It has notin' to do with me: 2009/10\nНе обичам повторенията (един особен тип повторения, за да не си противореча, защото има и такива, които вероятно харесвам). Не обичам и такива улеснения. През пръсти. Но много искам.\nбях забравила какво е да те виждам по отблъскващ начин\nбях забравила и съжалявам, че си спомних\nможе би, ако спра да мисля за всичко, ще дам и на теб, и на себе си, и на всичко, което предполагам, че искам, втори шанс\nтук е спокойно, защото никой не иска повече. никой не иска структура и теза, тук съм аз, без структура и теза\nпредстави си какъв би бил, ако загубиш способността си да използваш думите. ако онемееш, ако изведнъж умението да пишеш ти се стори непонятно и непознато. ако не чуваш текстовете на песните, ако не четеш по устните прошепнатите съобщения, ако просто изчезнат думите от този свят. какво ще остане от теб?\nкакво ще кажеш за небето, което има цвят на тежко лилаво, примесено с дим, което зимно е паднало над къщите, дворовете, улиците и дърветата? ако не можеш да опишеш мириса в стаята като такъв от „студена котка" и трябва само с жестове и погледи да се запазваш цял, да се запазваш такъв, какъвто искаш да си?\nако нямаш правото да привличаш нечие внимание със смели, дръзки реплики, ако е просто невъзможно да го направиш, уж случайно да вмъкнеш някой цитат или да споменеш някой човек? какво ще правиш?\nпредстави си, че всичко е премрежени погледи, усмивки и юмруци, удрящи само и само да не прибираш кашон в дрешник, а да изхвърлиш емоциите си по неелгантен, неизискан начин като не-дама?\nпредстави си, че си изградила образ в съзнанието си, който все пак някога е бил реален, щом си го чувствала така, когато не е било нужно да натискаш копчето на дистанционното и да включваш въображението си?\nпредстави си, че си Стайнбек, който за домашно трябва да пише есе и това му се струва страшно досадно\nпредстави си, че си на терасата и не се плашиш от всеки логичен и нормален за късната вечер шум, че запазваш самобладание и дори се готвиш да продължение по-късно\nпредстави си всичко това и си представи моя ден, пълен с милиони, милиони мисли, които няма къде да дяна, които се точат и стържат, докато преминават, и аз, самата аз усещам, че ако се опитам да ги върна и събера, ще е твърде неестествено, ще е все едно търся спасение в купчина пепел, но все пак се мъча да ги издърпам, за да ги видя все още неизгорели във вселената, макар ясно да съзнавам, че едва ли ще ми помогнат\nпредставяш ли си всичко това\nпредставяш ли си как искаш да увеличиш докрай, когато идва рефренът, и всъщност го правиш, но имаш нуждата и останалите да видят и чуят колко болезнено се нуждаеш от музиката, разрушаваща слухове и мисли\nЩе го публикувам. Каквото и да напиша. Откъдето и да започна. Не е важно за кадифе или велур ще разказвам. Черно, синьо или пък червено. Парфюмени облачета сладникави пари по кожата. Няма никакво значение.\nВажното е, че в чантата имам химикал, но нямам лист. Хубавото е, че кутиите от цигари предоставят достатъчно количество площ, върху което да издишаш поне четвъртинка от това, което съзидателно те задушава.\nТова, което вбесява другите у нея, е безразличието й към техните схеми и графици, техните ежедневни задължения, тяхното безпокойство, възникнало заради невероятно дребни и пренебрежими явления. Тя може да се запали със само две минути разсеяност и безразличие към останалото, онова, което не я придърпва с изящно протягащи се и бягащи надалеч ръце от мираж. Не я интересува. Обичам нейната апатия.\nЗащото тя слуша Skin, но напоследък се прибира толкова уморена, че не й остава време да претегли вариантите и автоматично се спира на по-тъмната картина - легло, одеяло като завивка, одеяло като възглавница, черно-синьо-неоново осветление, рандъм въртящи се песни в продължение на около час, от които чува най-много първите две, а след това претопява всичко, което е казала и направила, неказала, непоказала, непосмяла да направи, помислила и непомислила - в лек, сух и незадоволителен полусън, неизпиващ всяка капка изтощение и "вчера", а надграждащ още суша, сеещ къснооктомврийска и алогична за тази година пустота. Сън, навяващ откъслечни спомени за предишни шаблони и дни, сън, напомнящ, че за да вървиш напред, трябва да бързаш, да се учиш от миналото и понякога да спираш за няколко минути, за да опиташ да видиш през и да откриеш какво още би могъл да сториш.\nда ви кажа ли кое е най-болезнено за един писател - без значение дали е аматьор, в разцвета си, или вече утвърден такъв - най-болезнено е да се спре на свои стари текстове и да не успее да открие и почувства онази причина, подбудила го да ги създаде\nтогава подхожда към тях като към ново четиво, от което да се учи, и се пита "къде е смисълът?"\nобичта избива по хората през октомври\nте, те обичат да обичат през есента\nкогато сутрините са тъмни, а нощите се спускат ниско и беззвездно, когато небето е лилаво и опушено, когато въздухът е студен, когато ухае на зима и гол, сив асфалт\nкогато кошмари ги пробуждат в 5 сутринта и когато се изправят изпотени и осъзнали ужасната нужда да прогонят самотата с горяща, силна, тежка и промиваща хлада и меланхолията любов\nчудя се кога една песен е по-хубава\nкогато за първи път чуеш текста и започнеш да я виждаш от хиляди различни ъгли и си позволиш да се гмурнеш в нея .. или пък когато просто нещо те грабне от първото слушане, без да я опознаваш, без да се опитваш да я разбираш\nсъс сигурност не е когато вече знаеш текста, смисъла и чувствата й наизуст и я пускаш просто защото някога е била току-що проникнала в същността ти, в онези дни и онези техни чувства-предвестници, а сега е останала празна и разкрита, без душа .. поне до следващия път, когато решиш, че си я забравил и имаш нужда да я откриеш отново\nобичам, когато понякога чувам далечното дрънчене на най-тихите китари (понеже имам хубави слушалки) - звучи все едно телефонът ми звъни от другата стая през плътния калъф, като от друг свят, гъделичкане от реалността, което, както в много редки случаи, не те изнервя\nпести похвалите си, когато се отнася за нещо добро, защото по-късно може да се появи нещо наистина добро и да не смееш да кажеш, че е такова, защото си горда\nПозволено ли ми е да не разбирам? Да не съм наясно, да не съм стигнала достатъчно напред в мислите и прозренията и просто да не разбирам. Да изолзвам това изоставане, това недостатъчно осмисляне и непорастване в своя полза. Мога ли така да изкривя разочарованието и тихата агония от това, че вероятно няма как да видя нещо, което дори трудно си представям, така, че да се почувствам доволна и спокойна. Позволени ли са такива неща?\nВсичко опира до момента, в който, сигурен в себе си, ще си готов да си позволяваш всичко на света или пък да не си. Стига да знаеш, че не го правиш, защото ти е позволено да си го позволиш. Трябва да си готов - без лъжи и измами.\nИ сега разбирам, че както аз съм чувствителна към глупави и необмислено оригинални изказвания, така другите може би са чувствителни към глупави и недодялани реакции и действия.\nНе защото някой трябва да знае как се чувсттвам точно аз, а защото е чувство трудно и неясно, сложно и дълбоко, което си струва да бъде описано.\nвсе едно те няма и по-малко СИ, все едно всички дни с гордо вдигната глава са се претопили пред очите ти за някакъв си малък и нищожен миг, сякаш не можеш да се обърнеш към себе си, понеже се храниш с чужди мисли, вдъхновяват те, дават ти идеи и ги експлоатираш с жалката си способност да попиваш\nняма те, няма те тогава\nпоне когато го осъзнаеш\nЗащото понякога губиш страшно много, ако всичко, за което мислиш, е единствено как ще изглеждаш, как ще звучиш, какво впечатление ще направи работата ти, забравяйки, че хората могат да открият някаква сантиментална стойност в писмото, написано с леко разкривен почерк, в някое изчервяване или притеснение, в някоя уж неудобна за теб ситуация. Могат да открият чар в тези неща и ако се научиш усърдно да работиш за себе си, щом не искаш да грешиш, и едновременно да обичаш сладката наивност и невинност на грешките си, готов понякога отново да допуснеш някоя такава, защото е дори приятно да не си машина - тогава ще разбереш колко много прашно щастие може да изровиш от боклука на заровените си спомени и колко огромно количество несътворено такова ще си готов да изваеш от влажните дъждовни дни, които накъдрят изправената ти коса, до неочакваните срещи, болката, неловкостта от нечие докосване и страха от близостта.\nИска ми се да имам цялото време на света, ей така, за една вечер, или поне половината от него, за да мога да се влюбя във всичката музика, в която знам, че мога да се влюбя.\nНикога не си бе позволявала очите й да бъдат късния октомври или пък средата на ноември. Винаги са отразявали и рисували първите седмици на кафяво-жълто-червения сезон в себе си, в посоките и пътищата, по които поемат. Есенни, смрачаващи се, но и светли, топли, вдъхновяващи. Никога не си бе позволявала да заприличат на развилнялата се есен. Не им бе дала да попият ледните ноемврийски тръпки. Ситният дъжд, блъскан и отклоняван от свирепия, хищен вятър, хилядите пръски и усойните кичури коса, влизащи в очите и затрудняващи разговорите.\nМалки депресиращи бури, смесени с истеричен студ. Викове на недостатъчност щяха да бъдат очите й, ако се бе оставила на подобно време да нахлуе в погледа й, да се вмести и слее с него. Щеше да заприлича на разплакано малко дете с горящи пламъци там, където през лятото те поглъща бездна от синьо - пламъци на егоизъм и потиснати, вакуумирани писъци, много скрити и задавени съобщителни изречения от рода на "Искам" и грамове болка и недоверие заради постоянно стиснатите зъби.\nОнези, за които оставаш нисък, въпреки че си се облякъл във вертикални райета с цел да ги манипулираш и да манипулираш себе си, са хората, които най-много те смущават. Хората, които имат някакво странно усещане за справедливост, обективност и реалност. Които, без дълго и сложно да претеглят плюсовете и минусите, знаят какво е най-добре да бъде направено.\nИ от тях е толкова трудно да се скриеш, защото те знаят какво целиш с поведението си, какво опитваш да построиш с думи и актьорска игра. Те не виждат нищо съзидателно в маскирането, защото са минали отдавна през него и са успели да излезнат чисти или са просто хора, които никога не са се докосвали до същинския боклук и са твърде чувствителни към отпадъци. И винаги пронизват с поглед, който необвинително, а просто разбиращо, но не и съпричастно казва "Знам какво правиш."\nАко се виждаш красив и в най-грозните моменти, значи криеш нещо специално у себе си.\nСъществува един момент, в който усмивката е на границата на логичното и нелогичното. Момент, в който няма нищо нередно в това да се усмихваш, но след две-три секунди осъзнаваш, че точно тази усмивка, проточила се в последните няколко минути и плавно размила се и попила в изражението на лицето, в момента те завлича някъде и единственият правилен извод, до който можеш бързо и безпроблемно да стигнеш, е, че това е мигът на откъсването.\nКлепачите се спускат флегматично, самотно и вглъбено. Те са само твои и само те разбират тежестта, на която си ги осъдил. Когато паднат с дъх на покой и утеха, гравитацията яростно се задвижда със зъбните си колела, изпуска пара и надава страшно начално бучене, с което рязко и поглъщащо те дърпа надолу, и надолу, и надолу. Няма ги тръпките по кръвоносните съдове, стрелкащи се из вътрешния слой на кожата, но я има ужасната умора, сънливост, крехкото изтощение и безсилието. Опитваш да отвориш очите си и да погледнеш хората през диоптъра на действителността и на трезвата преценка, но разбираш, че е невъзможно. Няма как животът да проникне в погледа ти в точно този момент. И ти стават ясни всички описания на загубили искрата си погледи, изпуснали живеца, блясъка и светлината си, забравили пулсиращото следене и съсредоточаване в света.\nНе, не можеш да закрепиш клепачите си, не можеш да ги задържиш отворени. Очите вече нямат бадемовидна форма, защото дори тя изисква твърде много физически и психически усилия, за да бъде поддържана.\nВ гърлото се е заклещил облак прах или може би облак дим. Тежък и плътен, тровещ и смътно погубващ вярата ти в хубавия край на вечерта.\nНо цигарените вдишвания са придобили различен вкус. Не се утаяват, не тежат, а просто ледено преминават по горната рамка на устната кухина и се спират при онзи облак дим, само че с дъх на планински въздух, на изгаряща студенина.\nЗа жалост, заглавията, които ми се струват най-подходящи за моментните ми неудържими желания да напиша нещо, винаги биват заглушени от хода на времето и някак избледняват, а на тяхно място откривам нови, много по-пасващи на момента.\nИ така стигнах до тук, докато чакам половин литър вода да изкипи.\nПонякога всичко, което ти трябва да знаеш, е кога да смяташ хората за еднакви и кога да си припомняш, че все пак са различни.\nАко можеш да преживееш всяко нещо, защо твърдиш, че искаш да променяш?\nЗнам какво правя и колко нередно е, знам, че използвам само 40%, защото, както написах преди малко - " мисля, че е така. ако КПД-то ти е 70%, а използваш само 40 от тях, опитвайки се да го скриеш от себе си, накрая оставаш нещастен". Знам, че трябва да се хванеш за жиците и стълбовете, за канапетата и тапицерията им, за стъклото над масата и формите, които са образували отпечатъците от пожълтели груби пръсти, ухаещи на глицеринов крем. Знам, че в единиците нещо има още толкова, което да опишеш. Знам, че след като си задълбал твърде отвъд нормалното според някои, е възможно да се отделиш на космическо отдалечено разстояние, за да погледнеш земята и онова стъкло над масата като от спътник и да обобщиш всичко, свеждайки близките и далечните му характеристики към ситуацията, към реалността и илюзията, към живота. Всички ние очакваме да можеш да си такъв, а аз очаквам да съм способна да съм такава. Но сега. Сега просто ми дайте право да отмия съня.\nПубликуван от Vesella в 2:29 AM No comments:\nЕтикети: shortcut, нормално, чернова, щрихи\nПубликуван от Vesella в 4:38 AM 1 comment:\n(относително старо и годно за тонове реадакция, с които не ми се занимава..)\nПобърквах се в тишината. Всяка мъничка вибрация преминаваше през тялото ми като ураган, след който никога не успявах да се съвзема навреме. Тъкмо когато се изправях, ме връхлиташе ново торнадо – по-бурно, по-силно и по-несломимо. Битието ми беше като на вейка; найлонов плик, намерил убежището си на някой посърнал клон, докато ветровете безжалостно го брулят и разкъсват отвътре.\nТака тишината се опитваше да се отърве от мен всеки божи ден. Събуждаше ме рано или пък прекалено късно сутрин – когато и да се случваше, обичаше да надвисва над главата ми и кротко да ме гледа. Аз никога не успях да свикна и да преодолея този й ужасен навик. Зорките й, коварни очи ме следяха уж мило и загрижено, но всъщност просто бяха внимателни. Търсеха пролуката, през която сноп унищожение да премине и да превърне привидното ми спокойствие в история.\nОтивах в банята, за да измия зъбите си – тя заставаше зад гърба ми и зловещо издаваше своето присъствие. Отражението в огледалото никога не се променяше – бях сама, но знаех, че някъде там, на сантиметри зад мен, чуждо съзнание витае.\nГлътка горещо, ароматно кафе бе единствената обнадеждаваща мисъл в тези светли по модул дни. В главата ми чашата сама се рисуваше – от дъното до извитата дръжка, която щеше да е единствената хладна част от съда. Нямах търпение да затворя очи, а след като отново открехна клепачите си за света, да го направя с онази упояваща течност под съпровода на утринните лъчи, вещаещи изненади и много, много по-малко тишина.\nЖивотът ми започна да се върти. По-скоро животът ми започна да се задвижва. Явно оста, на която се крепеше, се бе оказала твърда и не особено лесна за прекършване. Като дете, настанило се на удобна седалка на виенско колело, аз тръпнех в очакване огромната машина да започне да се движи. Първият лек трус винаги е най-хубав. Тогава знаеш, че след няколко секунди земята ще се отдалечи, докато не се превърне в съвсем различен, леко размазан и откъснат свят, далеч от новия такъв, кръжащ във въздуха.\nБях се зарекла никога да не потъвам в плаващите пясъци на канцеларската работа. В списъка, залепен на хладилника – онзи списък с неща, от които зависи дали животът ми ще се насочи в правилна посока, или пък, напротив, ще полети назад, та дори и надолу, фигурираха няколко точки, които заплашително бяха повдигнали големия си показалец.\nАз трябваше да променя света. Когато бях на шестнайсет, все още неориентирана, но с мозък, пълен до дупка с какви ли не идеи и контрамнения, силно вярвах, че някой ден, вместо да им се изсмея и изхвърля на най-близкото сметище, аз ще си спомня за всичките си залежи на налудничави мечти и ще преобърна цялата вселена.\nНай-отгоре, с удебелен шрифт, малко над крива, надраскана с намерение да утрои значението на така или иначе важното понятие, стоеше думата „Изкуство”.\nТа, разбира се. Как ще промениш света, ако нямаш набор от гениалност, умопомрачителни таланти и стотици нестандартни идеи, с които да залееш закостенелия, тесногръд и понякога скучноват свят?\nЧаках. Чаках в някой хладен и полудъждовен ден вдъхновението ми да се покаже, виновно за това, че толкова дълго се е крило, да отвлече всичките ми планове за действие и да ги превърне в реалност.\nСтанах на седемнайсет. Нищо невероятно, потресаващо или разтърсващо не се бе случило. В главата ми избухваха вулкани от думи, аз тичах към писалката, за да ги\nспася, преди да се вкаменят в студена магма, но никога не успявах да стигна навреме.\nЗапазих някакви остатъци от миналогодишните си идеи. Другите погледнах с лупата на\nвъзрастта и убедена отсякох: „Детски работи”.\nИмаше много дни, адски много седмици, върху които сеех семената на младостта, смехът не ме оставяше и въпреки дъждовните четвъртъци, животът можеше да се нарече хубав.\nЛягах късно, ставах рано. С мислени клечки за зъби държах клепачите си, когато се събуждах в тъмнината, но след животворно плискане с вода денят започваше отново, а аз чаках да ми покаже накъде да вървя.\nОставаше ми пренебрежително малко време до края, след който щях да опаковам спомените и части от вещите си и да тръгна по следите на сърцето / в онзи случай – страстта към непознатото/. Последните си свободни месеци, преди да осъзная, че животът на зрял и сериозен човек наистина ме причаква зад ъгли и в тъмни пресечки, аз се хвърлих в своето голямо странстване.\nПо паркета в стаята ми хвърчаха надраскани листове, скици, проза и поезия. Безброй много книги, струпани накуп, или самотно линеещи, запълваха обема на помещенията, които най-често обитавах. Нямаше минута, в която животът ми да потъне в тишина без своя велик саундтрак. Изтезавайки очите под нощните лампи, студуваща и очакваща развръзката, си повтарях „само още една страница”, а погледнех ли часовника, бяха минали цели тридесет, та и повече, в които сюжетната линия само се усложняваше, вместо да се разкрие.\nБиографиите на великите, големи, ненадминати (и така нататък суперлативи, с които увенчавах разни хора като мен и всички останали) личности тропаха със скъпите си обувки по чупливите ми възприятия и минута след минута, ден след ден аз пишех сценарий, с който бях готова да получа „Оскар”. Репетирах дори речта си наум – речта за онези награди, чиято публика е целият свят, но най-важният гост е невидим, защото се крие между камери, предсърдия и вряща кръв. Подозирах, че това бе домът на щастието.\nЛятото на 98-ма беше моето голямо Лято. Събрала всичко онова, което светът бе така благосклонен да поднесе пред късогледите ми очи, аз реших, че е време.\nИ наистина беше време.\nСтрелката на часовника направи първата си реална крачка в една нощ, в която липсата на избор владееше, а познатите ми занимания се бяха превърнали в най-отегчителните дейности на света. Имах два избора – да спя или да не спя. Първият беше всичко друго, но не и приемлив. Фокусирах мислите си върху втората алтернатива. Разсъжденията не се проточиха особено дълго и докато надрасках план-тезиса на тази лудост, вече бях събрала в раницата си най-нужното и на пръсти напусках апартамента.\nРазни хора започнаха да изплуват на въображаемия ми екран, а аз се мъчех да избера един от тях, който да ме последва в епичното ми първо бягство. Малко бяха тези, които щяха да оставят юргана, загърнат на една страна, и тайно да се запътят към изхода със сдържан глас, който волно да отпуснат, когато всичко, което ни заобикаля, е свободата.\nМалката ми лудост изправяше клетките ми пред едно величествено вълнение, но все пак възпитанието и внедрената съобразителност укорително повдигнаха червен знак „Стоп”. Реших, че смелостта ми би надминала очакванията ми само ако тръгна сама в нощта.\nЗатова го направих.\nНощният въздух не може да се сравнява с дневния. Вървях по празните улици в три през нощта, безстрашна и заредена с огромно количество енергия и адреналин. Нямах идея къде и защо трябва да отида, но бях сигурна, че не трябва да остана, окована от веригите на ежедневието си.\nВ някои блокове тук-там блещукаха мръсножълти светлинки, но преобладаваше цветът на съня, в който хората блажено бяха потънали. Разминавах се с измършавели бездомни кучета, а в локвите се отразяваха студените и сиви улични лампи.\n„Светът щеше да е по-красиво място, ако нямаше улични лампи” – убеждавах се наум\nи, разбира се, си вярвах.\nНеусетно бяха минали двадесет и пет минути, а въздухът – все по-разреден и все по-хладен – започна да навява тревога в юношеската ми, готова за смях, сълзи и лудост душа.\nСлед като подминах още няколко пресечки, погледнах към лявата си китка. 04:04. Съдбовно.\nПред очите ми, гола и самотна, лежеше магистралата. Магистралата, където хора и истории профучаваха за секунди, хора и истории се губеха навеки, хора и истории се\nраждаха. Тогава пред мен се запали крушката на гениалната идея. И вече знаех – щях да пътувам. Макар в неподходящо време, за всеки влак си има пътник, за всеки, бягащ от четирите стени, има човек, който да го качи на стоп.\nНастръхнала, губеща смелостта си капка по капка, тихичко си шепнех някакви молитви и с цялото си същество се опитвах да призова каквото и да е превозно средство.\nМина огромен тир, но интуицията ми подсказа, че не той ще е корабът, на който ще осъществя авантюрата си. Отдалече забръмчаха леки коли, но моята вдигната ръка не бе достатъчно умоляваща, за да склонят и да ме качат. 4:18. Времето напредваше, а не можех да се прибера вкъщи в шест, когато всички тепърва започват да търкат сънени очи. Вкъщи. Какво странно понятие. Бях толкова отдалечена от него, най-вече в мислите си.\nОтдавна желанието да избягам някъде се стаяваше по ъгълчетата на душата, но никога не му бях дала правото да изкрещи, че съществува. Тази нощ бе идеалният момент, в който да ме уведоми и да предприемем акция заедно.\nБез да знам, бях вдигнала ръката си и като по някакво чудо един черен „Ситроен” откликна на повика й.\nКолата бавно спря пред мен, а след това вратата се отвори. През наближаващата сутрин две очи ме прободоха.\n- Качвай се – изрече младежът, застанал зад волана.\nПотреперих, но знаех, че няма връщане назад. Влезнах и се настаних на мястото до него.\nПред мен стоеше около 26-27-годишен мъж. Първото нещо, което си помислих, беше, че е недоспал. Оглеждаше ме с малките си очички сякаш се опитваше да разкрие цялата ми история и всички причини, заради които се намирах до него.\n- Малко странно..-подхвана той.\nЗнаех, че очакваше да попитам за какво става въпрос, но аз търпеливо изчаках.\n- Вместо да спиш, стоиш в чужда кола с напълно непознат. Не се ли страхуваш?\n- От кого? От теб? – незнайно как събрах кураж да кажа аз.\n- Така да е, щом си смела. Аз пътувам към морето. Имам стока за разтоварване.\n- Добре. Към морето – наистина обичах морето и се съгласих.\nДвигателят изрева, а пътят започна стремглаво да се свлича пред премрежения ми поглед.\nС притеснение огледах колата, търсейки нещо необичайно. От малка бях свикнала да се страхувам, да очаквам нещо скрито и мистериозно да се появи. Когато бях на дванайсет, влезнах в една изоставена къща с надеждата да открия някого. Но не намерих призраци или нещо подобно. Остана ми само белегът на ръката, защото ме ухапа огромно бясно куче. Нуждаех се от своя страх.\n- Ще запаля цигара. Надявам се да не възразяваш.\n- Не, няма проблем. Все пак аз съм излишната тук.\n- Никога повече не се наричай така. Ще заживееш с мисълта, че наистина си излишна – каза разпалено той.\n- Нима не съм?\n- Щом съм решил да спра и да те оставя да влезеш, значи не си. Няма нищо случайно,\nНе исках да му отговарям.\nНаклоних се напред и включих радиото.\nНямах сили да водя сериозни разговори. Ужасна музика, ужасна музика, ужасна музика. Радиата не се интересуваха за безнадеждните стопаджии в пет сутринта.\nПод седалката ми се белееше ъгълчето на малка хартийка. Съмнителният непознат изтръскваше цигарата си през отворения прозорец. Обърнах листчето – беше снимка. Две хубави малки момчета, близнаци, и вероятно баща им, застанал зад тях, красив и усмихнат.\nПуснах изображението върху прашния под и се загледах в пътя.\n- Явно не искаш да си говорим – малко укорително каза шофьорът ми.\n- Уморена съм. А и не знам за какво бихме могли да си говорим.\n- Как се казваш например?\n- Това не е интересна тема за разговор.\n- Това не е задоволителен отговор.\n- Милен. Приятно ми е.\nОбразът започна да се доизгражда. Милен беше странен, пушеше цигара след цигара и през половин минута се обръщаше към мен с несигурно изражение. Беше пет и трийсет сутринта, когато реших, че може би трябва да го опозная. Имаше нещо особено в него.\nИзведнъж разби тишината на мислите ми с поредния си въпрос.\n- Защо си с мен, Олга?\n- Къде трябва да съм? – неразбиращо отвърнах.\n- Домът ми е последното място, където бих искала да бъда сега.\n- Домът е всичко, за което някога ще се бориш.\n- Къде е твоят дом? – попитах аз.\n- Аз нямам дом.\n- А търсиш ли го?\n- Използваш думите ми срещу мен. Харесвам те.\nКогато изрече последното изречение, сниши тона си.\n- Това не е задоволителен отговор – отговорих веднага.\n- Опитвам. Но понякога е сложно.\n- Всичко гениално е просто, нали знаеш?\n- Не си ли прекалено малка, за да говориш така? – рязко отвърна Милен, оглеждайки ме отгоре-додолу.\n- Не мисля, че фактите имат нещо общо с възрастта.\n- Когато почнеш да вярваш, че има факти, започваш да остаряваш.\n- Значи вече го знаеш?\n- Знам много неща, които умирам да не знам.\nСведе глава и затвори очи за секунда. Отвори ги, погледна ме за миг многозначително и отново се фокусира върху пътя.\n- Дай ми пример – казах аз.\n- Никой не се интересува от нищо друго, освен себе си.\n- Това е нещо нормално. И всеки го знае. Искам да ми дадеш по-добър пример – продължавах да настоявам.\n- Хората искат другите да страдат.\n- Някои хора.\n- Всички хора.\n- Някои хора – натъртено повторих.\n- Сестра ми беше много влюбена в едно момче. В последствие и той се влюби в нея. Но тя винаги се бе страхувала да покаже любовта си. Получи цялата му отдаденост, но не\nсмееше да му даде своята. Мина година и половина, откакто бяха заедно. Един ден откриха диабет на въпросния й приятел. Сестра ми трябваше да се грижи за него, да му бие инсулин и така нататък.. Знаеш. Докторите казваха, че ако не нарушава предписанията, ще живее нормално. Но той започна да се влошава. Все повече и повече. Колкото повече го надвиваше болестта, толкова по-любвеобилна ставаше сестра ми. Вкараха го в болница. Ася не спеше по цели нощи, а просто стоеше, хванала ръката му, и му говореше. След три седмици той умря. Тя започна да ходи на гроба му и да му разказва всички онези неща, които не бе могла, когато беше жив. Говореше му с часове.\n- Чувствала се е свободна да обича човек, който няма как да реагира?\n- Не ме прекъсвай – изръмжа Милен. - Седмица след погребението главният лекар, който го бе лекувал, позвъня, за да говори с някого от семейството ми. Вдигнах аз. Изследванията сочели, че през последните три месеца Александър не е получавал нужната доза инсулин. Заради това диабетът се развил още повече и той умрял. Погледнах през прозореца. Ася стоеше замислена на една слънчева пейка, държеше негова снимка в ръка и тихо ридаеше. Тогава разбрах.\n- Боже. Убила го е. Само за да може да го обича – изумено изрекох аз.\n- Жалко, толкова жалко. Хората са нищожни.\n- Може би.. може би си прав. Но не всички са такива.\n- Всички са такива. Слаби и самосъжаляващи се. И въпреки, че го знаят, никога не спират да повтарят грешките си.\n- Много добре знаеш, че всеки греши.\n- Знам. И аз греша. Но не повтарям грешките си. Нито пък тези на другите.\n- Доста самоуверено, не мислиш ли?\n- Не. Просто това е истината.\n- Какво се случи със сестра ти след това?\n- Омъжи се за някакъв кретен. Родиха им се момчета - близнаци. Прекрасни деца. Но не заслужават да ги отглеждат такива родители. Не заслужават.\n- Явно имаш някакъв проблем с нея. Защо просто не преодолееш случилото се? Все пак тя страда и вината е нейна.\n- Александър не заслужаваше такава съдба само защото Ася бе недорасла в чувствата си лигла.\nВената на челото му изпъкна, дишането му се учести.\n- Струваш ми се прекалено загрижен за него. Няма нищо случайно, нали знаеш?\n- Защо не пробваш псевдопсихологическите си умения върху някого другиго? – раздразнено отвърна той. - Малка си. Не го забравяй.\nНастъпи мълчание, в което нищо друго освен една-единствена въздишка не успя да нахлуе.\n- Щастлива ли си, Олга? – попита Милен изневиделица, като ме следеше с крайчеца на окото си, докато управляваше колата.\n- Твърде относителен въпрос.\n- Няма относителни въпроси. Отговори ми с „да” или „не” – отсече хладно той.\n- Ами.. наистина не мога да.. – мъчех се да смотолевя аз.\n- Да или не? – гласът му бе леденостуден и настойчив.\n- Да, сега съм щастлива. Свободна съм – излъгах.\nМилен изхвърли догарящия фас през прозореца и заби поглед в хоризонта.\nМълчанието тегнеше, бе тягостно и прокарваше смразяващи тръпки по атмосферата.\nНаблюдавах дългите пръсти и тънката му кожа, през която вените изпъкваха като тънки реки електричество. Ноктите му се спускаха в ритмична последователност върху таблото на колата. Каменното му, вглъбено изражение вдъхваше уплаха и напрежение.\nМоже би, ако се усмихнеше, щях да го харесам повече. Но той просто гледаше напред.\n- А ти.. щастлив ли си? – едва отроних аз.\n- Не си позволявам да бъда много щастлив поради три причини.\n- Цели три? Ще ги споделиш ли?\n- Първо – и той повдигна десния си палец – не мога да съм щастлив, защото ако се задоволя с това, което имам, никога няма да получа още.\n- Какво имаш предвид? – попитах аз.\n- Алчен съм и винаги искам още. Никога нищо не е достатъчно. Кажи ми какво ще направиш, ако разбереш, че няма как да бъдеш по-щастлива, дори да си на върха на еуфорията и успеха?\n- Не знам, може би ще се отчая.\n- Не. Ще се самоубиеш. Винаги, винаги има още. Трябва да е така.\n- Коя е втората причина? – продължих аз, защото бях любопитна.\n- Ако си призная, че съм щастлив, мога да загубя щастието си – повдигана показалеца на лявата си ръка, с която държеше волана. С другата пушеше. Димът се виеше и отиваше право в очите ми, които не можеха да го понесат и раздразнението се превръщаше в напиращи солени капки.\n- Това е.. разбираемо.\n- И третата – добави той, като отдели и трети пръст, а цигарата демонстративно изхвърли, сякаш го бях принудила да го направи, а след това накарала да се чувства виновен – не искам да загубя откривателския си талант.\n- Откривателският ти талант?\n- Ще спра да търся с убеждението, че вече съм намерил. Има нещо общо с първата причина. Би било толкова тъжно, ако спра да се вглеждам в нещата.\n- Ти си труден.\n- Казах ти. Знам много повече, отколкото трябва.\nСумракът бавно избледняваше и светлината рязко си проби път през развиделяващите се облаци. Часовникът твърдеше, че е седем часа. Облегнах глава на неудобната седалка и заспах.\nТри часа по-късно ме събуди гръмотевица. В момента, в който отворих очи, сърцето ми щеше да се пръсне. Милен бе застанал на десет сантиметра разстояние от мен и ме гледаше втренчено.\n- Какво, по дяволите, правиш? – стъписано попитах аз.\n- Гледах как спиш.\nОтдръпна се като малко дете, обвинено в нещо, което не е извършило.\n- Просто.. Може би трябва да излезна от колата.\n- Не, съжалявам. Беше грешка. Не се сдържах. Изглеждаше все едно цялото спокойствие на света се е вселило в теб.\nПогледът му шареше на всички места, различни от очите ми. Ръцете му трепереха.\n- Беше грешка. Остани. Приятно ми е да си говорим.\nЗа секунда се почувствах поласкана.\n- Не каза ли, че не правиш грешки?\n- А после ти каза, че всеки прави грешки.\n- И се оказах права. За жалост.\n- Най-опасните грешки се правят, когато наближават най-големите изненади, нали знаеш?\nКолата се движеше по гол път в безкрайната пустош. Дъждът мрачно изпълваше облаците, а аз изпитвах нуждата да подишам чист въздух.\n- Може ли да спреш за секунда?\n- Трябва да отида до тоалетна.\n- Добре, но не се бави - посъветва ме Милен.\nСпокойно отворих вратата, стъпих на здравата земя и отново усетих как силата тече ведно с кръвта във вените ми. Извървях няколко бавни крачки, а след тях започнах да тичам.\nЧестотата на пулса ми бе достигнала плюс безкрайност, но нямах време за мисля за това. Нямах време за каквото и да било. Страхът ми отново оживя.\nКосите ми се развяваха, всички жили се бяха опънали до нажежаване, но мигът се пропука и започна да се чупи на хиляди парченца. Чух ускорените му стъпки зад себе си. Гонеше ме. Опитах да тичам още по-бързо, но се спънах в някаква прашна, изхвърлена обувка. Ръцете му ме сграбчиха. Усетих как бавно се връщам назад, теглена с все сила от онзи, който можеше никога да не бях срещала. Празнотата навсякъде около мен щеше да вакуумира писъците ми.\nСтигнахме до колата, обърна ме към себе си и със свирепо задоволство ме погледна втренчено. През противна усмихна разкри кривите си зъби.\n- Май си се объркала. Пътуването не е свършило. Обещах ти превоз, ти ми обеща компания.\n- Нищо не съм обещавала! – изкрещях, разгневена и с насълзени очи.\n- Виж какво. Цигарите ми свършиха – каза той, пренебрегвайки моето състояние.\n- Отивам до онази бензиностанция – ей там. Не мисля, че ще е удачно да бягаш отново. Но все пак ти решаваш какво да правиш.\nНаблюдавах как застрашително се отдалечава, а буцата в гърлото ми пречеше да дишам и да мисля. Как бях стигнала дотам? Трябваше да направя нещо. Трябваше да се измъкна по някакъв начин.\n- Мисли, Олга, мисли!\nОгледах се. Ключовете на колата лежаха на таблото. Не можех да я запаля и да избягам, нямаше да успея. Нямах избор. Взех ги и реших да преровя багажника за нещо, което някак да ми помогне. Пъхнах ключа, после го завъртях.\nПовдигнах капака и застинах на място.\nДва чифта безплътни, широко отворени очи не ме гледаха. Нежната детска кожа бе започнала да посинява.\nДве еднакви, чернокоси и красиви момчешки глави лежаха в багажника, увити в старо и мръсно одеяло. Усетих как ми се повдига.\nЧух наближаващите стъпки на Милен. Вървеше бавно зад мен, а смехът му зловещо кънтеше.\nОбърнах се и го погледнах с това, което бе останало живо у мен.\nОнази налудничава усмивка не слизаше от лицето му.\nНе знаех какво се случва, нямах думи.\n- Харесват ли ти, Олга? – малките очи ме пронизаха отново. - Но са толкова еднакви. Трябва им разнообразие. Не искам да останат така самотни.\nГласът му разсичаше проникналата паника като острие.\n- Мисля, че ще се радват на женско присъствие. Какво ще кажеш?\nПристъпваше все по-близо и по-близо.\n„Най-опасните грешки се правят, когато наближават най-големите изненади, нали знаеш?”\nИзречението отекваше в съзнанието ми отново и отново. Всички изходи бяха затворени. Паднах на земята и започнах да плача. Тогава го усетих. Откакто ме ухапа онова куче, винаги носех със себе си нож.\nПубликуван от Vesella в 12:00 PM No comments:\nЕтикети: режисура, фикция, чернова\nThe world wants me to feel small. Well, try again later.\nдвижещата сила е гневът? защото хармонията определено не е (поне когато се отнася за писане).\nникога, никога не съм била практична.\nлитература, да. проза и поезия. лирика и епос. хората не спират да обичат, да се страхуват, да се срамуват, да се осмеляват, да предават, да се предават, да се изправят, да преследват, да искат, да търсят, никога, никога, никога не спират. и, най-вече, не спират да търсят есенцията във всяко едно от изброените, не спират да мислят, че това са солта на живота и червейчето в ябълката. а ако го правят, ако спрат и се втурнат в сивите обяснения, в примирението, след като загубиш интерес към нещо или някого, може би тези хора са далечни за мен, може би са прекалено възрастни и не ми се иска да знам как живеят, без да търсят лайтмотив, без да се събуждат благодарение на малкото зъбно колело любов, стаено в хладните стаи на душите и съществуването им.\nИ е вечно, универсално да пишеш за тези неща. А е трудно да подредиш текущите скапани обстоятелства, да свържеш мислите на лицата, които срещаш пряко и косвено, и да се предпазиш от прелитащата възможност някой по-голям и по-силен да изсмуче индивидуалността ти със силата на авторитета и внушението.\nНе говоря за бездушието на живота, в който липсва тръпка и топлина, а за него и още много над.\nи ми се струва по-лесно да живееш, за да си купиш нови обувки, да ги обуеш и да излезеш с тях с идеята, че ще се влюбиш. Не, нямам нищо против този подход, това усещане, че така трябва да се случи, защото е, наистина е хубаво.\nно сякаш светът иска да ми каже, че трябва задължително да се чувствам така, все едно мозъкът ми се свива. трябва най-сетне да запомня, че е много по-сложен от опростения израз, до който съм го привела. сякаш всички искат да изкрещят в лицето ми, че има глад, кризи, застой в еволюцията, политически проблеми, шантаж, наркомания, трафик на хора, корупция, изчерпване на природните ресурси, глобално затопляне, глобална деградация, световни конспирации и така, така, така до-става-ми-лошо нататък. иска да внедри в представите ми, че хората са ужасно различни, а не чак толкова еднакви, за каквито ги мислех. да закове своеволията ми с пирон някъде, където невръстните ми ръце няма да успеят да ги стигнат, и да проумея, че съм длъжна да разбера същите тези ужасно, до болка, до цвят на кожата и мирис на потта различни хора. да вникна във всеки един от тях поотделно, за да не объркам, когато оградя верния според мен отговор в кръгче. да търся причините и следствията, довели до поведението, което показват, за да не объркам чувствата си и да харесам някой, който ме е грабнал, въпреки че не би трябвало да харесам такъв човек, или за да не сметна някой достоен и приятен човек за антипатичен. искат да се съмнявам с чувствата и емоциите си и да убивам всичко, като си позволявам да разгърна мозъчната си дейност до темперамент, равен на абсолютна нула. искат да ми кажат, че най-важно е да си умен и да не губиш времето си в глупости. опитват се да ме убедят, че вместо да слушам музика и да се смея на насмешливото си отношение към цялата тази регресия, аз трябва да се чувствам виновна. искат да ми покажат, че това, което казвам, не струва само защото е сведено до свещения минимум на единицата. жадуват да ме уплашат с всички тези закони, всички тези малки системи, категории и правила, които са измислили. искат да ме научат на дуалистично мислене, иска им се да повярвам, че винаги има два вида от каквото и да било и че винаги единият от тях е добър, а другият - не.\nИ сега разбирам, че не мога да съм по средата точно защото съм по средата. Защото не знам къде е добре да учиш, да работиш, какво трябва да направиш, какво не трябва никога да правиш, какво си струва и какво не си, какво е красиво и какво е грозно. Не защото всеки от въпросите не притежава своята константа-отговор в даден момент, а защото дадените моменти са далечни от момента на задаването на въпроса. делта хикс, делта игрек, убийте ме с камъни..\nпросто ще си пусна музика, защото ако се хвърля в автобиографични кадри, ще заспя и ще ми е гузно. с музика ще се опитам да забравя много по-спокойно, а и около мен все още се носи ароматът на ванилия и тютюн.\nв подобни моменти не харесвам света. харесвам само леглото си. и не харесвам хора, които биха разсъждавали върху красотата на непринудеността и които биха опровергали свободата в изказването "искам да съм страхотен, голям, огромен слон" (и, предполагам, точно моята склонност да се замисля върху това, защо в този израз има не свобода, а ограничение, е главният виновник за цялото объркване).\nопасявам се, че всичко това е следствие от неоткрити отговори и алгоритми, от наноси лъкатушения. всичко е заради кризата на умиращото желание, заместено от празен поглед, и от апатично произнесеното наум "не искам нищо."\nвсе пак часове преди "не искам нищо" сънувах две дълго падащи звезди, макар да не помня дали втората заглъхна завинаги.. сънувах две падащи звезди - и за двете имах по едно желание. на мига.\nтова ми липсва. история в пейзажи и фигурални композиции, в малка и уютна рамка, в диалози и в съобщителни изречения. трябва ми природата, теменужени небета и неоткрити или пък измислени съзвездия, снежни плажове и оранжеви коси, гълтане и издишане на студен въздух, атмосфера, атмосфера, атмосфера, кораби, лодки и:\nНа задната седалка беше слънчево въпреки студа, въпреки лепкавата мокра тежест на настъпващата късноесенна нощ. Беше забавно и по замърсения въздух се предаваха усмивки и спокойствие. Но отпред температурата бе рязко спаднала, ледени остриета бяха избили между седалките, носеше се мирисът на някакво отдалечение и онова усещане у нея, подсказващо й, че е неправилно да се включи към щастливата простота на останалите, защото човекът зад волана щеше да го сметне за мръсно женско, поредно женско предателство. Щеше да го приеме като пълна незаинтересованост на леко момиче, което държи на всеки непознат, на всеки новопоявил се повече, отколкото на другите, които остават.\n- Помоли го - миролюбиво предложиха момичето и момчето на задната седалка.\n- Няма да му се моля. Той сам решава какво да прави.\n- А всъщност би ли се молила някога за нещо? Съжалявам, забравих. Ти не си такава. Не си от този тип хора. Които се молят - каза той, без да я погледне, съсредоточен в забуления в мрак път.\n- Бих се молила, да - болезнено изрече тя след кратка пауза и дълбока въздишка. - Неизбежно е да не паднеш в определени ситуации. Бих, но просто не ми личи. И не го правя, когато не си струва.\n- Радвам се за теб. Сега вече си приличаме - с жлъчна ирония отвърна той, като я погледна за един кратък миг, в който опита да е груб, но всъщност успя да скъси мъчителното отдалечение между двамата.\nняма, няма. няма нищо по-хубаво от водата. съжалявам, че го казвам обаче.\nп.с. не го оставих като чернова само защото си мисля, че има и други разбъркани от многото, болезнено многото информация. от всичко, всички и от себе си :>\nПубликуван от Vesella в 2:44 PM No comments:\nЕтикети: 13 1741 49 67, insomnia, kazanluk, notes, Question in the sky, sin(не знам какво искам) = няма решение\nПубликуван от Vesella в 12:48 PM 1 comment:\nПубликуван от Vesella в 10:19 AM 1 comment:\nб о л и л и т е ?\nаз знам, че ще ме слушате. ще спрете да драскате с химикалите по кафявите листи на тетрадките с телчета и ще запазите тишина. ще ме слушате не само защото имам глас, а защото искам да ме слушате.\nще оставите слушалките, ще се облегнете удобно на стола, ще опънете едната си ръка върху плоскостта на последния чин, а другата ще пъхнете в джоба, защото знам, че тези, които най-много бих искала да ме чуят, са хората от последния чин\nи ще слушате\nще слушате, защото от толкова боклук, предаващ се по въздушно-капков път, сте останали заблудени и вярвате, че аз няма да ви заразя с помия\nще слушате и тихичко ще отмятате наум грешките ми, доволни, че допускам такива\nще ме слушате, а ако не се решите да го направите, аз ще ви разбера\nще забележа как нервно натискате графита на молива по някой невинен лист, как гравирате нервите си с посредствени щрихи, как заглушавате гласа ми, защото се страхувате\nа аз ще ви чета боклуци. ще хвърлям думи както хвърлям стари вещи, когато съм решила да направя есенно почистване, ще ви обстрелвам с експресионистичен бяс, ще викам, въпреки че няма да повиша тона си с нито един децибел\nще викам с трептeнията между паузите, ще викам чрез земетръсното треперене на листа. ще викам и ще изливам своя свят във вашия слух.\nа вие няма да успеете да го поемете целия. както и аз не бих успяла да поема вашия, но поне винаги ще мога да се оправдая с това, че не ми е нужен\nи когато звънецът бие, ще си кажете "колко бързо мина времето", ще станете и ще излезете на въздух, натежали от моите викове\nа аз, натежала от празнотата, останала ми след това, ще затворя очи и ще изчакам няколко секунди\nще се прибера и ще си мисля "моите съболезнования, ще ти е ужасно трудно. късмет, успех и прочие" и ще си мисля, мисля, мисля:\n- аз пиша, защото трябва. но каква е твоята причина?\n- абсолютно същата.\nи ще си мисля.\nче ние сме Пикасо, ние сме пепел, ние сме дим, ние сме разложили се частици от гласове, със сетни сили събрани в едно цяло, една изнемощяла жалка останка, защото си държал прекалено дълго\nние сме силни и огнени, ние сме слънчеви лъчи, паднали под ъгъл от 90 градуса\nние се лъжем, че се намираме на полюсите, а всъщност винаги сме на екватора\nи ще си мисля, когато уредбата обещаващо разклаща стъклата на секцията, ще чакам\nзащото ние не сме кулминацията, а онези няколко секунди, преди да е настъпила, когато сърцето се пръска из цялото тяло в див безконечен пулс, когато адреналин и серотонин напират да полетят като струя ледена вода от спукан кран\nние сме неистовото очакване, мокрите сънища, диалозите наум, десетте метра, преди да стигна мястото, където ще те видя\nи ето ни отново,\nние сме кулминацията,\nние сме нейният глас, заслепяващ сетивата, ние сме пот и скъсани пружини\nние сме учителите, които минават покрай нас и се питат защо съм увеличила толкова много звука\nи аз съм там, седнала върху първия чин, разпадаща се, смела, аз съм там, където вас вече ви няма, и чета, и ви казвам\nказвам ви "за мен романтиката е по-различна. за мен е красиво да се прибереш, да минеш покрай вашите възможно най-бързо и да им отговориш на въпроса "как мина навън?" лаконично, сякаш просто си уморен, да оставиш чантите, якетата и всички други аксесоари и да се заключиш в банята. там всичко е ясно - свличаш се на плочките, облягаш се на вратата и жадно и нетърпеливо въртиш крановете докрай, за да успее струята да заглуши хлипането"\nние сме черупката след това, а вие още сте публика\nоще слушате и очаквате някъде да ви дам съвет, защото другият вид литература е помпозен, претенциозен и невъобразимо безсмислен\nвие искате "5 безотказно работещи начина, които ще ви направят по-красиви, умни и щастливи"\nвие не искате поеми и писъци за мъже с едно око, защото вие мъдро ще заключите "какво от това, че е писал\nкато след това са го удушили с тел?"\nа аз ще ви кажа "какво от това, че са го удушили с тел, след като е написал\nи ще бъдем квит.\nи аз там, в почти пълната си убеденост, че няма да се случи точно както си го представям, ще ви чета своите признания, ще кажа\n"първо, извинявам се за плагиатството, но няколко песни на една група ме вдъхновиха".\nще продължа с "този текст не е искрен. ще бъде такъв само ако добавя "този текст е създаден, за да открия слушатели и за да видя кой не иска, не се интересува или не смее да ме слуша. този текст е като всичко останало - оглеждане в хилядите огледала на действителността. във вашите, в техните.. в нечии други"\nще ви говоря за такива неща, няма да спирам\n"аз съм тук и съм аз. всеки друг е "ти". с някои от тях не се познавам, други не съм забелязвала, а трети може би не са забелязвали мен.\nно днес аз няма да ви говоря в местоимения и в спрежения, а за това, че "никога няма да те пусна" звучи много по-мило от "обичам те"\nи някой отново ще каже, че съм като Пикасо, а пък аз ще си помисля за корицата на тетрадката по история, на която пише "винаги може повече" с молив.\nи за плановете си да омастиля набързо полепналите по съзнанието ми думи.\nи ще си призная, че моят вечен двигател е моето безпокойство. че дори в най-уединените моменти, в които слънцето е спряло, за да ме топли, и хората са там, за да бъдат, аз отново не мога да си позволя да го загубя\nи ще закусвам със супа, а за обяд ще греба с лъжицата из мляко с мюсли. за вечеря ще спя, а когато се събудя след здрач, може би ще успея да разбера защо сънят по това време образува най-отвратителното и смазващо чувство на света.\nа ръцете ти ще треперят, също като моите, но моите ще треперят, защото в клетките ми, както ти разказах, е попило безпокойство\nа твоите ще се тресат притеснително, ще плашиш другите и ще се наложи аз да ти кажа "може би трябва да спреш. ще спреш ли?", а ти ще отвърнеш: "но ти също трепериш. и е хубаво да сме двама".\nи може би затова ме е страх, а може би не е страх, а самият страх от загубата на интерес\nи ако ти кажа всичко това, ако ти го прошепна или изкрещя с мегафон, ако си позволя да наруша правилата и ти го изкрещя със мегафон, ще ме чуеш ли?\nще се облегнеш ли удобно на стола, ще гледаш ли с поглед, преведен като "интересна си и няма да отместя очи, защото ми харесва да регистрирам трептенията в тембъра ти, да чета графиките на объркванията ти, да се опитвам да откривам себе си някъде из тази изповед"\nи аз, неспирна и наистина трепереща, ще говоря още по-силно, вече без да се опирам в листа, както хората се срутват пред икони и спасителни жилетки. в главата ми ще започне да се надига мощна звукова вълна от "I MUST BECOME A LION-HEARTED GIRL" и ще редуцирам хаоса на всичко до отражението си в теб.\nи някъде отзад, при тухлите, тревите, дърветата и бурените ще ти призная "аз вече не треперя. сега си сам. ще спреш ли?"\nа мелодията ще утихне, тонът ми плавно ще се свлече и ще завърша така\n"ние сме велики, ние сме жалки. ние сме много. ние сме сами.\nние сме вчера и ние бяхме днес.\nа утре ние просто ще сме."\nПубликуван от Vesella в 3:50 AM 2 comments:\nЕтикети: 13 1741 49 67, LOCKED DOWN, muse, my lifestyle you'll be smoking, Question in the sky, Today we escape..We escape, без обяснения\nПубликуван от Vesella в 11:48 AM 1 comment:\nПубликуван от Vesella в 4:43 AM 1 comment:\nПубликуван от Vesella в 2:14 AM No comments:


Григор Димитров постигна солиден успех на старта на тенис турнира от Големия шлем “Уимбълдън” - Sportal BG\nГригор Димитров постигна солиден успех на старта на тенис турнира от Големия шлем “Уимбълдън”\nГригор Димитров постигна солиден успех на старта на тенис турнира от Големия шлем “Уимбълдън” срещу един от качествените млади играчи Диего Шварцман. Хасковлията срази 24-годишния аржентинец за час и 50 минути игра със 7:6(2), 6:2, 6:2, като имаше трудности само в първия сет, когато двамата си поделиха по един пробив.\nВпоследствие обаче Димитров осъществяваше два брейка и с далеч по-голяма класа (особено на тревна настилка) подчини първия си опонент на “Уимбълдън” тази година.\nСледващото препятствие пред Григор ще е Маркос Багдатис – негов добър приятел и бивш партньор на двойки, който по-рано елиминира участващия с “уайлд кард” Джеймс Уорд с 6:4, 6:4, 6:3. Шварцман имаше само четири мача на трева преди сблъсъка с Димитров в кариерата си и все още не е записал първата си победа на такъв тип корт. Както е известно пък, хасвколията може да срещне Роджър Федерер евентуално на осминафинал, а ако преодолее Багдатис, потенциално ще се изправи срещу 23-ия поставен Джон Иснър.\n1:0 – Димитров започна доста трудно от сервис и подари троен брейк-пойнт на съперника си, но след това повиши нивото на началния си удар и почти без разигравания стигна до дюс. В крайна сметка със сервиси над 200 км/ч хасковлията осъществи обрат и поведе в резултата.\n2:0 – По принцип сервисът е не по-малко оръжие за Шварцман, но той също започна трудно подаването си и с чудесно изградени атаки след ретур Григор си заслужи три възможности за пробив. Бекхенд в мрежата узакони брейка на нула и осигури добър аванс за Димитров.\n3:0 – Григор направи втората си двойна грешка, но иначе нямаше проблем да затвърди пробива, а и Шварцман трудно сменяше посоките на ударите си и грешките му спомогнаха за прогреса на българина.\n3:1 – Шварцман отново не успяваше да пласира първия си сервис, но въпреки това откри сметката си в мача.\n3:2 – Нивото на ретурите на аржентинеца рязко се повиши, защото и Григор не можеше да разчита на първия си сервис, впоследствие Шварцман нацели два пъти линиите и осъществи на свой ред пробив на нула.\n3:3 – След като в първите три гейма имаше серия от 11 спечелени от 12 разигравания, сега Димитров влезе в дупка и не можа да вземе точка във втори пореден гейм.\n4:3 – С 12-ата си непредизвикана грешка Григор отново си стъжни положението и подари равенство 40-40 на Шварцман, който иначе до този момент бе направил само един уинър срещу седем на аржентинеца. Но този път сервисът на Димитров му помогна в напрегнатата ситуация и той най-накрая спечели гейм.\n4:4 – Ретурите на българина обаче продължаваха да не са достатъчно качествени, че да създадат проблеми на Шварцман, който вече дори нямаше нужда да вкарва първи сервис.\n5:4 – Точно когато мачът навлезе във втората си половина от часа, Григор спести време на свое подаване и с по-мощни начални удари не остави шансове на Шварцман.\n5:5 – Сервисът на Шварцман не минаваше границата от 200 км/ч, но въпреки това му вършеше достатъчно добра работа, като в същото време грешките му намаляха значително.\n5:6 – Движението по корта продължаваше да не е най-доброто възможно за Григор, а вторият му сервис не му носеше никакви дивиденти. С 16-ата си грешка той даде брейк-пойнт на Шварцман, след което решение на съдията да се преиграе точката при вкаран сервис (с намеса на хоук-ай) не се оказа добра за Димитров, защото аржентинецът имаше късмет и топка в мрежата на българина му даде пробив.\n6:6 – Григор поведе с 15:30 след двойна грешка на Шварцман, при която човек от публиката извика: “А така!” Впоследствие българинът си заслужи и брейк-пойнт, а съперникът му се поддаде на напрежението и не вкара първи сервис, като при последвалото дълго разиграване предизвикана грешка на аржентинеца доведе сета до тайбрек.\nТайбрек – Григор записа първия мини-пробив с невероятен ретур и лоша преценка на Шварцман, който очакваше топката да отиде в аут. Българинът обаче направи петата си двойна грешка, но после се реваншира с поредния си тактически рецитал, когато сменяше посоката на дълго разиграване, излезе на мрежата и провокира грешка за 5:3. Шварцман отрази първия от трите сет-бола, но след това Димитров бе успешен при апроуча си (за седми път) и спечели тайбрека 7:4.\n1:0 – Димитров започна малко по-освободено частта и за разлика от средата на първия сет, този път бе доста по-разнообразен в ударите си и съответно записа два уинъра, за да осъществи ранен пробив.\n2:0 – Две двойни грешки и бекхенд в аут обаче предоставиха брейк-бола на Шварцман, но смач и ас доведоха нещата до дюс. Все пак сервисът също помогна и пробивът бе затвърден.\n2:1 – Този път аржентинецът бе доста по-безгрешен и доста по-спокойно спечели подаването си, но пък Григор записа един ретур-уинър от бекхенд по правата.\n3:1 – В първия сет Димитров се пропука след пробива си и допусна изравняване и серия от геймове за аржентинеца, но сега продължи да бъде солиден при подаването си и го спечели убедително.\n3:2 – Шварцман спази тенденцията сервис-геймовете да се печелят безпроблемно.\n4:2 – След като не вкара нито веднъж първия си сервис, Григор направи двойна грешка и подари брейк-пойнт на Шварцман. Както се случи и в предишни моменти от мача обаче, точно тогава хасвколията се активизира и вкара гейма в дюс. Решителната точка в полза на Димитров включи атрактивно разиграване на мрежата и в крайна сметка с лоб българинът надделя.\n5:2 – Двойна грешка на Шварцман позволи на Григор да се сдобие с още един пробив и да се доближи максимално до спечелване на втория сет, а с това и до нанасяне на сериозен удар по самочувствието на аржентинеца. Невероятното бе, че Димитров до този момент бе вкарал само 35% от първи сервис.\n6:2 – Въпреки петте двойни грешки в сета и проблемите при първото си подаване, Григор бе безпощаден в решителния осми гейм и го спечели на нула.\n1:0 – Димитров се нуждаеше от пет минути, за да направи пробива в началото на сета, но отново си свърши работата по отличен начин и показа класа в решителен момент.\n2:0 – Григор затвърди без проблеми и в същото време запази по-ниския си брой на непредивикани грешки, поне в сравнение с първия сет.\n2:1 – По сценария от втората част Шварцман си взе подаването и намали изоставането си в резултата, като спря поредицата от пет гейма в полза на Димитров.\n3:1 – Григор отново не даде никакви шансове на съперника си и без напрежение спечели сервис-гейма си.\n4:1 – Виждайки, че мачът излиза съвсем от обсега му, Шварцман започна да поема повече рискове и да прибързва с решенията си, като Димитров просто се държеше в разиграванията и изчакваше поредната грешка на съперника си. 17-ата грешка на аржентинеца осигури нов пробив на Григор.\n5:1 – Григор спечели подаването си на нула и изглеждаше сякаш нищо не може да му отнеме победата.\n5:2 – Шварцман бе стабилен от сервис, а и Димитров не бе особено заинтересован да приключва мача на всяка цена в седмия гейм, като му предстоеше да сервира за победата.\n6:2 – Димитров не разочарова и с гейм на нула приключи с Шварцман за час и 50 минути.\nДавид Ферер поднесе една от мини изненадите на тенис турнира от Големия шлем “Уимбълдън” Килиан Мбапе е все по-близо до трансфер в Пари Сен Жермен


Троян 21 - статии: Зимният ремонт на входа приключи, продължава през пролетта\n* Тогава се очаква да започне реконструкцията и на южния вход на града (откъм Беклемето) * Същинското преасфалтиране на пътя от гара Добродан към Дълбок дол, Борима и нататък предстои\nСеверният вход на Троян след приключването на зимните ремонти, напролет – довършването\nЗА ТАЗИ зима работата по реконструкцията на северния вход на Троян (откъм Ловеч) приключи, съобщи кметът Донка Михайлова. За пролетта остава полагането на последния износващ слой асфалт; т. е. сегашното състояние на ремонтирания участък не е окончателното и съществуващите грапавини се очаква да изчезнат след завършването на ремонтните дейности. Реконструкцията на входа на Троян, част от трасето на второкласния републикански път II-35, се извършва от Агенция “Пътна инфраструктура“ (АПИ) – изпълнител е тукашното й подразделение Областно пътно управление – Ловеч, и се финансира с държавни средства. Община Троян също има ангажимент, който се изпълнява по план – изграждане на тротоарите в участъка, включително поставяне на нови бордюри.\nПО ДУМИТЕ на г-жа Михайлова през пролетта се очаква да започне ремонтът и на плачещия за подобно нещо от десетилетия южен вход на Троян (откъм Беклемето). Да припомним, че в момента АПИ извършва процедурата за избор на изпълнител на строителните работи на новия мост непосредствено след северния вход на Троян (виж „Тръгва строителството на новия мост“ – бел. ред.).\nИ ЕДНО важно уточнение – извършените наскоро кърпежи по намиращия се в ужасно състояние път от гара Добродан към селата Дълбок дол, Борима и Старо село (част от трасето на третокласния републикански път III-402) не са окончателни. „Това е само временна мярка и хората не бива да се притесняват, предстои истинското преасфалтиране, каквото вече започна от другата страна (откъм Лесидрен)“, коментира за Т21 депутатът Иван Миховски.\nХубаво , но както казват другарите АСФАЛТ НЕ СЕ ЯДЕ.\nСамо месец след полагането има дупки по насалката, вчера тичаха с канчета да запълват. Това е недопустино в 21 Век!!!\nДа,вчера сутринта лекичко,по терлички закърпваха асфалта на който дори на места се бе показала мрежата...И пак ще се отворят,защото асфалта е по тънък от намазана филия с масло!!!!\nКаквито работниците в тази фирма, такова и качеството на настилката. От сервиза на Камен до бензиностанцията на другия Камен имаше множество дупки. Да не говорим как шофьорите на тази фирма крадат нафта в сериозни количества. Същите тези крадливи работници са ангажирани със снегопочистването на пътните артерии.\nДо първия тъпанар! Асфалт не се яде, така е, но това засяга такива амеби и едноклетъчни, като тебе. Ако си нормален пътуващ и работещ човек, няма да мислиш така. Т.е., едва ли е подходящо "мислиш", чак такива дейности надали можеш да изпълняваш с плиткото си мозъче. Ако искаш пък, да питаме, парите за асфалта да ни ги дадат да ги изядем, а?\nТа те тия „фирмаджии” са ги изяли вече, а асфалт се не види! Ма ти си толкоз просто говедо, че няма как да ти направи впечатление!\nА какво стана с изцепката на Ройнева? Има ли наказание?\nСамо че май си по-прост ти, понеже аз съм все по пътища и за мене е от огромно значение в какъв вид са те. Искам да пътувам като нормален бял човек, освен да съм се наял (малко грозно, ама като за тебе е добре)\n8-ми я кара малко на принципа на магистралките - като има хубав път,и голям трафик,човек все ще намери какво да сложи в устата си ;-)\nЖелателно е някой от общината ,ако извършва контрол на изпълнението на този проект , да посети Гурково. Да го посети с фирмата изпълнител , да видят какво представлява асфалтиран път. Да видят какво представляват и мантинелите - без ръжда и осветени така ,че като влезеш в града по тъмно да не се чудиш къде е пътят. В Троян точно това се получава - никаква ориентация от мантинелите и знаците пред тях. В други градове тези части от пътната инфраструктура дори се измиват периодично заради светлоотразителите по тях. Надявам се да видим такова изпълнение на асфалтирането след два месеца, както е в град Гурково.\nНека не наричаме това ,, чудо” ремонт, а освежаване. Парче асфалт, малко боя и подстригани храсти не са ремонт. Нека се помисли и за скоростта. Колкото и на инатливия българин да не му харесва си трябват правила. Нека в началото на града, разклона за с. Борима, на Лешница и преди разклона за София/ Варна се сложат камери за средна скорост. Толкова е просто да се дисциплинира тоя народ, но уви липсва интерес в посоката, която описвам.


Хотели Дубровник (Хърватска) оферти за почивка 2019 - BTX\nОбща информация за Дубровник\nХотели в Дубровник 46\nЕкскурзии за Дубровник\nНачало » Хърватска » Дубровник » Хотели в Дубровник\nХотели в Хърватска, Дубровник 46\nОферта: 1878, Местоположение Хърватска, Дубровник\nHilton Imperial хотел се намира в старата част на град Дубровник. За цени натиснете бутона - Резервирай и попълнете формата!\nОферта: 457, Местоположение Хърватска, Дубровник\nKazbek хотел е разположен на брега на морето в Дубровник, където акустират много малки лодки и яхти. За цени натиснете бутона - Резервирай и попълнете формата!\nОферта: 1881, Местоположение Хърватска, Дубровник\nRadisson Blu Resort & Spa Dubrovnik Sun Gardens *****\nОферта: 8534, Местоположение Хърватска, Дубровник\nRadisson Blu Resort & Spa хотел е разположен на първа линия на брега в Дубровник с чудесна гледка към островите Елафити. За цени натиснете бутона - Резервирай и попълнете формата!\nОферта: 1879, Местоположение Хърватска, Дубровник\nRoyal Blue Hotel Dubrovnik *****\nОферта: 12027, Местоположение Хърватска, Дубровник\nХотел Royal Blue е разположен на 4 километра от историческия старинен град и на 24 километра от международното летище в Дубровник. Той представлява уютен, елитен и много удобен хотел. Разполага с общо 81 делукс/двойни стаи с изглед към море или парк, като големината на една стая е между 35 и 45 квадратни метра.\nОферта: 2126, Местоположение Хърватска, Дубровник\nThe Pucic Palace хотел се намира в центъра в Стария град Дубровник. За цени натиснете бутона - Резервирай и попълнете формата!\nVilla Glavic *****\nОферта: 2125, Местоположение Хърватска, Дубровник\nVilla Glavic хотел е част от хотелски комплект на брега на морето в Добровник. За цени натиснете бутона - Резервирай и попълнете формата!


Великолепието на естествения минимализъм в От Финландия - Красив интериор. Онлайн списание.\nВеликолепието на естествения минимализъм в От Финландия\nЧисти линии, въздух и естествени материали – това е възможно Опишете лекия и приятен интериор на тази къща във Финландия. Така е малка къщичка сред природата, създадена за почивка през уикенда или по време на празниците. Невероятно количество светлина вътре благодарение на избраната почти бяла цветова схема и големи прозорци. Перфектният пример за естествен скандинавски минимализъм!\nПОВЕЧЕ: Финландска къща за празниците\nВила в модернистичен стил на скала край брега Бали\nТази резиденция от 1200 м² в Бали може да бъде наета


Лихварската афера в Шуменско: Миролюба Бенатова представя детайли от разследването - NOVA\n28 февруари 2019 19:14\nЗа първи път - детайли от лихварската схема в Шуменско, определена от разследващите като "най-мащабната в региона от години". Кметът на село Лятно проговаря за обвиненията. Той призна, че е осигурявал парите за лихварска дейност на сина си. Ахмед Динар уточни изрично, че не е присъствал на нито една договорка за залози на коли и имоти.\nТръгваме по следите на мащабната лихварска дейност на кметския син с идеята да намерим подробности от потърпевшите. Знаем, че в дома на Адил Динар са намерени десетки нотариални актове, има и прехвърлени имоти. Някои от тях са в селата Църквица, Долина и Лятно - все в Община Каолиново, Шуменско.\nЕдна от къщите, попаднали във владение на кметския син, е тази на 25-годишната Айджан от село Църквица. Тя живее в София, но от документите за имота става ясно, че преди година той е прехвърлен на Адил заради заем.\nМетоди Методиев от Долина също е в тефтерите на кметския син. Ипотекирал е при Адил помещения от 70 кв.м., ползвано някога за краварник.\nСпоред иззетите документи къщата на Фирхан и Халиме от село Лятно е заложена срещу 1 000 лв., взети през 2014 г. Дългът станал от 9 000 лв. и през 2017 г. имотът е прехвърлен. Там все още живее семейството на длъжниците.\nУличеният в лихварство Адил Ахмедов е на 33 години. Въпреки находките в дома му, е освободен под парична гаранция от 3 000 лв. и си е вкъщи. Виждаме се с баща му - дългогодишният кмет на селото, с когото живеят в един дом. Кметът избира да говори вместо сина си. Динар ръководи село Лятно вече пети мандат. На местните избори през 2015 г. Динар е избран със 100% подкрепа, като представител на ДПС.\n"Парите аз съм ги дал. Защо да не знам, че има пари? Не съм му казал да внимава, а да се откаже", каза кметът на село Лятно и баща на обвиняемия Ахмед Динар.


Жестоко убийство в циганска махала във Врачанско - 【Криминални новини】 • престъпления, произшествия и инциденти | ФАКТИ.БГ\nНови 200 млн. лв. дълг заради изтребителитепреди 8 минути\nКървав екшън с таксиджия и бизнесмен в Благоевградпреди 18 минути\nФракция на ЦСКА: Ганчев, махни Стоилов!преди 27 минути\nРемонтът като воля за грабежпреди 29 минути\nЕС готви помощен пакет за Ирландияпреди 29 минути\nЦеца Величкович събра погледите с къс минижуп (СНИМКИ)преди 33 минути\nМъж е заклал съпругата си след пиянски скандал\nПубликувана: 9 Юли, 2019 10:04\n25 КОМЕНТАРА | ВИДЯНА 4323\nМъж е заклал жена си и след това направил опит за самоубийство. Трагедията се е разиграла тази нощ във врачанското село Гложене, научи агенция BulNews.\nМалко след полунощ поредна почерпка в циганската махала завършила с жесток скандал, разказва регионалното издание. 39-годишният Г. Г. грабнал кухненски нож и заклал жена си. 28-годишната Галина Стефанова починала на място. След това мъжът ѝ се наръгал няколко пъти, за да сложи край на живота си.\nВ 1.30 часа на спешния телефон 112 бил получен сигналът за тежко криминално престъпление. Пристигналите спешни медици бързо установили, че убиецът е загубил много кръв и веднага го откарали към врачанската болница, където се борят за живота му.\nНещо нормално за електората на бсп.!\nЛека грешка това е електората на герб,но за неграмотни е позволена\nНормално за това племе! И независимо чий електорат е, в болницата ще го спасяват с нашите пари, нали така? Дали да не му организираме една кръводарителска акция, а?–(майтап)!\nАми дано не се престарават много докторите!\nВ името на Хитлер всеки ден такива хубави новини дано ми свърши материалът за опити че и аз трябва да излизам в пенсия вече.😁😁😁😁😁\nДайте го на мене аз имам 5пет докторски степени най добрият съм ще го излекувам веднага и то без пари.😀😀😀😀\nГолема новина разтроих се и диария ме хвана\nНе им помагайте на кюмюрите\nОставете ги да се избият тия примати, даже да се забранят линейките към циганските махали:-)\nБойко ни отряза субсидиите а сега губим и електората. Едно зло никога не идва само.\nСЕГА ВЗЕМЕТЕ, ЧЕ ГО И СПАСЕТЕ ТОЯ !\nОх, от притеснение\nми стана много радостно! Дано човекът в болницата, в най-скоро време се присъедини към любимата си, че да са заедно!\nаз не виждам нищо лошо в тази новина\nЕ, един йети по- малко. Къде е драмата?\nКво плюете сега? циганина е прав в слу4ая, в последно време ку4ките станаха изключително нагли,защитавани от новите закони! Браво браъчед!\nДо коментар #7 от "КАМЪША":\nЗа диарията ясно, обаче как успя да се разТРОиш бе, човек?! Аз мога само да се разДВОявам, пък ти като ги умееш тия неща, току виж вземеш и да се разЧЕТВОриш някога, знам ли...\nНЯМА ЗАКЛАНА ЖЕНА В ЧЕЧНЯ !!! ТАМ ЖЕНИТЕ -ОТ МАЛКИ СЕ УЧАТ ДА КОЛЯТ /ПРЕДИМНО МЪЖЕТЕ НАСИЛНИЦИ/ И ИМАТ НОЖОВЕ ,ОТ КОИТО НЕ МОЖЕШ ДА СЕ СПАСИШ !!! НО СА ГОТОВИ ДА УМРАТ ЗА ИСТИНСКИЯ СИ СЪПРУГ И НЕГОВОТО ВЕРУЮ !!! ДА НАУЧИМ ДЪЩЕРИТЕ СИ ДА ОСТАВЯТ БОКЛУКА ЖИВ !!!\nНормално е циганите да се убиват защото са от български произход\nParvo ne e v ciganskata mahala jalko za decata. A alkohola vodi do posletsvia.Bedno i rabotlivo semeistvo.cigani bulgari niama nikakvo znachenie predi vsichko sa hora.\nОт вас по неграмотни няма то се подигравате с хората\nНай-неграмотни са шумкарите-бесепедерас.и и техните тролове. Лош материал.\nникой не смята за "жестокост" каквото и да било свързано с "циганската махала" и случващото се в нея ...


В „Откраднат живот“: Стават ли гаджета д-р Стилянова и младия Тасев? (Каква е извън екрана)Спрете да използвате клечки за уши незабавно: Докторите са открили най-ефективният начин за почистване на уши!Лили Иванова бясна: Виж как жестоко я обиди Йорданка Христова! (войната продължава)Гала къса с Нова телевизия? (Шокът е огромен, причината не е уволнение)Андреа не е на себе си и не може да си намери място! Ето защо Кубрат не се жени за нея! Причината е туркиня, коятоАзис яде бургери и не напълнява! Ето каква е тайната му!Тези четири зодии през юни ще се къпят в пари-Овен-Ще получите голям бонус, Везни-Ще получите голяма сума пари от продажбаСладко или солено ви се яде? Ето какви знаци изпраща тялото!Какво да сготвим набързо за цялата седмица – Списък с рецептиДО БЪЛГАРИЯ Е! ТОВА, КОЕТО ОТКРИХА В МОРЕТО ЩЕ ВИ СЧУПИ ГЛАВИТЕ!НЯМА МЪРДАНЕ! КАТ МАСОВО СВАЛЯТ НОМЕРАТА!Много важно: От 1 януари минималната заплата скача, но има една уловка…Advertisement:


store.bg - Моят голям илюстрован атлас - Илария Барсоти - 📕 книга\nКниги Детска литература Книги за ученици Енциклопедии Моят голям илюстрован атлас - Ил...\nВземи с отстъпка -25% до 24-11-2019г.\nРазмери 23.80 / 30.30 / 0.50 cm\nВсеки път, когато отвори тази книга, малкият читател ще поеме мислено на пътешествие до забележителните места на нашата планета.\nНа страниците на настоящия атлас ще откриете подбрана информация за важните кътчета на света, в който живеем. Ще научите много любопитни факти, ще запомните интересни данни за различни страни и градове и за народите, които ги обитават. Всеки път, когато отворите тази книга, ще поемате мислено на пътешествие до забележителни места на нашата планета.\nРекорди на Земята\nФранция и Холандия\nЗа да оцените книгата "Моят голям илюстрован атлас", изберете цифрата отговаряща на Вашата оценка по десетобалната система:\nКнижки с стикери\nИзползваните в представянето на книга "Моят голям илюстрован атлас - Илария Барсоти" текстови, графични и други материали са собственост на носителите на авторските им права.


кучето си яде....\nЗаглавие: кучето си яде.... Вто Фев 09, 2010 1:17 pm\nздравейте както повечето хора и аз работя.\nкакво ми се случи:\nпреди да тръгна на работа оставих на кучето храна и вода и чиста постелка на земята тип " памперс" още не излизаме на вън.\nкато се върнах на обяд да го видя забелязах че на постелката има голямо петно от акано, но само петното.\nКучето си беше изяло акото.\nнормално ли е това какво да правя?\nЗаглавие: Re: кучето си яде.... Вто Фев 09, 2010 6:38 pm\nТова са липса на витамини .Правят се кръвни изследвания и се вижда проблема .Нарича се извратен апетит.Можеш да го откажеш с лакомства в момента обаче в който го засечеш да папка ,скарваш му се и го отместваш от там ,даваш лакомство.Така и навън като сте вероятно пак ще се черпи с чужди такива,караш се като на малоумно детенце и го отместваш ,даваш лакомство.Да знае че от теб идва вкусното.\nЗаглавие: Re: кучето си яде.... Вто Фев 09, 2010 9:36 pm\nдосега не го е правило това а си се храни с една храна. да не би да е защото му мерише. незнам много голям филм е с малкия.\nсега като се върнах от работа беше си изял памперса постелка и в целия коридор е "минирал" с акане и пишкане. данеби да е това че свикна да има по цял ден човек с него и изведнъж остава сам и да го прави напук. вече не знам какво да мисля.\nЗаглавие: Re: кучето си яде.... Сря Фев 10, 2010 12:58 pm\nПросто е малък, купи му играчки да се забавлява с тях докато е сам.Скоро ще отшуми това ,но бъди търпелив .Не му се карай защото ще свърже всяко твое идване от работа с отрицателна емоция.Карането се прави на момента като го видиш ,че върши нещо нередно, не след това ,защото няма да знае за какво го наказваш.Ще мисли че си лош по природа.\nЗаглавие: Re: кучето си яде.... Пон Мар 21, 2011 5:12 pm\nИ аз имах подобен проблем. На мен същи ми казаха че е липса на витаними. Не съм правила никакви изследвания,въпреки че ми се случи само веднъж да я видя, отидох до доктора и му казах за случая. Посъветва ме да взема витаними. Давах и ги в период от 10-тина дена и проблема изчезна\nЗаглавие: Re: кучето си яде....


Захват за ламарина Укрепващи съоръжения Специални Захвати Захвати за кабели и стоманени въжета Захвати за варели Захват за сандвич панели Вериги за укрепване на товари Кош за хора Метални контейнери за кран Палетни вилици (Кранови Вилици) Повдигащи магнити Кошове за товари Повдигащи Греди Кюбел за бетон Захвати за релси Ъглови протектори за укрепване Вакуумни повдигачи Захват за повдигане на плочи\nКонтейнери за мотокар Бункери за мотокар Греди за мотокар Греди за мотокар за кръгли предмети Приспособления за варели Удължители за мотокар Разширители за мотокар Метли за мотокар Преносима платформа за товарене Кош за хора за мотокар Снегорин за мотокар, Скрепер за мотокар, гребла за сняг Други прикачни устройства за мотокари Вериги за сняг за мотокар Кюбел за бетон за мотокар Кофи и контейнери за мотокар с хидравлично задвижване Повдигащи греди за мотокар и куки за мотокар Манипулатори за варели за мотокари Приспособления за мотокар за въртене и преместване на варели Подемни греди за мотокар за батерии и акумулатори Подемни Греди за мотокар за биг бег Колички и адаптерни колички за мотокар\nКофи за мини товарач Палетни вилици за мини товарач Булдозерно гребло и Гребло за сняг за мини товарач Кюбели за бетон за мини товарач Шишове за бали и захвати за бали за мини товарачи Прикачни съоръжения за мини товарач за строителство и озеленяване Метли и метачни машини за мини товарач\nРегулируема греда за кран изработена по задание на клиент\nРегулируема греда за кран изработена по задание на клиент, сертифицирана и узаконена.\nИзработване на верижни сапани по задания от клиент\nТирфори как да увеличим товароносимостта ?\nТирфори представлява механизмът за монтиране и сцепление (MTM) и е повдигащо устройство, което е структурен тип ръчна лостова лебедка.\nЕдновъжен Сапан с уши\nЕдновъжен Сапан с уши се произвеждат съгласно EN 13414-1, изработени от стоманени въжета с различна конструкция – 6х19, 6х36, 6х37. Произвеждат се както от поцинковани въжета така и от светли въжета.\nПлоски полиестерни сапани с уши\nПлоски полиестерни сапани с уши се изработват от полиестерна лента съгласни EN1492-1, с фактор на сигурност 7:1.\nКръгли безконечни полиестерни сапани\nКръгли безконечни полиестерни сапани се изработват от полиестерни влакна обвити с изтъкан шлаух, който позволява свободно и независимо въртене.\nУкрепващи колани за товари или колани за укрепване на товари се състоят от здрава текстилна полиестерна лента, обтягащ механизъм (тресчотка), укрепващи крайни куки. Колани за укрепване, сигурно укрепват товара по време на транспортиране, за да предотвратят спонтанното му плъзгане или падане. Укрепващи колани за товари се характеризират с удобство, лекота, еластичност, широки вариации на приложение. Меката текстилна лента не уврежда товара, надеждно го придържа, запазва оригиналния външен вид на транспортираните товари.\nВериги за укрепване на товари (Укрепващи Вериги)\nВериги за укрепване на товари, (укрепващи вериги за товари), се изработва от верига в комплект с куки и обтегач. Вериги за укрепване на товари, (укрепващи вериги за товари) се изработват съгласно EN 818-2.\nЛапи за ламарина хоризонтален захват\nЛапи за ламарина хоризонтален захват, намират приложение при транспортиране на листи ламарина. Основното тяло е изработено от специална стомана, за максимална здравина и издръжливост. Размера на челюстта варира от 0 до 100 мм. Лапи за ламарина са оборудвани с ухо което може да се поставят и захващат различни повдигащи устройства – шегели, куки, свързващи елементи и други.\nЧетиривъжен Сапан с куки\nЧетиривъжен Сапан с куки се произвеждат съгласно EN 13414-1, изработени от стоманени въжета с различна конструкция – 6х19, 6х36, 6х37. Произвеждат се както от поцинковани въжета така и от светли въжета.\n2020 Online Сапани. Всички права запазени. Разработено от nzhul


Китай ще построи военноморска база в Пакистан, съобщава South China Morning Post, цитирайки източници в Китайската Народно-освободителна армия.\nИзданието отбелязва, че това ще бъде втората чуждестранна военна база на Китай - първата започна да се изгражда през 2016 г. в близост до американските бази в Джибути.\nНовата база на китайския флот ще бъде разположена в пристанищния град Гуадар, заемащ стратегическа позиция в Арабско море.\nПристанището на пакистанският град, който служи като "врата" към Ормузкият проток (над 30% от световната търговия с петрол), е предадено под юрисдикцията на Chinese Overseas Port Holdings за срок от 43 години и от ноември 2017 г. обработва търговски товари от Китай. Това стратегическо съоръжение служи като основно звено от проекта на китайско-пакистанския икономически коридор.\nКитай планира да отпусне 622 млн. долара за развитието на военната база и пристанището от държавния бюджет.\nРеалния интерес на Китай към Джибути и Пакистан е свързан с желанието да има военно присъствие във всички най-големи морски проливи. Този, които контролира проливите, контролира петролните потоци и до 90% от световната търговия.\nЗащитата на подобна система бе една от основните цели на САЩ в периода Pax Americana. Китай се стреми да създаде подобна система.\nПрисъствието на Китай в Южнокитайско море му дава контрол върху търговските потоци от пролива Малака, през които минават ежедневно 13,6 милиона барела петрол.\n"Хората подценяват тази заплаха, защото не са много добре запознати с проблема", казва Робърт Хаддик, автор на книгата "Пожар във водата: Китай, Америка и бъдещето на Тихия океан".\nКлючовите световни проливи за търговията с петрол са: Малака, Суецкия канал, Панамския канал, Баб ел Мандеб, Ормузския и Черноморския.\nС построяването на двете военноморски бази Китай ще контролира двата ключови за световната петролна търговия (над 30%) протока, Баб ел Мандеб (Джибути) и Ормузкият (Пакистан).\nОрмузкият проток (на арабски: مضيق هرمز - Madīq Hurmuz, на персийски: تنگه هرمز - Tangeh-ye Hormoz) е тесен пролив, свързващ Оманския залив на югоизток и Персийския залив на югозапад.\nСеверното му крайбрежие принадлежи на Иран, а южното му е омански ексклав и територия на Обединените арабски емирства.\nПротокът е с дължина 195 км и широчина в най-тясната си част около 54 км. Дълбочината му достига 229 m. Разделен е на 2 транспортни коридора, всеки от които с ширина около 2,5 км с буферна 5-километровата зона между тях. Проливът е единственият морски път за износ на нефт и природен газ от района на Персийския залив за световния пазар.\nПротока Баб ел Мандеб (араб. باب المندب, „Порта на плача“), наричан още Бабелмандебски пролив, е пролив в югоизточния край на Червено море, който го свързва с Аденския залив на Арабско море и с Индийския океан. Той е разположен между Арабския полуостров и Африканския рог и е част от водната граница между континентите Азия и Африка. След откриването на Суецкия канал проливът става основна част от морския път от Европа към Южна и Югоизточна Азия, което го прави един от най-натоварените водни пътища на планетата и определя неговото голямо стратегическо значение.\nПоследно променена: Сряда, 10 Януари 2018 08:36\nОще в тази категория: « Газови войни: Норвегия ще помага на Путин в мащабния, предизвикващ спорове проект Расизъм, но наопаки: Съдят Google за дискриминация срещу хетеросексуалните бели мъже »


Съдът задържал кмета на Несебър само заради | Параграф22\nСпоред защитата Николай Димитров стои без основание в ареста. Това заяви за bTV Ина Лулчева, адвокат на новоизбрания кмет на Несебър. По нейни думи, когато нещо е незаконно, не може да се направи прогноза колко време ще остане в ареста. Тя обясни, че кметът е задържан само защото свидетел твърди, че през август друг обвиняем го е попитал дали ще им съдейства за изборите срещу заплащане. Самият Димитров само веднъж е разговарял с въпросния свидетел.\nСпоред адвоката става въпрос за безпрецедентен казус. Лулчева заяви, че воденето на Димитров с белезници до сградата на общинския съвет е демонстрация на "засилена грижа", тъй като е ясно, че той няма да избяга. Тя изтъкна и че със случая за купуване на гласове се е заела Специализираната прокуратура, въпреки че досега с този вид престъпления са се занимавали окръжните прокуратури. Моето обяснение е, че единствено чрез Специализираната прокуратура беше сигурно, че те ще бъдат задържани, друг съд не би ги задържал, посочи адвоката.\nСпоред нея в нито един от обвиняемите не са намерени списъци с хора и нито един от разпитаните не е заявил, че е получил пари от тях. Ако се водеше нормално разследване, щяха да се съберат доказателства, да се разпитат свидетели и чак тогава да се прецени вината, посочи Лулчева. Тя изрази мнение, че задържането има политически характер.\nКогато задържаш кмет и общински съветници два дни преди изборите, това е опит за намеса в изборите, отсече Лулчева.От ЦИК обявиха, че не могат да се произнесат по казуса и оставиха решението в ръцете на областния управител на Бургас.\nАдвокат Ина Лулчева поиска по-лека мярка за клиента си от съда, но й беше отказано.Вчера Димитров положи клетва като кмет, след което беше конвоиран обратно в ареста в София.\nвторник, 12. ноември 2019 - 10:09


Операцията по издирването на падналия МиГ-29 ще бъде...\n16.06.2021 19:00 1222\nОперацията по издирването на падналия във водите на Черно море МиГ-29 ще продължи утре, съобщиха от Министерството на отбраната. Влошените хидрометеорологични условия в района на Шабла на 14 юни наложиха временно преустановяване на дейностите по издирване.\nДнес военнослужещи от Поста за търсене и спасяване на ВМС продължиха работата си по анализиране на получената информация, за да бъде прецизиран районът на катастрофата и да бъдат планирани следващите дейности за издирването на елементи от изтребителя.\nМетеорологичната прогноза за 17 юни е благоприятна и операцията по издирването ще продължи от ранните часове на деня с участието на минен ловец „Цибър“ и екип и оборудване на фирма „Хидроремонт“ ООД. Два катера от ВМС също ще бъдат в готовност да се включат в издирвателните дейности. Ще продължи обследването на морското дъно в район с площ от 3,5 кв. км., определен след направения анализ за вероятното място на катастрофата. След обследването ще се извърши класифициране на откритите цели.\nМашината падна при тренировъчен полет за поразяване на въздушна цел в нощни условия във водите край Шабла. При инцидента загина майор Валентин Терзиев от авиобаза „Граф Игнатиево“.\nЕтикети: Издирване Изтребител МиГ-29


Терор в сърцето на Виена! Трима убити и десетки ранени при няколко нападения | Informiran.net\n03.11.2020 Владимир Алексеев Свят\nТерор във Виена. Трима души са убити, а десетки ранени, сред които тежко, при седем атаки в центъра на австрийската столица късно снощи. Нападението се случва в последната вечер, пледи да влязат строгите мерки срещу коронавируса.\nВ резултат на бързите действия на властите, един от терористите е убит, друг е задържан, а трети се издирва. Първата атака е станала пред синагогата. Последвали терористични удари на различни места.\nКонсулът ни в Австрия Ивайло Върбанова каза по БТВ тази сутрин: „Снощи около 20 часа в централната част на Виена и на още 6 места са извършени терористични атаки срещу мирни граждани. Има за съжаление 15 ранени от които 7 тежко. Сред тя е и един полицай. Има три жертви. До момента няма данни за пострадали български граждани.\nТози терористичен акт е бил организиран около Синагогата. Хубавото е ,че не е имало посетители в ресторанта. Вратите на Синагогата са били затворени и така терористите не са могли да влязат вътре. Не е имало предупреждения. Властите са изненадани. В страната съжителстват различни религии. Това се случва преди поредното затваряне. Много умело бе използвано това от атентаторите. Снощи бе последната свободна вечер и много хора бяха излезли“.\nЖурналистът Миа Сантова допълни: „Живея на метри от мястото на стрелбата и в първите минути разбрах, че се случва нещо. Мои близки ми съобщиха ,че полицията е окупирала целия регион. Може би Виена ще остане затворена през следващите часове. Шефът на МВР каза, че според последните данни има избягал. моли гражданите в центъра да си останат вкъщи и да не използват транспорт. Много добре е подбран момента-снощи бе последната вечер без вечерен час. Много хора бяха излезли. Около 5 следобед са били публикувани заплахи в социалните мрежи, според които „Аллах ще победи. Битката сега започва““.\nКанцлерът на Австрия Себастиан Курц заяви снощи: „Ситуацията е изключително напрегната. Един от извършителите е ликвидиран, но очевидно има още съучастници. Те са добре подготвени и въоръжени с автоматични оръжия. Определено става дума за терористична атака“.\nПо думите му, атаката не е била само на едно място. Започва от „Шведенплац“, където се намира синагогата. Там се взривява един от атентаторите с взривен пояс. След това започват стрелби с дълги оръжия. Според него, атентаторите са няколко, не са един-двама, не е установен техният брой. Започват преградни действия от полицията и специалните сили. Има предупреждение да се избягват всички централни части на Виена. Хората да не излизат навън. Полицията ще уточнява причините. Тепърва жертвите ще се уточняват, каза още той.\n„Той се беше подготвил много добре за тази атака“, заяви Лудвиг.\nОтносно информациите, че един от нападателите е носел пояс с експлозиви, Лудвиг каза: „Както изглежда поясът е бил имитация“ и уточни, че субстанците, съдържащи се в него, сега се анализират. Лудвиг заяви, че училищата във Виена ще бъдат отворени днес, но няма да е задължително децата да ходят на училище.


Станка Златева в потрес от народната омраза! - Скандално\nСтанка Златева се оплака пред Гала, че е объркана и настроението й от победата във „Вип Брадър“ е изключително минорно. Вчера тя прочела всички негативни коментари по свой адрес в сайтовете, след като излязла от Къщата. Аз не разбирам защо толкова много хора ме мразят и защо, след като са гласували за мен, никой не ме подкрепя в интернет. Не искам и не мога да накарам всеки да ме харесва и да ме обича, но такава помия никога не ме е заливала и съм малко стресната.\nНе зная на кого да вярвам – на резултатите от гласуването, или на тези, които пишат. Аз не съм влязла в шоуто да се харесвам на хората, да правя мили очички и да си купувам любовта им. Влязох да покажа каква съм наистина и вътре си бях самата аз. Всеки има право да ме хареса или да не ме хареса. Но продължавам да се чудя на цялата злоба, която продължава да се излива отгоре ми.\nСтанка спечели шоуто късно вечерта в събота. Любопитен факт е, че три дни преди това, на полуфинала, тя събра едва 3 %. Тогава преди нея бяха Ваня Червенкова с над 50 процента и Пламен Медаров с над 12. На финала обаче неочаквано боркинята стана победител. Може би защото нямаше кой друг да стане, без Нова телевизия да си навлече още по-големия гняв на зрителите.\nИ пред Гала Станка нарече себе си обикновено селско момиче и не изрази никакви претенции да се нареди сред културния елит. Тя обеща, че ще се опита да прости на Мира Радева обидите, но кадри показаха, че по време на награждаването Мира се опитва да я прегърне и да я поздрави, а Станка я бута и й обръща демонстративно гръб.


Пермакултура - възстановяване на връзките между природа и хора | Списание "Органично"\nЧовечеството е изгубило връзките си с околната среда. Непрекъснато сме бомбардирани с изкуствени идеи и идеали за лекомислен начин на живот и повечето хора смятат, че да се насладиш на един залез или от време на време да излезеш на разходка в планината, са достатъчни, за да се почустваш отново близо до Майката Земя. Разбира се тези неща са приятни, но само временни и не представляват цялостната холистична връзка между нас и духа на нашия свят, изпълнен с толкова много живот.\nИзгубили сме връзка и с храната си. Забравили сме естествените цикли на екосистемите. Слепи сме за божествените модели на природата. Изгубили сме вродената мъдрост да познаваме обкръжаващата ни среда като дланта на ръката си и да разбираме своето място в нея. Вместо това сме приели урбанизацията на цивилизацията за нещо нормално. В градовете живеем в циментови джунгли с многобройни съседи, но изолирани един от друг и от естествената ни среда. (В този смисъл възходът на социалните медии е истинска ирония.)\nОбщуването и взаимодействието ни с местната общност се възпрепятства от организационните системи, от които доброволно избираме да бъдем част. И за какво? Заради чувството за безопасност? Или заради чувството за принадлежност към една общност?\nВ действителност начинът ни на живот не ни дава нито едно от двете. Ние сме откъснати един от друг, нямаме никаква представа откъде идва храната ни или къде отива боклукът ни. Нашата сигурност става зависима от обществени механизми, които зхранват силата на корпорациите и правителството. Заради зависимостта от държавата, породена от национализма и глобализацията, местните общности вече не функционират като едно обединяващо цяло, а водят до чувство на изолираност и откъснатос, а отделният индивид вече поддържа съвсем малко на брой пълноценни връзки с околните – именно това, от което се нуждае една общност\nА резултатът? Работим, за да приемем неустойчивия принцип на непрекъснатия икономически растеж. Безропотно приемаме работата от 9 до 6, работа, която дори не харесваме и доброволно жертваме природните ресурси, за да осигурим безпрепятственото функциониране на системата, която облагодетелства малко на брой хора.\nКонсуматорството вреди на нашето благосъстояние и на природата. Материализмът унищожава ценностната ни система и подхранва културните и екзистенциалните кризи. Глобализацията замърсява планетата и води до разпад на местните общности. Промиш;еното земеделие убива екосистемите, но не успява да изхрани населението на земята.\nИма. И той се нарича пермакултура. Този древен метод на живот в хармония с природата се приема отново и води общностите към едно бъдеще, в което те ще могат сами да изкарват прехраната си и да развиват земеделие без употребата на химически торове и препарати.\nПермакултура – какво представлява и защо е важна?\nВ съвременния й вариант тя е развита от австралийците Бил Молисън и Дейвид Холмгрен през 70-те години и вече е широко разпространена из целия свят. Терминът буквално означава „постоянно земеделие”, но може да се възприеме и като „постоянна култура”.\nПермакултурата позволява да получим всички ресурси, от които се нуждаем, на местно ниво, но е свързана не само със земеделието, тя започва от етиката. Какво е наистина правилно за индивида, общността и околната среда? Как можем да задоволим основните нужди на обществото и да съхраним баланса в природата?\nЕдва след това идва време за дизайна. Дизайнът в пермакултурата изисква наблюдение на околната среда, идентифициране на повтарящи се модели, разкодиране на вложената в тях мъдрост и комбиниране на това познание с технологичните иновации с цел ефикасно и ефективно взаимодействие с природните системи, за да можем накрая да получим храната, лекарствата, фибрите и горивото, от които се нуждаем. Това гарантира не само оцеляването ни, но и психологическото ни развитие.\nТака че в известен смисъл пермакултурата е изкуство. Тя е израз на човешката гениалност в най-прекрасната й форма, защото представлява изграждане на една картина, която отразява как човек и природа се превръщат в едно цяло. Външният свят е платното, човешката изобретателност е боята, а човешкото сърце е четката. И без значени къде точно на земното кълбо живеем, резултатът винаги е шедьовър.\nПермакултурата е доказала, че може да доведе до качествени и устойчиви резултат във всеки един регион на земята. Тя използва местни ресурси, като вода, слънце, почва, по най-добрия възможен начин. Тя може да донесе изобилие от ресурси при студен, горещ, влажен или сух климат. Действа еднакво добре в планините, в полята, в джунглата и в пустинята.\nИменно затова пермакултурата е система, която лесно може да помогне за изхранването на цялото население на земята. Тя включва успехите, постигнати в устойчивите и възобновяемите технологии без да отрича постиженията на древните практики, като използването на естествени строителни материали например, и работи със, а не срещу разнообразието в местните екосистеми. Тя не оставя токсични отпадъци и не се нуждае от вредни петролни продукти, от които зависи промишленото земеделие. Тя използва природни средства, за да се справи с дисбалансите, характерни за даден регион и да се пребори с вредителите.\nПрилагайки принципите на пермакултурата общностите отново се превръщат в едно цяло. Вместо да ходят до супермаркета, част от някоя международна верига, хората просто отиват в градината си, откъсват си каквото имат нужда и го приготвят или пък разменят продукти със съседите си. Общностните градини могат да бъдат организирани така, че целият квартал да се грижи за тях и да се преврънат в място за срещи, където всеки се учи от останалите, а децата научават не само какво ядат, но и как да го отглеждат.\nАко пермакултурата бъде приложена на индивидуално и общностно ниво никой повече няма да гладува. Няма да има социална изолация. Проблематичното поведение на възрастни и младежи ще намалее. Местните икономики, основани на качествени взаимодействия, ще процъфтяват, а хората ще бъдат по-щестливи. Екосистемите ще възвърнат своето разнообразие и също ще процъфтяват.\nНакратко пермакултурата е дългосрочно решение на много от проблемите ни. Тя е добра не само за земята, но и за душата на човечеството. Пермакултурата може да осигури храна и други физически ресурси, от които се нуждаем, но също така и да подобри психологическото ни здраве. Тя дава сила на отделния човек и на общността като цяло и им помага да се спряват с много от проблемите, пред които са изправени.\n„Пермакултурата е свързваща система… което е изключително ценна и може да ни измъкне от проблемите, в които сме затънали. Околната среда, хората, социалният ред, никога няма да имаме добър социален ред, ако не си го създадем сами. Никой няма да ни помогне, трябва да направим това самите ние, заедно, всички.”\nЕтикети: био, биоземеделие, градина, еко-съзнание, отматричване, пермакултура, устойчивост