Епопея на негодниците: ВРЪЩАНЕТО НА „ТЪПОТО ОСТРИЕ“ НА ДС, ДРУГАРЯ СТОЯН ГАНЕВ, РАЗКРИВА: БКП ПОХАРЧИ КАДРИТЕ СИ – Част 2 – Диагноза с Георги Ифандиев\nЕпопея на негодниците: ВРЪЩАНЕТО НА „ТЪПОТО ОСТРИЕ“ НА ДС, ДРУГАРЯ СТОЯН ГАНЕВ, РАЗКРИВА: БКП ПОХАРЧИ КАДРИТЕ СИ – Част 2\nДата: сеп. 26 2012 Автор: Георги Ифандиев\nБрой посещения: 1 266 views Принтирай\n„Сега, когато вече сме невежи, няма как да ги забием!“\nКакто се убедихте още в предходната част на тази публикация, Стоян Ганев е пробутван като „яростен антикомунист“. Сам той се изживява като такъв.\nОт една страна, ето го антихристът, съчетан със сатаната. „… Той е онова, което в нашите лекции наричаме дегенерация, т.е. израждане, психическо заболяване и полова извратеност. Това е, така да се каже, туземно израждане от заобикалящата среда. Затова Бердяев-Бердичевски твърди, че който се е родил от този съюз, ще управлява света… Още в Библията е дадена добра формулировка, че сатаната често обича да се превъплъщава в образа на ангела на света, на либерал.“\nОт друга страна, това е роля. И „ваклото агънце“ на домораслата ни „демокрация“ я играе отдавна. От дългогодишното им повтаряне репликите му са толкова добре наизустени и механично изричани, че даже най-непредубедените усещат фалша в тях.\nЗа делото на комунизма винаги готов!\n„– Аз съм участвал в два исторически кръговрата.“ – разяснява бившият председател на Общото събрание на ООН. – „Единият бе през 1990-1991 г. СДС бе на път да бъде погазен, когато се раздели на 3 части. Започнаха усилия за съюз с комунистите. Не защото бяхме млади, а защото виждахме истината, знаех, че ако искаме да спечелим, трябва да се покажем по-категорични и по-силни. Така се яви идеята за гладната стачка, за групата на 39-те. В един момент попаднахме в безизходно състояние. Комунистите, които тогава бяха голяма сила, искаха да ни смачкат. В този момент прецених, че трябва да направим нещо радикално. Отидох при моя приятел Георги Марков, споделих с него идеята за гладна стачка и той като ракета вдигна ръка, предложи я и тя се прие. И вече нямаше връщане назад. Спечелихме, управлявахме и щяхме още да управляваме…\n– Ако не бе пагубната политика на Филип Димитров и неговите приближени, които доброволно сдадоха властта чрез един обречен вот на доверие в парламента. Не мога да забравя, когато един от лидерите на СДС, близки до Димитров, уплашено каза: „Какво ли би станало, ако комунистите не се върнат и вотът мине в наша полза?“\n– Защо останахте в САЩ?\n– Бях принуден, защото на практика комунистите се върнаха и, оказа се – за дълго.“\nПринуден съм да повторя: По приятелите им ще ги познаете!\nЗа Георги Марков е говорено и писано предостатъчно, но само на пръв поглед. Т. нар. журналисти не си направиха труда да изтипосат пред обществения поглед неговото тайно творчество. Естествено, щяха да го прегледат само онези, които имат очи за това. А пиша „творчество“, тъй като агент „Николай“ е давал воля на фантазията си и е топил хора за неща, които никога не са ставали. Впрочем, този „приятел“ на Стоян Ганев заслужава поредното кратко отклонение от основната тема.\nПрез есента на 1991 г. Желю Желев звъни по телефона на току-що „избрания“ председател на Народното събрание Стефан Савов. Съобщава му, че на президентското му бюро се намира папка с надпис „Работно дело“ на агент на Държавна сигурност с псевдоним „Николай“. Навярно пребледнял, председателят на Демократическата партия споделя вестта със своя съпартиец, по онова време „най-върлия антикомунист“ Георги Марков, който всеотдайно и без умора раздаваше виртуални „седесарски шутове“ на другарите. По всяка вероятност новината е изтласкала кръвта и от лицето на тогавашния депутат, сетнешен конституционен съдия и настоящ гаулайтер в милиционер-израелския футболен клуб „Левски 1914“.\nКато героините от една цинична песен двамата „се завтичат“ при „доктора“ – в прекия и преносния смисъл на думата. Сам Желев е разказвал случката, но значително по-късно. По времето, когато посещението на споменатите герои при президента като „на пожар“ е станало, бях в ръководството на все още не опорочения нов всекидневник „Подкрепа“. По една или друга причина при нас идваха прогонени офицери от Държавна сигурност. Някои продаваха информация, други диреха спасение и кариера. Явно партията не беше осведомила за предстоящия план целия свой едномилионен строй.\nЕдна вечер, след пореден разговор с такъв капитан от Шести отдел на Шесто управление, не се стърпях и го попитах дали Стефан Савов, на когото от глупост и неосведоменост по-рано симпатизирах, е бил техен човек. Ченгето прихна. Изгледа ме, сякаш бях извънземен, и припряно отговори: „Разбира се, как иначе щеше да се издигне? Той е „Николай“!“\nТова е важно. Разкрива един от основополагащите принципи за изграждане на „антикомунистическа опозиция“. Второто, което си обясних по-късно – онова странно тандемно втурване на Савов и Марков към президентския кабинет. И двамата били… „Николаевци“…\nСега Бай Ганев споделя нещичко за „пагубната политика на Филип Димитров и неговите приближени“. По онова време мълча като биян гъз, по израза на един от ярките „интелектуалци“ Иван Вуцов. Част от нея беше масовото раздаване на документи от МВР, според които всички в СДС се оказаха с „чисто минало“. В това число и двамата „Николаевци“ и Сашо Сталийски, и заместник-министърът на отбраната Кольо Даскалов и всички останали изнесени на показ агенти и секретни сътрудници. Слепи ли сте? Тази практика продължава и днес.\nНо да вървим напред с „основите на Стоян Ганевия антикомунизъм“. Доста любопитна е „демократичната” биография на „героя”. Като ученик в пазарджишката гимназия „Константин Величков” той бил несменяем комсомолски секретар. Сетне е завършил право – специалност, за която е известно, че в повечето случаи вербуването се е извършвало още в университета.\nРазговарял съм с офицери от Държавна сигурност и от Криминалната милиция. Сякаш са си плюли в устите, както се казва. И едните, и другите твърдят, че до 10 ноември 1989 г. не повече от двадесетина адвокати в цялата страна не са били сътрудници на репресивните тайни служби на режима. При прокурорите и съдиите изключения почти нямало. Обаче Стоян Ганев не се отдал на практическа юридическа работа, а на преподавателска дейност. И къде мислите разгърнал своя талант? Ами във Висшата специална школа „Георги Димитров” – МВР край Симеоново! Демократ отвсякъде!\nНе оправдавам онези младежи, които не са наясно какво представляваше съществуването през онези 45 лета на тоталитарната болшевишка власт. Имат родители, баби и дядовци – да са питали. Друг въпрос е колко пълни с петолъчки, сърпове и чукове са умовете на техните предци… Но всеки честен човек би се запитал: Кого допускаха до преподавателска длъжност в High Militia School – секретна школа с три факултета, названието на единия от които е… „Държавна сигурност“?\nДве думи за семейството му. Разговарял съм с двама съученици и приятели на „ваклото демократче“ и с един известен вечно снимащ пазарджишки общественик – така пожела да го представя. Всички те си спомнят с добро за баща му – музикант, който свирел по заведенията. Отварям скоба – ония служби са пускали множество пипала и сред представителите на този занаят. Но нищо не отсъждам.\nГаневите познати не изговарят лоша дума и за неговия брат – също инструменталист, понастоящем наслаждаващ се на яркото слънце на Флорида. Защо ли поне той не вземе своята майка при себе си, та да се порадва на топли старини?\nНо и тримата мои събеседници се сетиха за две фигури, оказали съществено влияние върху формирането на комсомол-конформисткия мироглед на проводения ни пореден „спасител на нацията“.\nПървата е въпросната майка. По спомените на моите осведомители, тя била ревностна комунистка, истинска „дъщеря на полка“. Тресели я болни амбиции, особено по отношение на двамата й сина. Косвено доказателство за това срещаме в следния изблик на нейния син Стоян: „Когато през 1980-1981 г. завърших Юридическия факултет бях първи по успех. Първите 6-има получаваха правото да бъдат адвокати в София. Майка ми бе щастлива, защото изкарах блестящо изпитите си.“\nСлед нея се нареждал чичото на „демократа“ – офицер от ония служби. Поне един от онези, които намериха време и кураж да похортуват с мен, бяха на мнение, че тъкмо той е въвел Стоянчо в ченгесарските среди.\nЕдно е сигурно – по онова време Бай ви Ганев е готов винаги да служи на партията. Ще го докажа „делами и документами“, както се казва на любимия му руски език. Защо намесвам преправения средновековен български? Ами понеже през 1985 г. Стоян Ганев пак „демократично” защитава „докторат” в Московския държавен университет „Ломоносов”. Понеже се занимава с конституционно право, такава е и темата на неговия „докторат”.\nЗа советскую родину…\nИзвестни са ми три версии за Ганевото заминаване за СССР. Първата е официалната – изпратили го. Защо него и как? Питайте ония служби.\nВтората е неговата: „Изведнъж у мен нахлу желанието да не ставам адвокат и реших да отида в Москва да повиша образованието си. За мен това бе единствената възможност, защото децата на номенклатурата заминаха за Англия.“ По-добре да видим и чуем версия на неговото лично признание.\nКато гледам, слушам и чета тези наглеци, излиза, че все едно не съм живял в онзи строй. Да, той беше истински строй – военен при това, с цялата суровост и безропотност, особено на нисшите „чинове“ като моя милост, която беше част от него. Роптаещите, дирещите правда и справедливост, попадаха зад решетките. Показвал съм ви изтъкнати личности, които са били връхлетени от железния юмрук на партията-държава с цялата негова безмилостна жестокост!\nНо да оставим йерархичния армейски строеж на цялата тоталитарна система с нейното не търпящо възражение могъщество, пред която средновековната Инквизиция изглеждаше като невъздържано малко по-добре хранено и капризно дете. И да разчоплим конкретния случай. Някой може ли да обясни на мен несведущия, сякаш пребивавалия другаде, как така е било възможно някакъв провинциален абсолвент да „реши да отиде в Москва, за да повиши образованието си“?\nТа през 1972 г. не ме пуснаха да отида на гости на родния ми чичо в… Румъния! Десетки мои приятели бяха лишени от възможността да заминат на екскурзия до ГДР, да речем. Точно такъв действителен случай ми дойде на ум. Този мой близък подаде „молба“ за проверка, облепена с таксова марка от 10 лева – по онова време равняваща се на две вечери с гадже в ресторант.\nСлед няколко месечно чакане получи съобщение да се яви в Паспортната служба на тогавашния булевард „Георги Димитров“. Приел го някакъв генерал, чието име не помня. Бил съвършен простак, от типа на онези нищожества, като Добри-Джуровия съпартизанин „Чукундура“, описан в спомените на престъпника, накичен с маршалски пагони и удостоен с министерска власт.\nВъпросният генерал повъртял някаква папка в ръцете си. Правел се, че чете нещо. (Честен кръст, спирал ме е милиционер, който изобщо не можеше да чете!) Накрая, след около петминутно мълчание „за авторитет“, отсякъл, обръщайки се към приятеля ми на „ти“, сякаш са пили Brüderschaft: „Тази година иди на море!“ И не допуснал повече въпроси. „Свобода“, „демокрация“, „равенство“ – изобщо истинско комунистическо „народовластие“. В което „народът“ бяха те – другарите от алчно червената фашизирана до мозъка на костите си номенклатура – съюзниците на Хитлер.\n„Вината“ на приятеля ми беше, че имаше вуйчо в Канада. А баща му, Бог да го прости, притежавал киносалон на ъгъла на столичните булеварди „Витоша“ – преди това „Сталин“, и „Патриарх Евтимий“. По времето на описаната случка той беше превърнат в кръчма, носеща красноречивото наименование „Волга“!…\nЗа близките ми, набедени, че са „врагове на народа“, понеже имаха в семейството си някой, убит от другарите, или хвърлен по политически причини в концлагер или затвор, или просто родител на Запад, няма смисъл да отварям дума. Онези от тях, които не продадоха душите, си бяха заложници на системата чак до 1987-1988 година.\nТа нали до Драгоман и Петрич, например, пускаха с т. нар. открити листове. Чак през 1989 г., благодарение на връзките на друг мой близък, видях града в югоизточното кьоше на сегашна България. Как така Стоян Ганев е имал правото да „реши да отиде в Москва, за да повиши образованието си“?\nКолко се е „повишило образованието“ на младия юрист Ганев, не мога да преценя. Той явно изпитва някакъв комплекс по отношение на това и с право. От кого да получи образование тук, след като БКП изтри от лицето на земята целия интелектуален елит на нацията? В края на четиридесетте дядото на мой съученик, професор по морско право, бил пенсиониран, понеже бил… „буржоа“. Оттогава допреди няколко години тази дисциплина беше забравена от Алма Матер!\nТа Бай Ганев „повишил образованието си“ първо в съветската столица. Две десетилетия по-късно – там, където по-рано не можел – в САЩ.\nНаправих си труда да безпокоя трима преподаватели в някогашния Юридически факултет на Софийския университет. Те бяха единодушни: разпределените в адвокатските колективи – така са се наричали някога, до един са били хора на службите. Стоянчо Ганев да е бил изключение? Едва ли. В телевизионния вариант „Англия“ е заменена с „Уошингтън“, както с бесапарски акцент (бесапарите или бесите са древен български род, смятан за тракийско племе, населявало Пазарджишко) се изразява бившият външен министър. Що се отнася до Запада като цяло, там изпращаха най-доверените ченгета или децата на най-висшата алчно червена номенклатура. Вторите – по-рядко и по-трудно. Нищо, че беше подчинена на „Уошингтън“. Москва винаги е била ревнива…\nНе мога да допусна, че човек с истински свободолюбиви и демократични убеждения ще реши да „повишава образованието си“ в Съветския съюз. Съществува и трета, навярно най-достоверна версия. Чувал съм я от няколко източника – ченгесарски, седесарски, което е като първото, и от един-двама мои твърде осведомени приятели. Те бяха част от ранното СДС, но отвратени напуснаха това милиционерско сборище.\nПредлагам тази трета и вероятно най-истинска версия. През един топъл есенен ден в началото на осемдесетте, на летище „София“ трима младежи – двама мъже и една жена, очаквали да се качат на самолет за Москва. Тогава май не са се познавали. Официално, всеки от тях отивал на „специализация“. Момичето и по-високият мъж – юристи – в Москва, в Държавния университет „Ломоносов“ – прочута сграда в стил „сталинска готика“ – от най-отвратителните. Нейна многократно умалена имитация е софийският Партиен дом. Третият младеж – физик, следвало да „повишава образованието си“ в Дубна – строго секретния център за ядрени изследвания на СССР. Това място беше от т. нар. затворен тип – недостъпно за простосмъртни.\nЕкипите на сатаната\nИмената на тримата са Снежана Ботушарова, Стоян Ганев и Христофор Събев. След „промените“ – вътрешнопартийния преврат от 10 ноември 1989 г., тримата станаха не само видни „опозиционери“, но и лидери вътре в Съюза на Държавна сигурност – СДС. Никой от тях „не е решавал“ за заминаването си. Нямаше как. Били са изпратени.\n„Съдбата“, облечена в униформа на офицер от ДС, реши Ботушарова да бъде последната секретарка на първичната партийна организация на БКП в Юридическия факултет. После да стане народна представителка от СДС, без да членува в никоя от петнадесетте организации, съставляващи съюза. Вторият такъв екземпляр се нарича Иван Йорданович Костов, който пак по това време също бил проводен на специализация в СССР!\nСлед като беше заместник-председателка на Великото народно събрание, възпитаничката на номенклатурната Английска гимназия беше назначена от „демократите“, начело с Филип Димитров (друга пазарджиклийска тема), за посланичка в САЩ. Бившата адвокатка и преподавателка по конституционно право на социалистическите страни изкара и два мандата като съдийка в Европейския съд за правата на човека в Страсбург. Опазил ни Господ от такива правораздаватели! Понастоящем е конституционна съдийка в… Косово?!\nХристофор Събев зарязва ядрената физика и се отдава на религията. Разведен, завършва Духовната академия – свърталище на агенти на ДС, и се замонашва, Някои твърдят – в нарушение на канона. Сетнешната му съдба е що-годе ясна.\nА Стоян Ганев започва да преподава конституционно право в Софийския университет и в Школата на МВР.\nАко някой полюбопитства защо имената на „светата милиционер-демократска троица“ не лъснаха сред огласените от комисиите, условно наречени „Андреев“ и „Евтимов“, ще обясня. Трябват им, затова ги крият. Толкова ли е трудно да се сетите?\nТова на другарката Снежана Ботушарова – Арсова, женена за активист на бившия „легион“ – Българския демократически форум, се появява в материалите по делото срещу Янко Янков. Как и защо? Другарката все още не е била осветлена, че ще я правят „демократка“, та се изявявала като доносничка! Янко Янков лично го е казвал в телевизионното предаване „Диагноза с Георги Ифандиев“ и е показвал съответните документи.\nВие защо мислите, че винаги спират моите рубрики? За мен няма място в нито една телевизия, радиостанция, вестник? Даже участие в предаване или нещо подобно? Сигурно съм изумително некадърен? Или понеже лъжа?\nИстината ги боде, не им дава мира. Нямат аргументи срещу нея. Затова допускат до влиятелните медии „репресирани“ комунисти и ченгета като Стоян Ганев. Но никога автентични антикомунисти и политически затворници, запазили своето достойнство и чест!\nС риск да досадя, за пореден път ще покажа отговора на въпроса: Защо имена като тези на „героите“ от последния разказ, не щръкват от архивите на репресивните секретни служби на тоталитарния комунистически режим? Дава го една от основните фигури на компартията и ДС след промените. Освен заместник-началник на Шесто управление на ДС, покойният Цвятко Цветков беше и главен секретар на МВР в правителството на БСП, оглавявано от Жан Виденов.\nНе се изисква нищо повече от това да гледате и слушате. Но и да осмисляте.\nОт устата на бивш министър на вътрешните работи знам, че такъв „особено ценен“, свръхсекретен агент, вербуван от самия „Лаврентий Берия“ на тукашните служби – генерал Григор Шопов, е бил покойният главен прокурор Иван Татарчев. Нима „той нямаше своето значение“ и след промените?\nДруг – пак според същия източник – е Асен Агов, който продължава да действа. Наскоро нашумя дребен скандал във връзка с това. Но на бърза ръка премина като буря в чаша вода. Отдавна обещавам да му отделя повече внимание. С дебелоочието си го заслужава. Укриват и доста министри, во главе с двама премиери – С.С. и И.К. Изобщо – манипулират несполучливия опит за общество, тъй като хората не стъпват на принципи.\nКогато започна да разяснявам, ме обявяват за „hater” – „мразещ“ – без да разкриват кого и защо. Обругават ме като „краен“. Лепят ми етикети „фашист“, „десен-бесен“, „антисемит“. Изкарват ме какъв ли не. Както се шегува жена ми: „Ако знаех че си такъв… Ама чак сега научавам.“\nТова е юдейски талмудски подход – жертвата да бъде изкарвана виновна. Нашият народ се е произнесъл така: „От здравата – на болната глава!“\nА за по-нататъшните приключения на „ваклото агънце“ на родната ни псевдо демокрация в Съветския съюз, у нас и в Съветските американски щати, ще узнаете, ако прочетете продължението. Обаче предварително ви заявявам: бъдете сигурни – няма други „спасители“ освен Господ. Тези, които „ни дебнат отвсякъде“, са вълци в овчи кожи.\nКойто желае, да им се доверява. Не съм в състояние да разубедя никого. Нито опитвам.\nМоята цел е истината. А словото е единственото ми оръжие. “Oderit insipiens sapientis verba magistri” – „само глупакът мрази мъдрото слово на учителя [си]“. Доказал съм: нямам претенции за нещо повече от това, което съм.\nНо бъдете уверени в едно. Ще го изразя с перифраза на Катон Стария: “Delenda est Communismo” – „комунизмът трябва да бъде разрушен“.\nНе съм пророк. Но се върнете към публикацията от 8 август т.г. За да се убедите, че съм предвидил изграждането на АЕЦ „Белене“ от „американска“ компания. Днес това е факт. Даже Народното събрание ще променя своето „окончателно“ решение. Колко тъпо, прозаично и смешно!\nЗа онези, на които им е трудно да намерят публикацията, или ги мързи, припомням дословно онова, което написах тогава:\nМоже да съм придирчив, но държа да зная истината. Понеже „министър-председател“ означава „пръв слуга на народа“. Усещам мразовития полъх, идващ от имението на сър Джейкъб Ротшилд и неговия син Нат. Мирише ми не толкова на газ, както тук се опитаха да ни заблудят, а на… ядрено гориво. Дано се лъжа, но ми се струва, че задкулисният жест на другаря Дмитриевич е сепнал английските Ротшилдови – по всеобщо признание, в момента предвождащи цялата най-богата фамилия на планетата . И банкянската мома е била ощипана. Та да се сети и удари едно рамо на интернационалната корпорация, която по всяка вероятност ще изгражда АЕЦ на площадката край Белене. Другарят Дейвид Камерън е бил само proxy – пълномощник. По-точно – a go-between – посредник или съвсем пунктоално – сводник.\nИначе, темата за газопровода „Набуко“, протоколно пробутана като „основна“ в разговорите между другарите Камерън и Б.Б., е напълно несъстоятелна. Великобритания няма никакво, ама съвсем никакво отношение към този проект. Къде бяха „журналистите“? И има ли ги изобщо?…\nC’est la vie. „Нашенци“ от „Факултето“ и Столипиново казват: „Се-ла-фиф“… Всеки да си го преведе, както желае.“\nНадявам се да сте разбрали: Става дума за препрани наши пари. Да, вашите и моите, понеже са откраднати от вас и мен, от нас, от народа. „Консултантите“ Емил Хърсев – личен агент на Цвятко Цветков, и Богомил Манчев – пълномощник на БКП, рожба на Румен Овчаров и на неговия подопечен олигарх, комсомолския деятел Красимир „777“ Георгиев, скрил се в Швейцария, са само „лица по сделката“. Вярно – високоплатени, но все с нашите пари.\nЗад тях е Интернационалът и в частност – световното енергийно лоби. Братството е инвестирало много пари и очаквания в комунистите. Затова никой не ги докосва. А Ирина Бокова ще бъде преизбрана за началничка на ЮНЕСКО.\nНяма „конспиративни теории“, а истина. Само тук ще се сблъскате очи в очи с нея – с истината, с цялата истина, и с нищо, освен истината!\nПовтарям: “Delenda est Communismo!”\nПрепоръчвам ви да посетите страницата „Диагнозите ви“, за да се уверите чрез свидетелството на политическия затворник на тоталитарния режим, дългогодишния преподавател по психология на правото, история на правните науки и по политология Янко Янков, че ужасите на комунистите и на тяхната служба за партийна сигурност продължават.\nПомнете: не бъдете безразлични! Никой не е застрахован. Понякога изгарят и напълно невинни и безучастни люде…\nОт февруари досега дарителите са общо 63, седем от тях – имигранти. Повечето са едни и същи хора, които искрено помагат за издръжката на тази медия. (Този месец – рекордна сума, благодарение на два наши сънародници във Франция.) Няма как да издържа дълго по този начин. Никой от тези благородни сърца не е длъжен на останалите, нито на мен.\n „Знанието е сила“, лат.\n „Невежеството е сила“ (George Orwell – “1984”, 1st World Publishing, Fairfield, IA, 2004 г., стр. 10, 23, 37, 129.)\n Григорий Петрович Климов – „Божий народ“, Издательство и типография „Советская Кубань“, Издательство „Пересвет“, Краснодар, 1999 г., Электронная версия, Киев, 1999 г., стр. 18, 24, цялата книга в pdf от online: http://reeed.ru/lib/books/bozhii_narod_/\n Вж. напр. „Стоян Ганев“, “Personi”, personi.dir.bg, София, дата не е посочена, online: http://personi.dir.bg/person.php?id=129\n Алeксeния Димитрова – „Стоян Ганев: Дистанцирам се от политиците у нас, които търсят само изгода“, вече цит. съч.\n Вж. Георги Ифандиев – „От частушките до чалгата няма и една крачица – Част 6“, „Диагноза с Георги Ифандиев“, diagnose.net, София, 8 август 2012 г., online: http://diagnosa.net/diagnosite-mi/%D0%BE%D1%82-%D1%87%D0%B0%D1%81%D1%82%D1%83%D1%88%D0%BA%D0%B8%D1%82%D0%B5-%D0%B4%D0%BE-%D1%87%D0%B0%D0%BB%D0%B3%D0%B0%D1%82%D0%B0-%D0%BD%D1%8F%D0%BC%D0%B0-%D0%B8-%D0%B5%D0%B4%D0%BD%D0%B0-%D0%BA-3


Опашката на котката може да Ви покаже какво става в главата й. Опашките са добър индикатор за настроението. Наблюдавайте поведението на котката си и ще започнете да разбирате какво говори опашката й.\nПозиция: високо. Когато котката обикаля територията си с високо вдигната опашка, тя изразява увереност и задоволство. Изпънатата нагоре опашка е знак за щастие и приятелско отношение. Наблюдавайте върха на изпънатата опашка. Лекото потрепване отбелязва особено щастливите моменти.\nПозиция: извита като въпросителен знак. Може да си вземете почивка от ежедневните си задължения, за да си поиграете с котката, ако забележите извивка в опашката й. Тази позиция на опашката често означава игриво настроение – котката иска да се забавлявате заедно.\nПозиция: ниско. Внимавайте. Опашка, изпъната право надолу, може да сигнализира агресия. Висящата опашка показва много сериозно настроение. Имайте предвид, обаче, че някои породи, например персийските котки, държат опашките си ниско долу, без причина.\nПозиция: подвита. Подвитата опашка означава страх или подчинение. Нещо изнервя котката Ви.\nПозиция: настръхнала опашка. Настръхналата опашка показва, че котката е много разстроена и изплашена и се опитва да изглежда по-голяма, за да се защити.\nПозиция: камшични движения. Бързото размахване на опашката напред-назад като камшик показва страх и агресия. Приемете го като предупреждение да стоите настрана.\nПозиция: разлюляна опашка. Бавното люлеене на опашката обикновено означава, че котката се фокусира върху някакъв предмет. Може да забележите опашката в тази позиция, точно преди котката да се нахвърли върху играчка или върху гранулите храна, разпилени извън купичката.\nПозиция: увита около друга котка. Когато котка увива опашката си около друга котка, тя я прегръща, както Вие прегръщате хора с ръцете си. Това е знак за приятелство.


Арестуваха мъж от Гоце Делчев, подготвял оранжерия за канабис | Вестник Хроника\nВчера, в гр. Гоце Делчев, от полицейски служители на РУ-Гоце Делчев е извършена проверка на жилище, в което са намерени и иззети около 15 бр. полиетиленови чували с пръст и тор, осветителни тела, въздуховод и едно тревисто растение, което след направен полеви тест е реагирало положително на канабис с тегло около 59 грама.\nСъс заповед за задържане до 24 часа е задържан 35-годишен мъж от града. За случая е уведомена компетентната прокуратура и е образувано досъдебно производство.


8 от 8! Късен гол удължи победната серия на Наполи в Серия А - struma - Онлайн вестник\nТимът на Наполи постигна осма поредна победа от началото на сезона в Серия А, след като надви Торино с минималното 1:0 като домакин в мач от осмия кръг. Късно попадение за неаполитанци съхрани победната им серия в Италия.\nВ 27-ата минута Лоренцо Инсинье изпусна дузпа за Наполи, а в 57-ата минута гол на Ди Лоренцо беше отменен заради засада. Все пак в 81′ Виктор Осимен успя да вкара гол във вратата на Торино и да донесе трите точки на своя отбор.\nНаполи е лидер в Серия А с пълен актив от 24 точки – с две повече от втория Милан, който в събота извоюва труден обрат срещу Верона. Торино пък е на 12-о място с 8 точки в актива си.


хормони Archives | 9 999 999 views\nМъжете губят тегло много по-бързо от жените. Този факт е безспорен и отдавна е доказан от специалистите по хранене . Възможно е в продължение на години да се тормозите с диети и часове да се …\nНе можете да отслабнете? Проверете следните хормони! Д-р Сара Готфрид, доктор по медицина към Харвардския университет, обяснява как хормоналният дисбаланс пречи на отслабването. За жените, в това отношение, са много важни следните 4 хормона. ЕстрогенИ …\nОсновните хормони, които причиняват напълняване и как най-правилно да ги изключим\nНаднорменото тегло е често срещан проблем, особено в последно време. Мъжете губят тегло много по-бързо от жените. Този факт е безспорен и отдавна е доказан от специалистите по хранене . Възможно е в продължение на …\nХормоните, които държат в шах теглото ни и пречат да отслабнем – ето как да ги отключим\nВсички сме свикнали да мислим, че единственият начин да се отървем от наднорменото тегло е да ядем по-малко и да се движим повече. Но на практика всичко е много по-сложно. Нашият организъм е много сложна саморегулираща се …\nПроцесът на стареене се ускорява заради тези хормони. Разберете как да ги контролирате! Трябва да знаете кои са тези хормони! Нашето тяло произвежда десетки хормони, които контролират всички процеси в организма. Въпреки това, има шест …\nНаддаването на тегло често се свързва с преяждане, но причината може да се крие и в различни хормони, които са свързани с контрола над теглото ни. Въпреки че наддаването на килограми е лесно, загубата им е трудна работа. Различни …


Бет Харт идва да разкаже себе си (ВИДЕО) - ARTday.bg\nБет Харт идва да разкаже себе си (ВИДЕО)\nСряда, 04 Декември 2019 | Музика\nЩе се срещнем с американската блус дива на 10 декември в „Арена Армеец”\n„Не съм мислила, че ще успея да се приближа толкова много до сърцето си – да напиша неща, които съм преживяла от най-малка, още от детството си….”, казва Бет Харт за последния си солов албум War in My Mind, излязал тази есен. Именно с парчетата от този албум Бет Харт идва за втората си среща с българската публика.\nАко има някой до болка отровен и открит изпълнител, който да не крие нито паденията си, нито радостите от живота, то това е Бет Харт. Тя трудно влиза в калъпа и стандартното определение за „звезда”, произведена, пакетирана и излъскана от музикалната индустрия. Точно защото при Бет всичко е натурално и автентично, до болка откровено. Малцина от познатите ни величия сме виждали да споделят на сцената толкова интимни тайни и да разказват без свян живота си. Може би, точно затова и зрителите на нейните концерти се впускат и преграща Бет с огромна любов и благодарност.\nWar In My Mind веднага обира овациите не само на публиката зад океана, но и на американската критика. War In My Mind е биографичният албум на Бет, в който тя разказва себе си – от загубената връзка с баща си, молбата за прошка към сестра си, благодарността към майка й до вярата в Бог и изцелението.\n„Перфектна комбинация от отличен автор и мелодии, които прескачат през рокендрола и R&B, до блус и джаз, изпети от един от най-добрите вокалисти на нашето време”, пише за албума Rock and Blues Muse.\nДоверява й се известният продуцент Роб Кавало, след като я чува да свири две парчета. И от двете парчета се ражда цял блестящ албум. За Кавало Бет казва: „Той е велик продуцент! Не съм виждала друг да притежава и двете: Толкова добра техника и такова голямо сърце! И никога не съм имала продуцент, който на 100% да цени моите виждания”.\nДоверието е такова, че Роб Кавало оставя бет Харт да акомпанира сама песните на пианото. И сега, както и през целия й живот, пианото е нейната най-силна опора, приятел и спасение.\n“Give me something strong to fill the hole\nI make love to the war in my soul” са част от думите на Бет Харт в титулното парче на албума.\nВ откриващото рок парче „Bad Woman Blues” пък е за жената, която знае силата си. За „лошото момиче” - песен радостна, палава и закачлива, самоиронизираща. Дори и Бет да се нарича „кралица на болката” /I’m queen of pain/.\nНа другия полюс е „Sister Dear”, посветена на сестрата на Бет Харт, която умира от СПИН. Това е молитва и искане за прошка. Болезнена балада, която разтърсва.\nСледват Lei It Grow със звученете на госпъл хор, динамичната Sugar Shack и благодарната Thankful. Защото Бет Харт не е еднозначна и не би могла да бъде разказана и описана само с едно чувство. Тя е от – до. От най-голямата болка до най-вдъхновената радост.\n„Сега съм в такъв момент от живота си, в който изпитвам радост. Защото може пак да падна долу – просто такава е природата на живота. Но сега си почивам от това и Бог ме е оставил да се радвам на тези моменти! И аз съм наистина много благодарна!”\nА ние пък сме благодарни, че Бет идва за втори път в София – на 10 декември в Арена Армеец, където ще изпее историята на живота си. Организатор на концерта е компания BG Sound Stage. Все още има билети.


Made In Varna – Страница 7\nОкръжна прокуратура – Варна внесе във Варненския окръжен съд обвинителен акт срещу 46-годишния Ж.М. Мъжът е обвиняем за това, че в качеството му на длъжностно лице (полицейски служител) поискал и приел дар, който не му се следва, за да не извърши действия по служба – престъпление по чл. 302, ал.1, […]\nОбщина Варна учредява нова награда „Юнакъ“. С приза ще се отдава заслужено признание на варненските спортисти, треньори, отбори и спортни деятели, които допринасят за издигането престижа на града ни и на България. Причината за създаването на „Юнакъ“ е липсата на подобна награда за постижения в областта на спорта. Призът ще […]\nВ звание „курсант – мичман“ бяха повишени момчетата и момичетата – курсанти от ВВМУ „Н. Й. Вапцаров“, които през учебната 2021/2022 г. ще бъдат V (последен) курс. Това е най-високото звание сред курсантите, преди да бъдат произведени в офицери след завършването си. Общо 140 курсанти получиха по-високи звания на 30 […]\n„Сигурни сме, че разбирате сложността на ситуацията, в която се намира държавата, може би и по-добре от нас, защото сте реални икономически субекти, които осигуряват сериозен принос в БВП и работни места. Както знаете президентът ни връчи третия мандат. Правим опит да внесем разум и да проведем спокойни разговори за […]\nС множество събития Аксаково отбеляза Празника на града. Празничната програма започна още на 25-ти август и приключи тази вечер с концерт на Рафи. В събитието участие взеха още Модерен Балет “Монт”, Яна Манолова, RIO KIDS и RIO CREW. Точно в 22:15 ч. се проведе и кулминацията на четири дневните тържества […]\nЧерно море отстъпи с 0:1 домакинството си на ЦСКА в мач от 6-ия кръг на efbet Лига. Единствения гол в срещата реализира Жорди Кайседо в 61-вата минута. Денят бе специален за треньора на “моряците” Илиан Илиев, който се превърна в треньора с най-много мачове за Черно море в елита – […]\nПаметникът на Иван Моканов бе монтиран пред входа на зала “Христо Борисов”. Символичното му откриване се състоя днес преди мача с ЦСКА-София. Проектът е реализиран благодарение на д-р Огнян Калинов. Моканов е най-голямата легенда на “Черно море” в цялата история на клуба от създаването му през 1913 година. По случай […]\n“Спартак” Варна и “Добруджа” не се победиха в Добрич\n“Спартак” Варна завърши 1:1 при гостуването си на “Добдруджа” Добрич на връх 103-годишнината на варненския клуб. Мехмед Сабри за “соколите” имаше възможност да открие резултата в 25-а минута, но топката срещна гредата. В 45-ата минута Георги Георгиев от “Спартак” бе изгонен, получавайки втори жълт картон. В 54-а минута Абушев изведе […]\nPrevious 1 … 3 4 5 6 7 8 9 10 11 … 362 Next


10: Как ще ги стигнем….чехите | Приключението "12+3"\nЛятото на 1989, 12+3 ще се прави на живо от Прага. Като чешки възпитаник съм в изнесения екип и участвам в подготовката на предаването. Търсим теми, които да са интересни за България, и аз предлагам интервю с любимия си преподавател от Икономическия университет – Владимир Длоухи. За да защитя предложението си пред колегите, ми се налага да им разкажа случка отпреди пет години.\nДлоухи преподаваше политическа икономия на социализма, най-идеологизираната не-наука в учебната програма, през която задължително трябваше да минат всички студенти по икономика. Основното съдържание на тази „наука“ бяха гръмки лозунги и похвални слова за някакви въображаеми предимства на плановата икономика, която на Запад сполучливо бяха нарекли „икономика на дефицита“ – заради празните щандове и постоянните липси на основни стоки.\nПреди първата лекция по предмета приятели ми бяха казали да се класирам в аулата по-рано, че трудно се намирали места. Помислих, че става дума за някакъв швейков хумор и спокойно се явих с десетина минути закъснение. Огромната амфитеатрална зала наистина беше пълна догоре, а пан професор Длоухи дори още не се беше появил. Сядам на стълбите в недоумение и чакам. След минута енергичен и елегантен млад мъж се появява на сцената и вдига високо в ръка учебника.\nГоспода колеги, имам към вас предложение. – заявява той и продължава да размахва дебелото томче. Който иска тройка по моя предмет, да прочете този учебник и да се яви на изпит, можете да не идвате на лекции и упражнения, няма да пиша отсъствия.\nЗалата зажужава. Предметът е сред най-тъпите, които може да ти се паднат в този университет. Т.нар. основен закон на политикономията на социализма беше някаква идеологическа алабалистика, според която социалистическата икономика неизбежно водела до „все по-пълното задоволяване на все по-нарастващите потребности“ на хората, или нещо подобно. Изкушението да си спестиш подобна досада два-три пъти в седмицата беше наистина огромно, но пък на Длоухи му се носеше слава на суперинтересен…\nТой ни дава една-две минути за размисъл и десетина души напускат. След като последния затваря вратата,\nпрофесорът замахва и захвърля учебника по масата, той пада в ъгъла на подиума и кориците му се отпорват.\nАулата ахва. „Политическата икономия на социализма може да си я научите сами. – заявява Длоухи – аз тук ще ви преподавам модерна макроикономика, така че си извадете листата и се подгответе да пишете.“ – и всички въздъхваме с усмивки и облекчение.\nОт Kaynes и Friedman в лекциите му постепенно стигнахме до Thatcherism и Reaganomics. Британската „желязна лейди“ Маргарет Тачър и американският президент Роналд Рейгън по онова време бяха още по средата на мандатите си, двете икономически течения дори още не бяха приели завършен вид и не бяха описани никъде в литературата, да не говорим, че САЩ и Великобритания бяха „враговете-империалисти“. И въпреки това, тъкмо в лекциите по най-задръстения идеологически предмет, в разгара на „застоя“ – перестройката в СССР дори още не беше започнала – ние учехме нормална, модерна световна икономика!\nВярно, след 68-ма чехите бяха дали окончателната си оценка на соца и захвърленият в ъгъла том беше прекрасна илюстрация за това, но по улиците на Прага още се разхождаха съветски окупационни патрули, а властта си беше ортодоксално комунистическа. Как му се е разминавало на Длоухи, просто не знам…\nРазказът ми очевидно убеждава колегите и с магнетофон под ръка се отправям към Университета да уреждам интервю с професора. Обаче…\nВ Ректората ме посрещат с нетипична сдържаност.\nЗа съжаление, нямаме такъв преподавател.\nАма, как така, на мене ми е преподавал!\nСъжаляваме, пане колего, но такъв преподавател в Университета няма.\nДобре, кажете, какво е станало с него, къде е?\nПане колего, това е всичко, което мога да Ви кажа, съжалявам…\nИ до ден днешен не знам какво точно е ставало с Владимир Длоухи през 1989-та. Тогава си помислих, че са го уволнили или затворили, или че е избягал. За моя радост, оказа се че съм сгрешил. Владимир Длоухи се появи няколко месеца по-късно, по време на Кадифената революция и под натиска на Гражданския форум (обединението на демократичните сили в Чехословакия) беше назначен още през ноември 1989 за първи вицепремиер със задачата да закрие по планов начин и без излишни загуби Държавния комитет по планиране. После естествено стана една от основните фигури, провели икономическите реформи в Чехия – първо министър на икономиката в първото некомунистическо правителство, после министър на промишлеността и икономиката в правителството на Вацлав Клаус (самият Клаус, както и настоящият президент Земан, са също бивши преподаватели от моя университет, с които, слава Богу, учението ми не ме е срещало.)\nС друг от избраните субекти за интервю в пражкото издание на 12+3 имахме малко повече късмет. Отнякъде ни беше попаднала информация за научни изследвания в областта на паранормалното –\nчешки учен работеше с хора, които можели дистанционно да разкриват престъпления, истински тогавашни Mentalist-и.\nСамият учен, оказа се, не беше достъпен, но чешкото радио имаше запис на интервю с него, което ни предложи да използваме. Е, не е същото, естествено, но все пак е нещо…поне така си мислех, докато не разбрах, че всъщност сме се натъкнали на златна мина.\nОтивам в лентохранилището на радиото, някъде в далечните покрайнини на града, да преслушам записа и да си прехвърля, каквото ми трябва.\nЗаписът е огромен, няколко часа, на няколко ленти. Оказва се, не става дума само за интервю с изследователя, но и за документални записи с менталисти. Дават ми малко време да си прехвърля каквото успея и аз набързо избирам няколко откъса. Прави ми впечатление, че звукотехниците ме гледат с почуда и че бързат да ме отпратят, но още не разбирам – какво пък толкова?\nОсновната сграда на чешкото радио, от която щяхме да водим 12+3, е непосредствено над Вацлавския площад, в квартал пълен с жилищни кооперации от края на 19 век, с малки китни вътрешни дворове и градинки и уютни квартални кръчми. Радиото се набива на очи основно с това, че е доста по-грозно от съседните неокласически сгради. Вътре обаче мерките за сигурност са впечатляващи.\nСтудиата се заключват и отвън, и отвътре с огромни въртящи се кръгли кранове, като в подводница. Нищо не се излъчва на живо. След 68-ма властта не искаше да позволява ненужни рискове.\n12+3 започва, от София води Жоро Папакочев, ние с Йордан и Чавдар от Прага правим включвания с репортажи и материали. Идва време за менталистите. Пускаме материала и ми прави впечатление, че техника и режисьора в студиото притихват и се заслушват с интерес и почуда. Техникът е типичен образ – дълга, къдрава, светла и леко мазна коса, рехава и отдавна неподстригвана брадичка, изтъркани и провиснали дънки, карирана риза, очила тип „ленънки“ и кожени сандали на босо – това беше униформата на чешкия ъндърграунд от онези години. Питам го какво става и той си отговаря честно – „нашите това никога не биха го пуснали“. Оказва се, че записът си стои в архива, но цензурата така и не го е допуснала до ефир. Питам защо, и той ми казва –\nами при комоушите (на чешки пренебрежително – обидно за комунисти) престъпления няма, та какво остава за неразкрити, или за паранормални, които да посочват убийците…\nТогава, през лятото на 1989, 12+3 беше светлинни години напред пред скучната и тежко цензурирана продукция на повечето от останалите радиа в соцлагера. Гордеехме се и си мислехме, че сме стигнали, че и подминали Централна Европа. Трябваше да минат само няколко месеца, за да разберем, че това е пълна илюзия. Чехите, поляците и унгарците просто чакаха да си тръгнат съветските войски, за да си оправят държавите в рамките на две-три години. След същите две-три години България, в която съветски войски никога не беше се налагало да има, затъна в постсъветско блато, от което започна да излазва чак през 1997.\n← 9: Златно време за журналистика\n11: И после – хоп!→


Автор: Стойчо Генов 13:30 / 23.08.2021 Коментари (2) 1569\nБившият футболист на Локомотив Пловдив Лукас Масоеро отбеляза първия си гол в в руския елитен шампионат, видя Plovdiv24.bg. Аржентинецът обаче имаше ужасния късмет да прати топката в собствената си врата. Това стана при нелепата загуба на неговия тим Нижни Новгород с 1:2 като домакин на Ростов в двубой от 5-ия кръг.\nЦентралният защитник е неизменен титуляр при треньора Александър Кержаков и показва постоянно високо ниво в досегашните двубои на светлосините. Сега обаче негово действие доведе до победно попадение за съперника.\nНижни Новгород откри резултата още в 3-ата минута след автогол на Осипенко. Хашимото изравни в 36-ата, за да се стигне до автогола на Лукас Масоеро в 89-ата минута за окончателното 1:2.\nТака тимът на бившия "смърф" остана с актив от 7 точки на 7-ата позиция във временното класиране. Лидер е Динамо (Москва) с 12 т.\nГледайте в прикаченото видео нелепия автогол на Масоеро в 89-ата минута на мача с Ростов!\nМача е със 3 автогола\nКъсметлия Айръ мен:))


Стачката в "Бобовдол" приключи след няколко щурма на мината (видео) - 24chasa.bg\n14.10.2016 08:29; 24 часа\nВ третия ден от протестите напрежението в мини "Бобов дол" ескалира многократно. Най-напред миньорите получиха уверение, че ще получат парите си и започнахада излизат на групи от по 10 души. След като разбраха, че това не се случва, обявиха, че продължават протеста, а колегите им отвън щурмуваха мината.\nОт няколко хода стотици миньори нахлуха до клетката, където бяха техните колеги и ги подкрепиха. Призоваха ги да не прекратяват протеста. Вторият щурм беще към директорския кабинет. Директорът Красимир Чаврагански беше заплашен с линч и охраната едва спря миньорите да не нахлуят вътре. По-късно той подаде оставка.\nМиньорите бяха подкрепени от омбудсмана Мая Манолова. Тя слезе в забоя при протестиращите и каза, че ще остане там, докато не се разреши въпросът със заплащането им.\nПри изключително тежки условия на труд работят миньорите в рудник "Бабино", каза Манолова, която е изкарала 8 часа под земята с миньорите.\nМиньорите излязоха от галериите 60 часа след началото на протеста след като се разбра, че на техни колеги вече са преведени реално пари. Преди това премиерът Бойко Борисов заплаши, че ще бъде развалена концесията на мината заради неспазване на трудовото законодателство. Работещите там ще получат еднократна социална помощ от 325 лева от социалното министерство. Бъдещето на рудника обаче остава неизвестно.\nТази сутрин са получили остатъка от средствата и ваучерите за храна за месец август. Двама от миньорите съобщиха, че при вземането на възнаграждението хора от ръководството са ги заплашвали със съд заради протестите.\n140 души стояха три дни в рудника в искане на заплатите си.\nПо избори тук става страшно, признаха други миньори." Влизат непрекъснато и се молят за този да се подписваме, за този да гласуваме", казват работниците в мината.\nСтачната готовност остава.\nМиньорите в Бобов дол щурмуват рудника, опитват да нахлуят в кабинета на директора Премиерът разпореди да се отнеме концесията на рудник “Бабино” (обзор) Трето денонощие 130 миньори са под земята


BookReader - Предговор (към романа „Ланселот, рицарят на каруцата“) (Хаджикосев Симеон)\nПредговор (към романа „Ланселот, рицарят на каруцата“) (Хаджикосев Симеон)\nСкачать (fb2, 57022)\nСимеон ХаджикосевПредговоркъм романа „Ланселот, рицарят на каруцата“Информация за текста\nСимеон ХаджикосевПредговоркъм романа „Ланселот, рицарят на каруцата“\nСред най-продуктивните и най-дълго устоялите жанрове на европейската средновековна литература се откроява рицарският роман. Неговата история започва около средата на XII век, само няколко десетилетия след Първия кръстоносен поход, и завършва в началото на XVII в., когато след появата на „Дон Кихот“ от Сервантес най-сетне секва модата на това любимо на много поколения четиво.\nМакар че се характеризира с относителна жанрова стабилност, рицарският роман не е монолитно явление. Началото му отвежда към френско-нормандски автори, духовници и историографи, които с еднаква ревност обслужват културните потребности на английската династия на Плантадженетите и на френските Капетинги. Чак до началото на XIII в. романът е предимно северно-френско явление, за да се прехвърли след това и в западнонемските земи. По-късно рицарският роман получава солидни позиции и на Пиренейскня полуостров в испанската и португалската литература.\nНееднозначен е рицарският роман и като жанрова структура. През периода на ранния му разцвет (втората половина на XII в.) преобладава стихотворната форма със съседни рими, а по-късно започва ла се налага прозаичната форма. Своеобразен връх в развитието па стихотворния рицарски роман е „Парцифал“ (XIII в.) на немеца Волфрам фон Ешенбах. Твърде интересна е еволюцията на жанра, която може да се проследи в многобройните интерпретации на келтската тема за Тристан и Изолда. Първите обработки са дело на френско-нормандски автори от втората половина на XII в. — Томас и Берул, и са направени в стихове. По-късно се появяват прозаичните версии на легендата, които я правят широко популярна. През първата половина на XIII в. Люс и Ели дьо Борон написват в проза „Роман за Тристан“, който лежи в основата на всички последвали 77 средновековни преписа на творбата. В началото на XX в. видният френски медиевист Жозер Бедие предлага своята „възобновена“ версия на романа въз ОСнова на щателен анализ и подбор на многобройните ръкописни варианти. Неотдавна този вариант на Ж. Бедие се появи в превод на български език („Тристан и Изолда“, НК, 1985).\nСвоеобразен свод на келтските сказания, дали живот на цикъла романи за крал Артур и рицарите на Кръглата маса, е прозаичният роман на англичанина Томас Малори „Смъртта на Артур“ (1402). Така през късното средновековие постепенно се налага прозаичната форма на рицарския роман. През ренесансовия XVI в. в Испания и Португалия на особен успех се радват полуанонимните „Амадис де Гаула“ и „Палмейрим Английски“, единствените, които свещеникът и бакалавърът пощадяват при „чистката“ на рицарските романи в библиотеката на дон Алонсо Кихано, самонарекъл се дон Кихот.\nНо рицарският роман не се изчерпва с тези две най-съществени жанрови разновидности. Широка популярност завоюва във Франция още през XII в. анонимната повест „Окасен и Николета“, чиято форма напомня за някои дофеодални героически сказания от типа на келтския Уладски цикъл. „Окасен и Николета“ е написана в проза с многобройни стихотворни „вставки“ и това е свидетелство за древност на повествователната форма, напомняща за античното „амьобейно“ (подхващащо) изпълнение на двойка разказвачи.\nСредновековните рицарски романи се различават и с оглед на принадлежността им към определен тематичен цикъл. Най-общо казано, съществуват три сюжетно-тематични цикъла, около които се групират всички рицарски романи — античен, византийски и бретонски. Началото на жанра е свързано с античните сюжети, достигнали до късното средновековие чрез посредничеството на различни латински обработки. Към античния цикъл принадлежат романите от т.нар. триада — „Роман за Брут“ от нормандеца Вас, „Роман за Троя“ от придворния хронист на Хенри II Плантадженет Беноа дьо Сен Мор и полуанонимният „Роман за Александър“ (започнат от провансалеца Алберик дьо Бриансон и продължен от няколко неизвестни автори). Към тази триада прибавят и анонимния „Роман за Тива“, който възхожда към Тиванския митологически цикъл, разработван в трагедиите на Есхил и Софокъл, но не се опира на тях, а на латинската поема на Стадий, популярна през средновековието.\nНай-внушителен по обем е „Роман за Троя“ (около 1155–1160 г.), който съдържа над 30 хиляди стиха (само за сравнение нека посочим, че общият обем на „Илиада“ и „Одисея“ възлиза на малко повече от 28 хиляди стиха). Придворният хронист на Хенри II не е могъл да използува направо Омировия епос и затова е преразказал повечето от събитията от т.нар. Троянски цикъл чрез посредничеството на латински хроники (Псевдо-Дарет от Фригия и Диктис от Крит). Беноа дьо Сен Мор се спира подробно и на предисторията на Троянската война — похода на аргонавтите, любовта на Язон и Медея, отвличането на Елена и т.н. Особено интересни са женските образи в романа, сред които се откроява лекомислената Бризеида. Чрез посредничеството на Джефри Чосър темата става известна и на Шекспир, който в началото на XVII в. я разработва в драмата си „Троил и Кресида“.\nАла кръстник на новия жанр става роденият на о-в Джързи англо-нормандски поет Робърт Вас (Уенс), който по същото време написва своя „Роман за Брут“ („История на бретонците“), стихотворен преразказ на латинската хроника на историографа Галфрид Монмутски. В сюжетно-тематичен план най-голям интерес представя преливането на античните митологически сказания (по-точно модернизиращата идея за произхода на англо-нормандската аристокрация от потомците на древните троянци) в келтекия митологически цикъл за крал Артур и неговите рицари. Р. Вас за първи път въвежда мотива за Кръглата маса, чрез който крал Артур става „първи между равни“ (primus inter pares), като тази материализирана метафора очевидно е отговаряла и на действителното състояние на нещата при управлението на първите Плантадженети. Във финала на „Роман за Брут“. Вас припомня, че е написал „жеста (т.е. епическата поема — б.м., С.Х.) за бретонците и за рода на бароните, който иде от Брутовия род“. Заключителното двустишие гласи:\nMil e cent cinquante e cinc anz Fist mestre Wace cest romanz. (Та във хиляда сто и петдесет и пета този роман написа метр Вас поета.)\nНовоизкованият от Р. Вас термин romanz (роман) първоначално е означавал произведение, написано на романски език, а не на латински. По-късно, когато античните сюжети биват постепенно изоставени от авторите на рицарски романи, понятието естествено се превръща в жанрово обозначение и чрез посредничеството на литературата на Ренесанса се свързва и с новия европейски роман.\nРоманите от гръко-византийския цикъл оформят поредица от творби, възникнали под въздействието не само на елинистическия роман (Лонг, Хелиодор, Ахил Таций), но и на византийски автори (Теодор Продром, Никита Евгениан и Евматий Макремволит). Като пример за въздействието на този дял от античната и средновековната традиция върху западноевропейския рицарски роман може да послужи стихотворната повест на Кретиен дьо Троа „Вилхелм Английски“, несъмнено силно повлияна от анонимния роман „Историята на Аполоний, цар на Тир“ (II в., латинска преработка от VI в.). Колко силно е влиянието на този сюжетно-тематичен цикъл свидетелствува въздействието на романа за Аполоний Тирски върху Шекспировите „романси“ от началото на XVII в. (драмата „Перикъл“ възхожда към този изключително популярен сюжет).\nКелтско-бретонският тематичен цикъл за крал Артур и рицарите на Кръглата маса се налага в средновековния рицарски роман през втората половина на XII в. в творчеството на Кретиен дьо Троа. Изследователите на старофренската литература са прави в твърдението си, че написаният почти по времето на първите романи на Кретиен дьо Троа анонимен „Роман за Еней“ бележи прехода към ново литературно качество, достигнало връхната си точка в творчеството на придворния разказвач на Мари дьо Шампан. В „Роман за Еней“, изграден главно върху сюжета, разработен от Вергилий в „Енеида“, акцентът се премества от историко-приключенското начало, присъщо на романите от „триадата“, към авантюрното и любовното начало. Голямото внимание, отделено от анонимния автор на описанието на два типа любов — нещастна (Дидона и Еней) и щастлива (Лавиния и Еней), вече подсказва порасналите възможности за аналитична интерпретация на любовното чувство в сравнение с „физиологическия“ психологизъм на предходните романи. „Роман за Еней“ е първата творба от този жанр, в която доминира идеята за куртоазната любов, повлияна и от широко популярните в Северна Франция Amores на Овидий.\nВъпреки несъмненото въздействие на античната латинска и гръко-византийската повествователна традиция, възникването на средновековния рицарски роман около средата на XII в. е свързано със специфичните обстоятелства, при които се развива западното феодално общество през този период. А той се характеризира със забележителен подем на градските общини (главно във Франция), свързан с възхода на занаятчийските корпорации, търговията и на богатите вилани, предходници на буржоазията. Силен тласък получава по това време теологическата мисъл чрез създаването на първите университети и укрепването на манастирските културни средища (достатъчно е да споменем само Сорбоната и прочутото абатство в Клюни). По същото време неотклонно възраства интересът към историята и поезията в дворовете на феодалната аристокрация, която постепенно се превръща в образован меценат и покровител на изкуствата. Тези взаимосвързани процеси дават основание на някои френски и английски учени да говорят за Ренесанс като културно явление още през XII в., но това едва ли е достатъчно обосновано, тъй като разглежданият културен подем протича изцяло в рамките на феодалната обществена формация и не довежда до радикално преосмисляне и подкопаване на средновековния теоцентристки мироглед.\nСеверът и Югът си „поделят“ приоритета в утвърждаването на новите литературни тенденции. Прованс (но също така и графство Тулуза и Поату в областта Аквитания, и графство Барселона в Каталония) става родина на т.нар. окситанска поезия (по-популярна у нас под наименованието провансалска лирика), първата светска поезия в средновековна Европа, вдъхновена от куртоазния идеал за служене на „дамата на сърцето“. Рицарският роман възниква при двора на английските крале от династията на Плантадженетите (Робърт Вас, Беноа дьо Сен Мор). Куртоазният идеал получава по-силно развитие на юг, където се кодифицира в различните жанрове на провансалската лирика, докато в рицарския роман той има сравнително по-ограничено приложение. Разбира се, процесите в развитието на културата на Севера и Юга са били до голяма степен взаимосвързани. Обединяваща фигура в двете култури е внучката на първия трубадур Гилйем IX дьо Поатие, която е била последователно съпруга на френския крал Луи VII и на английския крал Хенри II. Провансалски трубадури посещават двора на Плантадженетите в свитата на Алиенор. По-късно, през втората половина на XII в., в аристократическите дворове на дъщерите на Алиенор Аквитанска — Мари дьо Шампан и Аелис дьо Блоа Шартър, биват задълбочени и доразвити традициите на модната тогава куртоазна любов (от фр. cour — двор, но и дворцово общество). Не случайно именно при Мари дьо Шампан творят Андре Капелан, авторът на теоретическото съчинение „De amore“, и най-значителната фигура на ранния рицарски роман — Кретиен дьо Троа.\nРицарският роман се появява в онази епоха, за да отговори на културните потребности на меценатстващото аристократическо общество, а и на рицарството, което се утвърждава като важна социална прослойка по време на кръстоносните походи (1096–1270 г.). Твърде нееднородно в социално и класово отношение, рицарството се оформя като „Христово войнство“ по време на походите за отвоюването на „гроба господен“, чиято благородна цел всъщност прикрива експанзионистичните намерения на западноевропейския феодализъм, породени от раздробяването на онаследяваните родови имения. Значителна част от рицарите, участвали в походите, не са притежавали нищо друго освен бойното си снаряжение и отвоюването на „гроба господен“ е криело за тях и други примамки освен тържеството на християнската вяра. Така преди да се появи в рицарския роман, в живота се е утвърдил статутът на странстващия рицар, който пътува, за да дири подвизи и приключения. Тъкмо тази устойчива сюжетна схема пародира и Сервантес в своя гениален роман.\nВ съответствие с идеологическите потребности на епохата рицарството си изработва строго определен свод от ритуали и правила за общуване (включително посвещението в рицарство, отношенията с избраната дама на сърцето, поведението по време на поход и т.н.), които до голяма степен прикриват с идеализирания си характер прозаичните цели на реално съществувалите рицари. Ако съдим за обобщения образ на рицаря по романовите образци на епохата, той е предан на рицарския идеал, който го задължава да търси подвизи и слава в името на дамата на сърцето, а пътьом е длъжен да помага на беззащитни деца, вдовици и (твърде често) девици, да освобождава невинните пленници на жестоки рицари или митически чудовища.\nТвърде съществена черта на рицарството от онази епоха е възприемането му като наднационално явление с универсален и извънвременен характер. За средновековните автори рицари са били и Александър Велики, и Еней, и останалите герои от Троянския цикъл. В ранната фаза от развитието на рицарския роман тези популярни герои са били по своему актуализирани, като античните сюжети са били претълкувани в духа на установяващите се рицарски ритуали и добродетели.\nЕднотипността и космополитичността на рицарството са допринесли за бързото прехвърляне на и без това твърде неустановените по онова време граници, като в началото на XIII в. келтско-бретонските сюжети се разработват с увлечение и от германски автори, а по-късно преминават и в Испания и Португалия. Всичко това в значителна степен предопределя сюжетостроенето и оформянето на време-пространството в рицарския роман. Централен е мотивът за пътуването, но за разлика от античния елинистически роман, където е резултат от превратностите на съдбата, в рицарския роман той е съзнателен избор на централния герой, който търси подвизи и приключения. Що се отнася до времето и пространството в средновековния рицарски роман, и те могат да бъдат сведени до определени устойчиви схеми. Пространството, където се развива действието, може да бъде приказно неопределено, когато е свързано с легендарното кралство на Артур, но то с лекота може да преминава в не по-малко неопределените пространства на Изтока, с който рицарите се запознават по време на кръстоносните походи. Тясно свързано с неопределеността на времето и пространството в рицарските романи е и наличието на фантастичния елемент в тях. Но фантастичното не се дължи само на източната екзотика, макар в анонимния „Роман за Александър“ несъмнено да има твърде много от източните легенди и предания. То присъства и в келтските мотиви, където действието се развива в легендарната страна Логр, владяна от крал Артур. Изобилието от фантастични мотиви е особено характерно за романите на Кретиен дьо Троа. В „Ивен, Рицаря на лъва“ фантастичното е постоянен сюжето-образуващ елемент, съдържа се още в разказа на Калогренант за странното произшествие, случило му се преди години край извора в Броселиандската гора. Едва дочул разказа му, Ивен се отправя в омагьосания лес с намерението да предизвика непознатия рицар. След сражението с Ескалдос Рижия той преследва смъртно ранения рицар чак до неговия замък, където става неволен пленник, търсят го заради убийството на господаря, но получава вълшебен пръстен, който го прави невидим, и т.н.\nФренският изследовател А. Фурие разграничава два типа рицарски романи — „роман-бягство“ (roman-evasion) и „роман-огледало“ („roman-miroir“). Според определението, дадено от него на тези два типа, романите на Кр. дьо Троа несъмнено принадлежат към „романа-бягство“, „увличайки въображението на читателя с тайнствена иреалност“. Без да обсъждаме въпроса доколко е основателно това противопоставяне между рицарския роман с фантастична доминанта и романа с по-реалистична фактура, няма съмнение, че фантастичното и екзотичното са важен елемент от художествения свят на Кр. дьо Троа.\nДруга особеност на пространството в рицарските романи е това, че привидно линейното движение на героя (и свързаната с него функция на пътя като сюжетоорганизиращ елемент) в края се превръща в затворено кръгово движение със завръщане в изходната точка. Каквото и да прави героят рицар, накрая той се завръща там, откъдето е тръгнал (в творбите на Кр. Дьо Троа обикновено в двореца на крал Артур, чиито барони са Ивен, Ланселот, Персевал и др.). Подобна кръгова цикличност се забелязва и в гениалния роман-пародия на Сервантес „Дон Кихот“, където всеки един от трите похода на героя затваря като в концентричен кръг предишния, но неизменно завършва в неназованото от писателя село на дон Кихот в Ла Манча.\nОще по-сложен е въпросът за времепротичането в рицарския роман. С основание изследователите на творчеството на Кр. дьо Троа посочват, че поначало времето в цялата „артуриана“ е не линейно, а циклическо и поради това то има крайно неопределен характер и в неговите романи. Ако до известна степен опростим картината на различните видове времепротичане, бихме могли да говорим за авторово време (т.е. такова, което е определено от гледната точка на разказвача), фантастично време и реално време, като последните две твърде често влизат в противоречие, тъй като фантастичното проявява тенденция към спиране. Подобен мотив откриваме в романа на Кр. дьо Троа „Персевал“ в краткия епизод, когато рицарят Говен попада в омагьосания замък на Иджерна, майката на крал Артур, която го е построила на висока скала след смъртта на съпруга си и оттогава времето е спряло за нея. Иджерна е все още млада и прекрасна, докато синът и Артур е остарял. (Впрочем подобно противоречие между фантастичното (митическо) и реално време откриваме не само в езическите келтски сказания, но и в християнската митология. Достатъчно е да си спомним за най-прочутите варианти на мотива Pieta, разработен от Микеланджело, в които божията майка изглежда като дете пред своя син, понесъл страшното бреме на страданието заради човечеството.)\nФантастичното време се определя от изследователите като терминално (А. Д. Михайлов), тъй като за него е характерно преминаването в реално време чрез твърде често срещания мотив за преодоляване на някакво магическо заклинание, чрез което времепротичането е спряло.\nМного съществена е разликата между протичането на времето в античния елинистически и в средновековния рицарски роман. Както вярно твърди М. Бахтин, развитието на сюжета в античния роман е „извънвременен зев между два момента на биографичното време“. В него героите не се променят, не остаряват. И ако това важи и за физиката на рицаря в средновековния роман, времепротичането е твърде съществено за духовната му биография. Идейният мотив за инициацията (посвещението) играе много важна роля в рицарския роман, сюжетното развитие и приключенията, през които минава героят, не са само увлекателни произшествия, а трябва да укрепят съзнанието и репутацията му на идеален рицар в духа на разбиранията на епохата. В този смисъл рицарският роман е крачка напред в сравнение с античния, където традиционният хепиенд не преследва подобни внушения. За това допринася и обстоятелството, че нерядко рицарският роман е зареден със символични стойности, както в многобройните интерпретации на темата за търсенето на Светия Граал. Както убедително доказва Цв. Тодоров в анализа си на средновековния анонимен роман „Търсенето на Светия Граал“, в подобни творби „всяко събитие има буквален и алегоричен смисъл“. Що се отнася до времепротичането, Цв. Тодоров също посочва циклическия му характер, като го назовава „логика на вечното завръщане“ (курс. Ц. Т.).\nПовечето от разглежданите особености са характерни и за романите на Кр. дьо Троа. Всъщност за него е невъзможно да се говори в биографичен план, тъй като не ни е известно нищо за живота му. Най-вероятно и името му е псевдоним, означаващ Християнина от Троа. За това свидетелства избраният от негов съвременник противоположен псевдоним — Пайен дьо Мезиер (Езичника от Мезиер), чиито творби с основание се разглеждат като пародии на вече утвърдилия се по онова време стихотворен тип рицарски роман.\nЕдинственото, по което досега медиевистите са постигнали единомислие, е приблизителното време на написването на петте романа на Кр. дьо Троа — в двадесетилетието между 1170–1191 г. Една по-точна датировка би изглеждала така: „Ерек и Енида“ (1170), „Клижес“ (1176), „Ивен“ и „Ланселот“ (между 1176–1181) и „Персевал“ (между 1181–1191).\nНеоспоримо е мнението, че още с първия си роман, написан по същото време, когато се появяват „Роман за Еней“, „Флоар и Бланшфльор“ и Томасовата версия на темата за Тристан и Изолда, Кр. дьо Троа се налага като новатор. Неговата интерпретация на съпружеската любов влиза в драстично противоречие с разработваната по същото време при двора на Мари дьо Шампан доктрина на куртоазната любов. Авторът на латинския трактат „De amore“ Андре Капелан определя куртоазната любов като адюлтерна (т.е. свързана с прелюбодеяние), тъй като смята, че любов между законни съпрузи е невъзможна. С „Ерек и Енида“ Кр. дьо Троа се опитва да внуши, че съвпадението между дамата на сърцето и законната съпруга е напълно възможно. В романа се прокрадва и един стихиен демократизъм, който навежда на предположението, че авторът може да е от незнатен произход. Твърде необичайно е началото на романа, в което се разказва за брака между Енида, дъщеря на беден благородник, и Ерек, който принадлежи към кръга на висшата аристокрация около крал Артур. Може би още с неочаквания избор на брачните партньори Кр. дьо Троа е искал да влезе в полемика със средновековната традиция, според която бракът е бил имуществена сделка между семейства с еднакво обществено положение и любовта между съпрузите също е била съпътстващо, най-често случайно обстоятелство. Бракът на Ерек е съюз по любов, а не по сметка и поради това се оказва щастлив, но когато младият рицар забравя заради любовните наслади задълженията на воините от „Христовото войнство“, Енида е първата, която го укорява.\nВъв втората част на романа Ерек тръгва по широкия път в търсене на подвизи, като се съгласява да вземе със себе си и Енида при условие, че тя се движи пред него и не го предупреждава за опасностите, които го заплашват. В тази част, където доминира приключенският елемент, интересът към занимателната фабула е подсилен от обвързаността между героите. Застрашен се оказва не само Ерек, но и Енида, когато потъпкалият чест и достойнство граф решава да убие своя гост, за да обсеби съпругата му.\nСледващият роман на Кр. дьо Троа продължава неговата полемика с вече утвърдения кодекс на куртоазната любов. Но „Клижес“ се отличава от останалите романи на писателя и в сюжетно-тематично отношение: в него има много топографска достоверност, действието се развива на различни места в средновековна Европа — Константинопол, Лондон, Кентърбъри, Кьолн, Рим и др. Това дава основание на някои френски изследователи да причислят „Клижес“ към „реалистичното“ направление в рицарския роман (или към „романа-огледало“, според терминологията на А. Фурие).\nНа твърде голяма популярност се радва предположението, че Кр. дьо Троа е замислил и написал „Клижес“ като своеобразна полемика със създадения по същото време „Роман за Тристан“ от Томас. Вярно е, че между двете творби съществува известен паралелизъм в сюжетно-тематичното изграждане. Чрез брака между византийския император Александър и сестрата на рицаря Говен Сордамора в „Клижес“ са свързани Изтокът и Западът. И „Роман за Тристан“ започва с предисторията на героя, т.е. с брака на неговите родители. Много по-определено се откроява обаче друг паралелизъм, който ни заставя да си спомним за романа на Томас. Любовният триъгълник в „Клижес“ твърде много напомня за ситуацията в „Роман за Тристан“. Младият Клижес е влюбен в жената на своя чичо, завзел междувременно престола на брат си в Константинопол. Както и у Томас, любовта между Клижес и Фениса е взаимна, но нататък Кр. дьо Троа предлага друг фабулен вариант, за да избегне мотива за адюлтера (прелюбодеянието). За разлика от Изолда, която твърде дълго време е любовница на Тристан и същевременно е съпруга на крал Марк, Фениса не желае да мами съпруга си и затова измисля едно мнимо погребение, което й позволява да избяга от двореца и да се уедини с любимия Клижес. (Има предположение, че големият интерес към темата за адюлтера в рицарските романи от онова време е свързан с любовната връзка на английския крал Хенри II с Роземонд Клифърд.)\nРазличието в интерпретацията на любовната тема в следващите два романа на Кр. дьо Троа, писани по едно и също време, е ролково голямо, че закономерно възниква въпросът дали писателят не е променил разбиранията си за куртоазната любов. Всъщност отговорът е по-прост — като придворен писател, Кр. дьо Троа е написал „Ланселот, Рицаря на каруцата“ по поръчка на своята меценатка Мари дьо Шампан, която поискала от него да изобрази поведението на рицаря, въодушевен от куртоазната любов. Вероятно тази поръчка не е била много присърце на вече популярния автор, защото той оставил романа недовършен.\nРолята на завръзка в „Ланселот“ играе внезапното изчезване на кралица Гениевра. Право да я намерят и върнат в двореца на крал Артур получават само доблестните рицари Ланселот и Говен. По такъв начин се оформя един от твърде интересните типови сюжети на рицарския роман, свързан с паралелно движение към една и съща цел. Двамата герои са представени като противоположни: Ланселот е импулсивен, докато Говен е разсъдъчен. Освен това първият е ръководен от любовта си (па макар и куртоазна), докато другият изпълнява само васалния си дълг. И за най-неподготвения читател става ясно, че тъкмо Ланселот ще преодолее всички препятствия и ще върне кралицата. Но този устойчив сюжетен паралелизъм има не само фабулни основания. В своето сериозно изследване „Търсенето на разказа: «Светият Граал»“ (из книгата „Поетика на прозата“) Цв. Тодоров с основание твърди, че разглежданият от него средновековен рицарски роман се гради върху напрежението между повествователна и ритуална логика. Изпитанията, през които трябва да премине Галахад, са ритуални, защото героят само „следва ритуала, който му е предписан“, докато изпитанията пред другите рицари са повествователни, т.е. те могат да успеят, но нерядко претърпяват провал. Подобен конфликт между повествователна и ритуална логика откриваме и в романа на Кр. дьо Троа: Ланселот следва ритуалната логика на събитията, нему е съдено да извърши всички подвизи, защото той е въодушевен от идеалите на куртоазната любов. Тази логика предопределя и традиционния за рицарските романи хепиенд: смъртта на главния герой е извън конвенцията на жанра.\nТова съвсем не означава обаче, че Ланселот е щастливец, закрилян от съдбата, комуто се удава лесно всичко. По-точно казано, макар да преминава с лекота през всички трудности и изпитания, кралица Гениевра не му се отплаща с безкрайна доброта. Тъкмо напротив, тя е жестока, капризна и своенравна в духа на куртоазната доктрина на Андре Капелан. Дълго време Гениевра не може да прости на Ланселот, загдето се е замислил, преди да приеме унизителното предложение на джуджето да се качи при него в каруцата, ако иска да узнае къде се намира кралицата. И на пищния рицарски турнир Ланселот е верен куртоазен любовник, който винаги изпълнява повелите на дамата на сърцето си, дори когато тя му нарежда да бъде слаб и вял боец. Всичко това придава прекалена условност на образа на героя, прави го по-малко жив и реален в сравнение с Ерек, Клижес и Ивен. Не бива да се мисли обаче, че куртоазната любов изключва адюлтера. Колкото и сложен да е бил неговият ритуал, той е имал предвид и плътската любов, разбира се, по благоволение на дамата на сърцето. Вероятно Мари дьо Шампан е споделяла убеждението, че капризите на дамата на сърцето само разпалват любовната страст на куртоазния рицар, но изглежда, тази постановка на темата за любовта е била чужда на натюрела на Кр. дьо Троа, щом като не е дописал романа си.\nВпрочем рицарските романи обикновено имат „отворена“ композиция. Въпреки че времето в тях има цикличен характер и в последна сметка образува затворен кръг, между началната и крайната точка на рицарското пътуване могат да бъдат вместени неограничен брой приключения. И тъй като авантюрният характер на рицарските романи безспорно е привличал и поддържал читателския интерес, редица автори не са устоявали на изкушението да „раздуват“ обема на творбите си чрез нови приключения. В това отношение Кр. дьо Троа отново се е изявил като забележителен майстор. И „Ерек и Енида“, и „Клижес“ наброяват под 7000 стиха всеки, а „Ланселот, Рицаря на каруцата“ е изоставен малко след преминаването на тази граница. Края на романа той доверил на своя ученик и помощник Годфроа дьо Лани.\nЕдинственият реално „отворен“ роман на Кретиен дьо Троа се оказва „Персевал, Повестта за Граал“, който останал недовършен. В него водещ е мотивът за търсенето на Светия Граал, един твърде неясен символ на християнството и на мъченичеството на Христос, чрез който повествованието придобива подчертано мистичен и алегоричен смисъл. Твърде вероятно е тази символична утежненост на темата също да не е допадала много на писателя със спонтанни демократични тежнения. Не е изключено и предположението, че преждевременната смърт му е попречила да го завърши. По-важно е да се отбележи обаче, че в различно време няколко автори продължават романа на Кретиен дьо Троа и го довършват, като пълният му обем достига около 50 000 стиха.\nРоманът „Ланселот, Рицаря на каруцата“ се появява за първи път на български език. Убеден съм, че ще предизвика интерес у читателите, че ще доведе и до други подобни преводи. Чрез този роман българската културна общественост се приобщава към непреходни и съвсем непознати доскоро шедьоври на средновековната френска литература.


РАЗНИ НЕВЧЕСАНИ МИСЛИ :: В ДЕН ЗАДУШНИЦА ДА СЕ ПОМОЛИМ !\n18.02.2017 13:58 - В ДЕН ЗАДУШНИЦА ДА СЕ ПОМОЛИМ !\n.. На нас ни е заповядано да се молим за починалите! Колко често забравяме за тази заповед! Заповядано ни е да се молим за всички: за нашите баби и дядовци, за нашите родители, за нашите съпрузи, за нашите деца и внуци. Заповядано ни е да се молим за познати и непознати само поради една причина – защото Църквата, светиите, праведниците знаят, че на покойниците им става по-леко от молитвата. Молитвите за починалите отправяме към Бога, за да бъде по-леко на нашите починали. И не трябва да пренебрегваме тези молитви, тъй като това е велик труд пред Него.\nКакво ще каже Господ, когато дойде да съди живите и мъртвите: а защо не се молихте за вашите братя, защо ви се струваше, че не трябва да се молите за покойниците?! Това е необходимо. Вие знаете, когато се молиш дълго за напусналите нашия свят, когато отслужваш панихида, когато четеш Псалтира, чувстваш, че много от тях също се молят за нас. Усеща се някакво църковно единство в тази молитва за починалите, защото в нея Господ ни събира всички заедно, цялата Църква: и живите, и онези, които вече се намират при Него – нали в Бога всички са живи!...\nБЪЧВАТА, В КОЯТО ЖИВЕЯ\nКрадец при мъдрец\nДЕН ЗА ПОЧИТ НА ДЯКОНА ЛЕВСКИ !\nВ УТРЕШНИЯТ ДЕН ЗАДУШНИЦА, ДА ПОЧЕТЕМ ПОЧИНАЛИТЕ


HennaFox Индиго на прах :: Biodarove.com\nНе съдържа химикали - изцяло растителен екстракт.\nИндигото е безопасна за бременни жени и кърмачки боя.\nПрилагано само по себе си, индигото ще придаде на косата синкаво-зеленикави оттенъци.\nСмесено с къна, индигото боядисва косата в кестеняво (в зависимост от пропорциите и началния цвят: повече индиго = по-тъмен цвят и по-малко червеникави оттенъци).\nНяма мнения за "HennaFox Индиго на прах"


Фитнес упражнения за офис служители без лично време\nАко сте от онези офис служители, които по цял ден са затрупани с работа, защото освен служители са и много повече, то определено времето ви за упражнения във фитнес центъра куца.\nИ какво правим в този случай?\nАко не полагаме грижи за правилното си хранене, както и за упражненията с тежести, то изключително рискуваме да влошим не само формата, но и здравето си. Нетренираните мускули са слаби и лесно се поддават на травми, както и до по бързо износване на ставите например.\nТренираните мускули играят ролята на „бронежилетка“ , която поема тежките удари на стреса, както и други ситуации, които могат да предизвикат големи травми. Силните мускули дори могат да ни предпазят от травми по време на катастрофа или токов удар.\nИ продължаваме със следващите мускулни групи\nСледващото упражнение, което е едно от важните базови упражнения, чиято цел е стягане на мускулите на гърба е гребане с гири от стоеж.\nИ ето вече сме на мъртва тяга, като от изключително значение е поддържането на S-образна стойка. Мъртва е най-доброто упражнение за офис служители и не само, което ще предпази гръбнака от изкривяване и травми. Но само, ако се изпълнява правилно!\nИ завършваме с коремни мускули\nКоремните мускули са поредната мускулна група след мъртва тяга, които ще предпазят кръста ви от травми. Така, че не ги пропускайте. В случая изпълняваме комбинирани коремни преси(за горна и долна част на корема).\nКакто виждате, може да стегнете мускулите си, дори и само с 2 гири в офиса. И това е много повече от практикуването на никакви упражнения. Но запомнете, че важното е да ги изпълнявате правилно!\nThis entry was posted in Блог, Фитнес инструктор and tagged диета за отслабване, милен цветков, Офис фитнес, Снимки с упражнения, Тренировка упражнения, упражнения за гръб, Упражнения при болки в кръста, Фитнес с Милен Цветков.\n3 thoughts on “Фитнес упражнения за офис служители без достатъчно свободно време”\nПепа фешъна says:\nМилен, трябва да поработи повече за ръцете. Според мен те му изостават в сравнение с другите части на тялото.\nфевруари 19, 2016 at 3:59 pm\nHahaha… mnogo e iak Milen 🙂\nфевруари 19, 2016 at 4:30 pm\nНевероятен водещ. Браво за начинанието.\nфевруари 19, 2016 at 4:33 pm


Виброплоча 465 кг под наем в Строителни и ремонтни в гр. София - ID18222730 — Bazar.bg\nМода, 461 791 Авто, 328 007 Имоти, 220 866 Спорт, Хоби, Книги, 215 205 Електроника, 175 227 Детски и бебешки, 162 797 Дом и градина, 136 044 Виж всички Бизнес, Машини, Инструменти, 33 676 Животни, 13 629 Работа, 3 214 Туризъм и Екскурзии, 1 514\nДруги услуги, 2 649 Курсове и обучение, 2 246 Сватби, събития, кетъринг, 1 148 Занаятчийски, 1 078 Транспортни, хамалски, 968 Медицински, стоматологични, 507 Ремонт на бяла и черна техника, 419 Виж всички Ремонт на компютри и офис техника, 307 Финансови, правни, 280 Бизнес партньорство, 251 Фризьорски и козметични, 232 Ремонт на телефони и електроника, 228 Преводи, легализации, 197 Ясновидство, 194 Почистване, 147 Детегледачки, детски центрове, 133 Болногледачи, хосписи, 92 Охранителни, детективски, 79\nРемонти, 244 Монтажи, 49 Електро услуги, 34\nВиброплоча 465 кг под наем\nгр. София, Люлин 1 Публикувана/обновена на 10 август в 08:12 ч.\nРентекс еоод предлага под наем виброплоча 465 кг на цена от 36 лв/ден!Машината е подходяща за дълбоко уплътняване на пътища и паркинги. Удобна е за използване, когато теренът е по - тесен и не е възможно да се обработи с валяк.\nРеверсивна е и може да се движи и напред и назад, което я прави лесна за управление.\nТехническа характеристика:Марка: tremixМодел : mv - 440Двигател : yanmarВид двигател: l100ae - deТегло: 465 кгРаботна ширина в см. : 75Цена: 36 лв/ден* Цената важи при наем за период над 30 дниЗаповядайте на място в нашата складова база - бул. Европа 126, на ъгъла с ул. Обелско шосе 1!\nОбяви на потребителя Рентекс ЕООД Виж всички 17 обяви\nВодна помпа, тип бибо, под наем 12 лв\nУлеи за строителни отпадъци под наем 2 лв\nВинтов компресор 27 кубика ПОД НАЕМ Не е указана\nКомпресори за въздух под наем 10 лв\nНастолна машина за боркорони под наем 32 лв\nМашина за челно заваряване на тръби под наем 80 лв\nОграда под наем Не е указана\nЕкстрактор за дамаски - втора употреба 500 лв\nПоликарбонатни плоскости 38,98 лв\nБалтексим. Сервиз на мотокари, електрокари и складова техника 35 лв\nТагове: виброплоча 465 виброплоча 465 кг\nВиброплоча 465 кг под наем 36 лв


Беретини направи впечатляващ обрат и подчини Вердаско...\n08.02.2019 16:46\t 571 0\nМатео Бератини се класира за полуфиналите на тенис турнира в София, след като обърна Фернандо Вердаско в драматичен сблъсък – 4-6, 7-5, 6-4.\n„Испанецът, който надигра Александър Лазаров в първи кръг и след това елиминира финалиста от миналата година Мариуш Копил, поведе в резултата след по-добра игра от своя млад съперник.\nИталианецът обаче показа характер във втората част и след оспорвана битка възстанови равенството в сетовете. В третата част отново той се оказа по-здрав психически и достигна до престижната победа над ветерана от Испания.\nВ първи кръг той отстрани поставеният под номер 1 в основната схема на турнира руснак Карен Хачанов отново в три сета.\nВ спор за място на финала Беретини ще се изправи срещу унгареца Мартон Фучович, който се класира за полуфиналите без игра, след като Роберто Баутиста Агуст не излезе на корта поради заболяване.\nДругият полуфинален сблъсък в българската столица ще бъде определен от победителите в последните два четвъртфинала, които противопоставят Мартин Клижан-Данил Медведев и Гаел Монфис-Стефанос Циципас.\nЕтикети: Матео Беретини Sofia Open 2019 Фернандо Вердаско тенис


Мария Калас не се е самоубила от мъка по Онасис, рядко заболяване е струвало кариерата и живота | grreporter.info – Новините от Гърция – Информационно-развлекателен портал, Актуални Новини, Бизнес, Спорт, Мултимедия и Видео\n28 Декември 2010 / 11:12:54 GRReporter\nПрофесорите Франко Фуси и Нико Паолило са изследвали записи на известната певица и промените в гласа й през последните 18 години от нейния живот с помощта на най-съвременната технология и са стигнали до извода, че Мария Калас е страдала от едно много рядко заболяване, което засяга мускулите и тъканите. Дългогодишният прием на кортизон, който се използва за симптоматичното лечение на заболяването изглежда,че е причинил преждевременната смърт на световноизвестната певица.\nИзследването на италианските лекари\nДвамата преподаватели от университета в Болоня представиха своето изследване по „случая Калас”. „Успяхме да отделим само гласа й от ред лоши записи, направени по възможностите на онова време. Те са направени в периода 1958 – 1976. Беше много трудно да изследваме промените в гласа й и да направим изводите си. Паралелно с това наличните видеоматериали ни позволиха да забележим анатомичното състояние на мускулите и формирането им във времето”.\nСпоред изследването на двамата професори прочутото сопрано Мария Калас е била болна от дерматомиозит - една болест, която засяга мускулите и тъканите, включително и тези на ларинкса. Доктор Франко Фуси подчертава, че заболяването се лекува с кортизон и имунопресивни медикаменти, които обаче могат да причинят сърдечна недостатъчност. Според официалната медицинска експертиза Мария Калас е починала от спиране на сърдечната дейност.\nВ изследването на италианските учени се споменава следното:\n„Мария Калас е знаела за своето заболяване. Първите признаци са се появили още през 1958. Не е случаен фактът, че често е питала близката си приятелка Джована Ломаджи дали гласът й е стабилен или не. Още от тогава е започнала да чувства, че губи контрол върху вибратото на гласа си. До този момент в здравното й досие е било отбелязано само, че е хипотоничка, поради което е спяла много часове, почти до обяд. Знаем, че Мария Калас е пиела много кафета на ден.\nПървата „загуба”, която е била характеризирана като скандал се е случила на 2 януари 1958 на премиерата на операта „Норма” в римската опера в присъствието на италианския президент Джовани Гронки. След едночасово очакване от страна на публиката Калас решила да не довърши първата част на музикалното произведение и слязла от сцената”.\nРеакциите в онази нощ са били огромни. Участниците в изследването потърсили и анализирали написаното в печата по онова време.\n„Първо открихме и чухме записа от онази нощ. Чухме как е пяла Мария Калас на онова представление и след това направихме една ефектно пресъздаване. Гласът й беше незасегнат.\nТогава защо е напуснала сцената? Приятелката й Джована Ломаджи, която я е придружавала почти винаги й се обадила в 2 часа сутринта за да й пожелае успех и отговорът на сопраното бил: „Истинско чудо е, че имам някакъв глас и мога да говоря с теб сега”.\nУчените отбелязват, че е възможно в онази нощ Мария Калас да е имала възпаление на гласните струни в ранен стадий. Така по време на почивката в първата част на операта отокът на лигавицата се е влошил, в резултат на което певицата не е могла да управлява добре динамиката на интензивността на гласа си.\nКатегории: Девет музиИсторияМузикаМария КаласАристотел Онасис рядко заболяване смърт