движи по институциите“, обърна се премиерът Бойко Борисов към ректора на НСА в началото на извънредното заседание на Министерския съвет във вторник.\n„Ние превръщаме в обекти с национално значение и магистрали, и пречиствателни станции, и „Набуко“, и „Южен поток“ след време. И в един момент може да се окаже, че за проекти за милиарди с едно съдебно решение за един декар от тях някой може да дойде и да го загради и да каже, че вече там няма да има магистрала или поток с тръби“, каза Бойко Борисов.\n„Истински се надявам хората от съдебната система да разберат мен и кабинета правилно, защото иначе това се оказва опасен прецедент“, допълни министър-председателят.\n„Южен поток“, „Набуко“, Министерски съвет, Върховният административен съд, Равда, спортна база, министър-председател, премиер, Бойко Борисов, НСА, Национална спортна академия


Няма опасност от поскъпване на гроздето и превземането на пазара от чужденци — Agrozona.bg\nЛилия Александрова ПУБЛИКУВАНО НА 02.09.2015 10:25\nАгенцията по лозята и вината очаква тази година реколтата да е най-добрата за последните 20 години\nОт няколко години има интерес от чужденци от Италия, Румъния за изкупуване на грозде от България, каза Красимир Коев, изпълнителен директор на Агенцията по лозята и виното, в интервю за БНР. „Количествата, които те купуват не са толкова големи, че да доведат до повишаване на цените на нашето грозде или да изчезне то от нашия пазар като суровина.“, каза той.\nПо данни на Лозаро-винарската камара и тази година до 50% от гроздовата реколта ще се преработи „незнайно къде“, т.е. в сивия сектор.\n„Лозовите масиви в България са 600 000 декара. Тази година я водим за година, която може би ще бъде с най-добра реколта, като качествени показатели и като количество за последните 20 години. Очакваме среден добив от тези лозя около 700 килограма на декар, което като сума прави 420 000 тона. Тази година винарските предприятия се очаква да приемат, преработят и произведат вино между 250 и 280 000 тона грозде. Ежегодно между 100 и 120 000 тона винено грозде отива за производство на ракии. Имаме ежегодно износ на продукция в размер на 20 000 тона. Имаме продукция, която се преработва за домашна консумация. По закон в България от 1тон грозде е разрешено да си произведе всеки вино и ракия за домашна употреба. Т.е остават едни 50 000 тона, които се разпределят за производството на ракии в малките дестилерии и за домашна консумация. От тях вече кой е недобросъвестен и без регистрация продава и реализира – това вече не го коментираме.“, разясни Коев.\nТой подчерта, че във вино сектора сивият сектор е не повече от 5%–10%. Спадът в износа на вино за Русия, Красимир Коев и обясни не с ембаргото, тъй като виното не е ембаргова стока, както подчерта той, а много други комплексни фактори са довели до спад в износа на вино от България за Русия.\n„От една страна, миналата година – 2014-а – това е годината с най-лошата реколта за България. От друга страна военните действия, които се водиха на територията на Украйна – това е основният пътен коридор на транспорта, който кара нашите стоки за Русия. Наложи се нашите винопроизводители да правят обходи, което изключително много оскъпява тяхната продукция. Девалвацията на рублата – това също даде отражение да не се изнася българско вино. Не качеството, а други фактори попречиха.“, каза той.\nРеколтата от слънчоглед се очаква да е близо 2 млн. тона


Синът на Доган с коледен подарък "Бентли" - Клюки - Stars.bg\nЛуксозното возило било купено кеш от автомобилно изложение в Щутгарт. Естествено, колата чисто официално се водела на някаква офшорна фирма, но красавецът Демир Доган - синът на Сокола, вече може да бъде видян да я шофира из улиците на София. За да купи Ахмед Доган на детето си подобна кола, струваща повече от 250 000 евро (при това в период на криза), означава само едно, че купувачът не разчита само на държавна заплата и за 20 години в политиката е натрупал голям капитал.\nДоста интересен е фактът как ще реагират избирателите му! Същите тези избиратели, които си хвърлиха тютюна в реката заради ниската изкупна цена и които превиват врат от работа, за да си докарат доход, колкото да не умрат от глад? Ще го пометат ли най-накрая с голямата метла, или ще му се размине?


Автор: Симеон Николов 13 май 2009 / 15:10\t | 0 Прочетено 5 035 пъти\nКак с инвестиция от 538 долара можем да направим стотици милиарди? Кои са основните правила, които трябва да спазваме, за да преуспее компанията ни? Въпрос на късмет или на голямо желание е превръщането на обикновени инженери в двама от най-известните в компюътрните среди личности, създали фирмата, която в момента е най-голямата технологична компания в света? Ако все още не сте се досетили, двамата инженери се наричат Уилиям Хюлет и Дейвид Пакард, а компанията, за която говорим е Hewlett-Packard Company. От къде започва всичко и какъв е пътят на HP, можете да проследите от долните редове.\nУилиям Редингтън Хюлет\nНа 20 май 1913 година в Ан Арбър, Мичиган (САЩ), се появява на бял свят малко бебе, наречено от своите родители Уилиям Редингтън Хюлет. Когато става на 3 години, семейството му се мести в Сан Франциско, Калифорния, където малкият Уили се записва в Lowell гимназията. По-късно той се премества в Стандфордският университет, където работил баща му, Албиън Уолтър Хюлет като професор по медицина. Когато Уилиям бил на 12 години, баща му почива от мозъчен тумор и момчето остава полу-сирак. Той обаче продължава образованието си, а учителят му, професор Фредерик Терман се постарава, за да помогне на момчето да се чувства добре и да го насърчава да се учи и развива. Именно заради това, проф. Терман бива наречен по-късно ”бащата на Силициевата долина”.\nУилиям Хюлет много обичал да прекарва почивките си на къмпинги, както и да ходи на риболов, да се катери с въже и да кара ски. По-късно през живота си той се превръща и в талантлив фотограф на цветя.\nСнимката, която виждате отляво е най-ранната снимка на Бил Хюлет и е заснета на планина Оуен, през 1930 година – годината в която той се записва в Станфордския университет.\nПо времето на Бил Хюлет е живяло още едно момче с интересно бъдеще. То се е родило на 7 септември 1912 година, а името му е Дейвид Пакард. По това време майка му работила като учителка, а баща му като адвокат. Родното му място е Пуелбо, Колорадо – индустриален град, изпълнен с имигрантски работници, гангстери и кръчми. Въпреки заобикалящата го обстановка, Дейвид бил влюбен в науката, а интересите му се сменяли постоянно. Прекарвал цялото си свободно време с енциклопедия в ръка, а хобито му била механиката. Когато имал възможност, малкият Пакард обичал да констуира модели на влакове, а мястото, където с гордост ги представял е задният двор на семейната къща.\nНе минало много време и Дейвид като всяко дете започнал да се интересува от експлозивите. За щастие това негово увлечение не продължило дълго, защото пред него се появила нова “играчка” – радиото. 12-годишен, Дейвид конструира свой собствен радиоприемник.\nНяколко години по-късно, Дейвид Пакард се записва в Centennial High гимназията, където се проявява на много високо ниво. От математика и науки разбирал почти колкото и учителите, а друг любим негов предмет бил латинският. Дейвид бива избран за президент на своя клас за цели четири години, както и за халф в баскетболния отбор на училището. Там печели и състезнание по дълъг скок.\nКогато Дейвид станал на 17 години решил да отиде на представяне на Станфордския университет. Тогава открил че там има чудесна програма по електротехника и година по-късно, през пролетта на 1930 се записал в него.\nНа снимката, Дейвид Пакард е първият отляво надясно.\nПрез есента на 1930 година Бил и Дейв се срещат в Станфордския университет, без въобще да предполагат какво бъдеще ги очаква. Те остават като “просто познати” до момента в който се засичат отново на двуседмичен къмпинг в планините на Колорадо. Тези две седмици риболов и катерене се оказват едни от най-важните дни в историята на компютрите. Това е така, защото точно там Бил и Дейвид стават добри приятели и разбират, че имат много общи интереси. Докато Бил Хюлет нямал никакви планове за своето бъдеще, Дейв споделил своите интереси към радиоприемниците и казал, че един ден иска да стане голям инженер по електротехника. Като разбрал това, Бил запознал Дейвид с друг негов приятел – радио експертът Ед Портър. Ед и Дейв се сприятелили бързо, а към дружинката се присъединил и още един познат на Бил Хюлет – Барни Оливър, човек който в последствие ще се окаже един от най-близките им бизнес партньори.\nКарето от добри приятели – Барни, Ед, Били и Дейвид се дипломират по едно и също време – през 1934 година. Те планират започването на някакъв собствен бизнес в областта на електрониката, но Дейвид Пакард получава предложение за работа от General Electric. Професор Терман, за който вече стана дума се намесва и убеждава Дейв да вземе работата, защото във време на тогавашната криза работните места не са били много. Пакард се съгласява и започва работа в тестващия отдел на голямата компания от Ню Йорк. Не след дълго обаче обявява новото си занимание за отегчително и монотонно и решава да потърси по-добро място в същата компания. След смяната на още няколко позиции и неуспешен опит за изкарване на прехраната си като баскетболист, Дейвид Пакард се среща отново с Бил Хюлет. Всъщност основната причина Дейв да се върне в Станфорд е приятелката му Люсил. Освен че се видял с нея, Пакард посетил и стария си приятел Били – посещение, което се превръща в бизнес дискусия с бледи идеи за производство на високочестотни приемници и медицинско оборудване.\nПрез 1938 година, любовта между Дейвид и Люсил прераства в предложение за сватба. Люсил приема, а за да бъде осъществена сватбата, Дейвид си взима неплатен петъчен отпуск от General Electric. Меденият месец продължава два дни – събота и неделя, а в понеделник Пакард е отново на работа. Той обаче има план – идеята на Дейв е да си изкара болнични за 9 месеца, през които трябва да получава по 55 долара на месец – това са 500 долара, част от които могат да бъдат инвестирани в проекта му с Бил. През юни 1939 година, Дейвид Пакард изпълнява плана си и заминава за Калифорния, знаейки, че едва ли ще се върне обратно. Бил намира двуетажна къща и предлага на Пакард да я наемат и да живеят в нея – Дейвид и жена му Люсил се нанасят на първия етаж, а Уилиям – в пристройката на къщата. До къщата имало и дървен гараж за кола, който бива обявен за работилницата на Хюлет и Пакард.\nНека бизнесът започне сега…\nВеднага след като се нанасят в новата си къща, Бил и Дейвид отварят чертежите и започват да мислят за първия си комерсиален продукт.\n9 години по-рано Хюлет имал интересна идея за използването на електрическа крушка в аудио осцилатор (електрическо устроиство, използвано от звуковите инженери), която да регулира изводите му без да причинява разсейвания. С използването на тази идея, Бил успял да проектира осцилатор, по-стабилен, евтин и точен от останалите, произвеждани по това време. Първият експеримент с този дизайн бил осъществен в лабораториите на професор Терман, а откривателят му го обявил за успешен. По-късно го занесъл на конференция на радио инженери, които останали очаровани от иновативия продукт. Това дарило с кураж младия конструктор, а Бил и Дейв решили прототипът да бъде разработен в комерсиално производство. За да го започнат обаче, двамата иноватори инвестирали специално заделените за целта 538 долара, част от които – взети назаем от подкрепящия ги във всякакви моменти проф. Терман.\nИ така, работата започнала и двамата приятели създали първите си няколко аудио осцилатори. Всичко протичало в дървената работилничка, докато не дошло време да боядисат панелите на корпуса. Тъй като не са имали машини за печене на боята, момчетата издебнали Люсил, жената на Дейв и изпекли панелите в семейната фурна. Люсил заявила, че от както това се е случило, печеното месо никога не е ставало вкусно.\nОсцилаторът е завършен, а Бил и Дейв го нарекли 200А. Тук обаче идва времето, когато продуктът трябва да бъде брандиран.\nИсторията с избирането на името е доста нестандартна – Хюлет и Пакард решили да хвърлят монета, за да определят как да се казва фирмата – Hewlett-Packard или Packard-Hewlett. Спечелил Пакард, но се замислил и решил, че Хюлет-Пакард му звучи по-добре. Така името на новата компания вече било избрано, а Дейвид Пакард никога не е имал причина да съжалява за това, че името му е на второ място.\nМомчетата заснели машината и направили брошура за нея, която изкопирали 25 пъти. Копията били изпратени до списък от 25 евентуални клиента, намерени и препоръчани лично от професор Терман.\nЦената, която Дейв и Бил поставили на новия HP 200A била точно 54.40 долара. Това специфично число не се дължи на определени сметки и маркетингови стратегии, а е избрано, за да подсеща клиентите за известен американски слоган “54-40 or Fight!”.\nТук ще направим малко отклонение, за да обясним какво всъщност значи това.\nПрез 1844 година, Съединените американски щати и Обединеното Кралство, контролиращо Британска Канада имали спор за земите на територията на Орегон, която се намира западно от планините Роки, между 42 и 54.4 градуса, северна географска ширина. През същата година кандидат президентът на демократите Джеймс Полк използва слогана “Fifty-four Forty or Fight!” (“54.4 или битка!”), като по този начин отправя заплаха към Великобритания, изисквайки цялата територия на Орегон. Полк печели изборите срещу конкурента си Хенри Клей със 38 000 гласа разлика в популярния вот. През 1846 година Джеймс Полк приема компромисното предложение на Лорд Абърдийн и ратифицира Договора за Орегон, според който границата между двете държави съвпада с 49-тия паралел. Такава е била и началната цел на Полк, като той всъщност не е искал да започне война с британците.\nНе е ясно до колко тази история е помогнала за маркетинговия успех на двамата младежи, но със сигурност най-голяма роля е изиграл фактът, че конкурентните устройства от този тип по това време са стрували между 200 и 600 долара.\nВ края на 1939 година, Hewlett-Packard декларират доход от 5369 долара и 1539 долара чиста печалба.\nМалко по-късно става ясен и един от първите по-голями клиенти на Хюлет и Пакард – Walt Disney. През 1940 година, студиото за анимационни филми поръчва осем броя от осцилатор модел 200B, по-късно използвани като екипировка в 12 театъра, където предавали филма “Фантазия”. Това окрилява младежите и им създава възможност да преместят работилницата си на по-удобно място от гаража в задния двор.\nСтабилизираната вече компания HP взима под наем две постройки на Page Mill Road и El Camino Real, отново в Palo Alto. Фирмата вече има 3 работника, а Бил и Дейв решават да им дадат 5-доларов бонус за Коледа. Друга стъпка, която те предприемат е стартирането на бонуси с големина пропорционална на производството. Това стимулира работниците и компанията увеличава оборотите. През същата 1940 година, Хюлет и Пакард правят първото си благотворително дарение от 5 долара.\nПрез 1941 година Уилиям Хюлет започва да служи като офицер в американската армия, а Втората световна война помага за просперитета на фирмата, заради по-голямото търсене на технически устройства. Като президент и мениджър на компанията остава Дейвид Пакард, а приходът на HP за тази година е 106 459 долара. Служителите вече са 6.\nПрез 1942 година започва строежа на първата сграда, собственост на Hewlett-Packard. Тя се състои от офиси, лаборатория и завод с обща площ от 929 квадратни метра. За да се подсигурят, Хюлет и Пакард конструират сградата по такъв начин, че ако бизнесът пропадне да могат да я преобразуват в хранителен магазин.\nСлед като един от работниците се разболява от туберколоза, Бил и Дейв спонсорират неговото семейство. Освен това, двамата собственици създават медицинска застраховка за служителите си, които в края на тази година са 8 на брой. Приходите вече са 522 803 долара.\nПрез следващата година работниците в компанията вече са се увеличили над 5 пъти и вече са 45. Приходите пък достигат почти един милион долара.\nПрез 1947 година Хюлет се завръща в Palo Alto и става вицепрезидент на HP. Дейвид пък е обявен за президент. HP вече имат собствен продуктов каталог, който съдържа 39 устройства. Пакард се изказва в Ню Йорк, че “Бъдещето на HP изглежда много обещаващо”.\nДо 1951 година, Hewlett-Packard продължава да напредва, като това, което помага много за компанията е мисълта за служителите в нея. По принцип работниците са свикнали да се чувстват като втора класа, след собствениците, но не и в компанията на Хюлет и Пакард. Те правят такава организация, че всички се чувстват равни – така служителите са доволни и работят с желание. Бил и Дейв пък показват още веднъж, че имат респект към тях, като дават част от собствените си акции на всеки, задържал се над 6 месеца, а освен това всеки работник с над 5 годишен стаж получава и осигурен пенсионен план от HP. Междувременно продажбите се разширяват до Европа, а приходите се покачват с висока скорост.\nКомпанията от Пало Алто влага доста пари в разработването на нова изчислителна техника, а резултатите не закъсняват. HP анонсира 524A – високоскоростен измервател на високи честоти. Тази операция 524A извършва за 1-2 секунди, докато продуктите на конкуренцията правят това за около 10 минути. Много радиостанции купуват HP 524A, за да настроят честотите си по FCC правилата за стабилност, което носи приход от 5.5 милиона долара. Служителите в края на 1951 са 215.\nПрез 1956 година HP произвежда първият си осцилоскоп ( инструмент за наблюдение изменението на електрическото напрежение във времето, а също и за измерване стойностите на това напрежение). Моделът се нарича 130A/150A. Приходите за годината са 20.3 милиона долара, а работниците се увеличават неколкократно – до 901 човека.\nБързият прогрес води до нужда от нова сграда. Тя се строи в Станфордския индустриален парк в Пало Алто и се разполага върху площ от 202 000 квадртни метра. Новото място потвърждава философията на компанията, че служителите трябва да се чувстват максимално добре, за да дават всичко от себе си. Сградата е оборудвана с климатици, красиво озеленени дворчета, кортове за волейбол и бадминтон, както и голяма кафетерия – всичко това, само и единствено за служителите на Hewlett-Packard. Приходът се увеличава до 28 милиона долара, а работниците са 1778.\nДейвид Пакард съставя 11 прости правила, които са помогнали максимално за невероятния успех на фирмата:\n1. Винаги мисли първо за другарят си\n2. Мисли кое е от голяма важност за другия човек\n3. Уважавай личните права на другия\n4. Отдавай искрена признателност\n5. Елиминирай негативите\n6. Избягвай откритите опити да променяш хората\n7. Опитвай се да проявиш разбиране към другия\n8. Проверявай повторно първото си впечатление за хората\n9. Взимай под внимание малките детайли\n10. Създай истински интерес в хората\n11. Давай напред\nМежду 1959 и 1960 година, HP вече има приходи от 48 милиона долара, а продуктите им се продават и на Стария континент. Hewlett-Packard купува F.L. Moseley Company и Boonton Radio Corporation. Компанията навлиза в сферата на медицинската техника и се появява на Азиатския пазар. През 1966 година HP анонсира първия си компютър – 2116A. Две години по-късно се появява и първият настолен калкулатор, струващ 4900 долара и наричан в някои реклами “персонален компютър” или просто PC. Терминът се използва и до днес. “Компютърът” е около 10 пъти по-бърз от останалите пресмятащи машини. Приходът на Hewlett-Packard за тази година е 268.9 милиона долара, а служителите са 13 430.\nПрез 70-те години, HP показва първия в света ръчен, преносим калкулатор, който се оказва поредният супер-доходоносен продукт.\nПрез 1973, компанията става първата в САЩ, която предоставя на служителите си възможността за гъвкаво работно време. Те могат да идват на работа когато решат, с условието да изпълняват 8-часовия работен ден. Бил Хюлет казва, че по този начин те ще имат повече време за семейството си, ще избягват задръстванията или просто ще удоволетворяват повече личните си нужди. Те пък се отблагодаряват като създават първия микрокомпютър, базиран на 4 килобайтови DRAM (Dynamic Random Access Memory) чипове, вместо дотогава използваните магнитни ядра. Малко по-късно HP представия и първия програмируем джобен калкулатор HP-65. Неговата цена е 795 долара. Годишните приходи надминават 1 милиард долара.\nВ следващите години Бил се отказва от президентския пост, а неговото място се заема от John Young. HP представят калкулатор-часовник с около 40 функции, както и стандартен калкулатор със съвременен вид. Първият автентичен персонален компютър на HP е създаден през 1980 година, а година по-късно HP отваря врати и в Китай. През 1982 година HP показват първия си ръчен компютър, стабден с 16K RAM и 48K ROM. Той е способен да работи с Basic и може да бъде свързван с модем, дигитален касетофон и принтер или плотер. Теглото му е само 737 грама.\nГодина по-късно Hewlett-Packard представя първия си тъчскрийн компютър, а Бил Хюлет печели “Национален медал на науката”, което е най-престижната награда за учени, “за своя принос в създаването и производството на устройства и инструменти, използващи електроника и полупроводници”. Награждаването се е състояло на 27 февруари 1985, а медалът е връчен лично от президентът Рейгън.\nПрез 90-те години, HP вече се разпростира почти из целия свят. Печалбите стават огромни, а фирмата не спира да пуска успешни продукти.\nHewlett-Packard отваря лаборатории в Токио, Япония, а служителите на компанията стават 92 000.\nПрез 1991 година е представянето на HP 95LX palmtop PC – портативен компютър, тежащ само 311 грама, но способен да прави калкулации като настолна система. Той притежава финансов калкулатор, телефонен указател, текстов редактор и инфрачервен порт за пренасяне на информация.\nПрез 1995 година Пакард публикува книгата си “The HP Way” – тя описва пътят на HP през годините, изградената бизнес практика, култура и мениджмънт, носещи големия успех. Година по-късно, пенсиониралият се през 1993 г., Дейвид Пакард умира на 83 години в Станфорд, Калифорния. Той ще бъде помнен дълго като един от най-успешните мениджъри в историята – човекът посмял да премахне до голяма степен йерархията в компанията си. Ход, който изпраща Hewlett-Packard сред най-големите имена в света.\nПрез същата година HP купува Convex Computer, а 3 години по-късно компанията представя първият си Jornada PDA (Персонален Дигитален Асистент – ултра-мобилен компютър). Той работи с операционна система Windows CE. Печалбата е 47 милиарда долара, а работниците са 124 600.\nПрез 1999 г. CEO на компанията става Кaрли Флорина – първата жена, заемаща такава длъжност. При нейното управление, компанията се връща малко назад и губи доста работни места. Приходите са 42 милиарда, а броя на служителите става 84 400. Борда на директорите изисква нейното оттегляне и тя се отказва на 9 февруари 2005 година.\nПрез 1999 година HP представят ново лого, и кампания наблягаща на концепция наречена “invent” (създавай).\nНа 12 януари 2001 година, почива Уилиям Хюлет – пионерът на Силициевата долина.\nНа 3 май 2002 година, HP се слива с Compaq, които са купили Tandem Computers (компания създадена от бивши работници на HP) и Digital Equipment Corporation. По този начин Hewlet-Packard се превръща в главен играч на пазара за мобилни и настолни компютри. HP купува още Indigo Digital Press и Scitex Vision. През ноември, същата година компанията представя първият си таблет – Compaq Tablet PC TC1000.\nПрез 2006 година HP сменя сменя поддръжката си с такава от страни с по ниско-платени работници – испанският отдел за поддръжка се мести в Словакия, германският към България, английският към Коста Рика и т.н.\nГодина по-късно, на 20 април 2007, Националния регистър на Историческите места в САЩ добавя към списъка си славния гараж на двамата приятели, Хюлет и Пакард.\nВ момента Hewlett-Packard е най-голямата технологична компания в света, като приходът и за миналата година е над 118 милиарда долара, а броят на служителите и е 321 000. От скоро, HP притежава още редица компании като Tabblo Inc., Logoworks, SPI Dynamics, Neoware, MacDermid ColorSpan, Opsware и EYP Mission Critical Facilities. HP Labs пък продължават да работят с пълна пара, като една от последните им разработки са уникалните Enviro батерии, които могат да издържат до 1000 цикъла без да намалее капацитетът им.\nКомпютрите на HP са най-продаваните в света, а компанията става първата в историята, обявила годишни приходи от над 100 милиарда долара.\nБлагодарим Ви, че отделихте време за прочитането на тази статия! Поздрави от Laptop.bg!\nСнимките са собственост на Hewlett-Packard Company.


Chalet Andon'Iarivo - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\nПовече за Chalet Andon'Iarivo\nИдеален за развлечения и отдих, Andon'Iarivo се намира в Chamoson, който е един от районите на Шамосон. Оттук гостите имат лесен достъп до всичко, което този оживен град може да предложи. С удобното си местоположение хотелът предлага лесен достъп до всички градски забележителности, които задължително трябва да се видят.\nAndon'Iarivo също така предлага много съоръжения за обогатяване на Вашия престой в Шамосон. Докато са отседнали в този чудесен хотел, гостите могат да се насладят на паркинг.\nАтмосферата на Andon'Iarivo се усеща във всяка стая. Удобства като балкон/тераса, телевизор, DVD/CD плейър, микровълнова фурна, миялна машина са само някои от даденостите на обекта. Освен това в хотела можете да се възползвате от множество предложения за приятно прекарване на свободното време. С перфектното си местоположение и несравними удобства, Andon'Iarivo е един чудесен избор в много отношения.\nМоля, уведомете предварително Chalet Andon'Iarivo за очаквания час на пристигането ви. Моля, имайте предвид, че цялата сума на резервацията е дължима преди настаняването. След като пълната сума на резервацията бъде получена, ще получите имейл с адреса на мястото за настаняване и указания как да получите ключ. При пристигане се изисква гаранционен депозит от 300 CHF за инцидентни разходи. Този депозит е изцяло възстановим при напускане след проверка на мястото за настаняване за евентуални щети.


elmodovar pictures: „МЕЛАНХОЛИЯ”- „ДА ВДИГНЕМ ТОСТ ЗА ЖИВОТА!”\nвсе още чакам да се интегрира в сайта пътеводител на културния стопаджия, но ще се...:)))\nЗа да навлезем в последната лента на най- упоритият във филмовите експерименти скандинавски режисьор и сценарист ЛАРС ФОН ТРИР, ще направя няколко уточнения, за които ме посъветва мой приятел- киновед: първо по отношение изписването на името на режисьора, тъй като навсякъде родните журналисти го назовават като ТРИЕР: Покойният проф. Андрейков се опитваше да го вмени на младите киноведи като ТРИР.Името на режисьора идва от Трир (немски: Trier) е най-старият град в Германия. Днешното наименование на града намира корените си от името на галското племе тревери, през латинското име на града Augusta.\nВече сме спокойни за изясняването на първата субстанция, а вторият ни указателен знак е свързан с понятието „МЕЛАНХОЛИЯ”, защото единствено в опознаването на същността на меланхолията като съдържание, ще открием и ключа към филма на ЛАРС ФОН ТРИР. Ето какво казва по този повод Google: „Меланхолия (на гръцки: μελανχολια) е вид човешко настроение,но да не се третира като определен вид депресия. Характеризира се с ниски нива на ентусиазъм и желание за активност. В миналото, още от 5-4 век пр. Хр. в писания на Хипократ, е описвано като болестно състояние, за което е характерно „липса на апетит, униние, безсъние, раздразнителност, безпокойство“. Твърдяло се е и че „скръб и страх, когато траят продължитлно време, причиняват меланхолия“. Смята се, че меланхолията е била онзи феномен, който днес се нарича клинична депресия.”\n„Меланхолия” на Ларс Фон Трир е определено филм за хора, които разсъждават върху смисъла на живота. В тази лента отстъстват скандални кадри. „Меланхолия” няма да предизвика пуритански „охкания” като предишната творба на датчанина „АНТИХРИСТ”, макар че и тук режисьорът ползва една специфична наративност на антигравитационно разпостиране на кадъра като минималистично движение на статиката-представете си черно-бяла снимка, в която сякаш частите се движат, ръководени от някаква магическа, невидима сила. Тук отново ще видите Шарлота Гинсбург, този път й партнират Кирстен Дънст, Кийфър Съдърланд, Шарлота Ръмплинг и още няколко актьори от старата, но нехващаща ръжда артистична генерация.\nСюжетът може би ще ви се стори семпъл: филмът разказва за една сватба, която е вид сделка за две буржоазни фамилии. Впоследствие става ясно, че след няколко дни „Меланхолия” ще се разбие върху земното кълбо. Тази непозната звезда се вижда като втора месечина всяка вечер. Скептиците гледат на пророчеството за разбиването на „Меланхолия” в Земята като панически, тревожен слух. Те се опитват с пирове по време на чума да „гримират” идеята за края на света. Но има край и всеки от главните персонажи: Клер, Жустин, Лео, Джон, реагират на идеята за „Танцът на смъртта”или траекторията на „Меланхолия” по различен начин.\nАко до този момент, разказът ми за „Меланхолия” не е възбудил люпопитство, ще ви провокирам с първате две минути от „Меланхолия”- страхотен монтаж и едър план, върху екрана се разполага лицето на Кирстен Дънст, чиито очи срещат на каданс падащи птици, а от пръстите й изригва светлина! „Меланхолия” поема хванатите за ръце Клер, Жустин и Лео – следва: тъмнина...\n„Когато казвам, че сме сами на Земята, трябва да ми повярвате!” – категорична е Жустин. Всички възприемат нейното поведение като емоционална болест, защото през цялото време на историята, Жустин е уморена, поемаща негативните оценки на своите близки, тя е като Земята днес-отровена и опакована в отрицателна енергия. Жустин на Кирстен Дънст е пречистваща, дори и в моментите на себеотричане. Силна роля на американската актриса, която има навика да работи със странни птици в киното (да си спомним участието й в творбите на Софи Копола). За тази роля в началото е поканена Пенелопе Круз, но колоритната испанка се отказва, примамена от „Карибски пирати”4. Струва ми се, че в случая присъствието на Кирстен Дънст създава невероятна, омекотяваща атмосфера, то се врязва точно като звездата „Меланхолия” в поведенческите реакции на Клер (Шарлота Гинсбург).\nУмората, отказът от светското, постоянният копнеж към съня-това са част от издайническите знаци на завладяващата ни меланхолия. Меланхолия е диагнозата на съвременния човек, страдащ по загубения Рай-истинското чувство за ЖИВОТ.\nВ този филм, Ларс Фон Трир работи с камерата по правилата на „Догма”- грубо, без фокуси, ако изключим началото и финала на филма. С „Меланхолия” Ларс Фон Трир ми напомня донякъде на Тарковски и „Жертвоприношение”. В зрялостта на един творчески път, режисьорите търсят отговора за Краят на света. А той е простичък-отговорът се крие в залеза на безкрайността. „Залезът на безкрайността” пък е друга тема за разговор... тогава, когато търсим историята за началото на света...\nПубликувано от eli mateeva в 14:02 ч.


Какво представлява ламинирания паркет и с какво е по-добър от друг вид подова настилка? - Presata.com - Новини и анализи\nby admin 30.06.2017 05.11.2019 6 1360\nСигурно в момента се чудите какъв избор на подова настилка да направите за вашия дом? Ние ще ви предложим ламиниран паркет, най-доброто качество на пазара. Характерното за ламинираният паркет е, че той е направен да бъде изключително издръжлив на натиск, трудно се надрасква и лесно се почиства. Каква по-добра комбинация от това за вашия дом. Тайната на здравината на ламинирания паркет се крие в това, че за постигането на краен продукт е нужно наслагането на няколко слоя дървесина.\nНай-дебелият слой дървесина се слага най-отдолу. След това следва сърцевината, в която се поставя допълнително смола за по-голяма устойчивост от влага и проникване на частици. На последно място, но не и по-важност стои слоят, който отговаря за визията на ламината. Той може да наподобява дърво, камък или нещо различно, което няма да видите при стандартните подови настилки.\nСъществуват технологии, които позволяват наслагането на слой с изображения, които са с висока резолюция. Това прави ламинираният паркет да изглежда реалистично и да не се отличава от оригиналната материя, която наподобява. Над този слой има още един, който е предназначен да предпазва от ежедневната употреба. Той предпазва от драскотини и по-сериозни щети.\nЛаминираният паркет и виниловите настилки са синтетични подове, което означава, че са изкуствени и имитират естествени такива. Тайната на двата вида е в това, че те могат да пресъздават красотата на: камък, плочки, дърво, дори метал и кожа. И с това се изчерпват всички прилики между двата вида подови настилки. Разликите започват с това, че виниловите подови настилки са еластични за разлика от ламинираните. Поставянето на ламиниран паркет е много по-лесна процедура, от поставянето на винилова настилка. И двете се почистват лесно, но и двете използват различни методи за почистване. Ние ви препоръчваме ламиниран паркет, елате в нашия магазин и изберете моделът с най-приятен визуален дизайн за вашия дом.