говоря търговско изкуство и история на котенцата с двамата автори на „котешка храна за размисъл“"\nРазговарям с търговското изкуство и история на котенцата с двамата автори на „Котешка храна за мисъл“\nMeow Mix промени живота ми.\nКотките бяха моята детска мания и само името „Meow Mix“ беше толкова вълнуващо, че не можех да повярвам, че е истинско. Телевизионната реклама в края на 70-те с пеещата котка беше основно потвърждение, че обектите на моята мания са най-великите, най-сладките, най-забавните неща във Вселената, достойни за това спиращо дъха творческо усилие и цялата любов, която можем да дадем. Тази реклама накара други деца да говорят за котки - и под „говорене за котки“ имам предвид „да ми се подиграват още повече, защото обичах котки и ето тази глупава комерсиална страхотна работа Bowers“. Кутията Meow Mix ме уби и мен. Малките анимационни котки стояха, седяха, облягаха се и караха да се движат срещу други котки, за да оформят всяка буква.\nMeow Mix, завладяващ страстите ми, илюстрира, за добро или лошо (в много случаи бих твърдял последното), степента, в която продуктите и марките влияят на нашия живот и идентичност. Перифразирайки Голяма идея, подкрепяна от Джоузеф Кембъл, наред с други неща, като търговски марки, филми и професионални спортове са заели мястото на зеещата дупка в нашата култура, някога заета от алегории от мита и религията. С други думи, за съвременните модели на живот ние се обръщаме предимно към неща и характери, създадени от компании с идеална цел, а не към истории, предавани през вековете чрез духовни или философски институции, някои от които твърдо отказват да се адаптират към съвременния живот. (Вижте също: Защо смятате, че „Междузвездни войни“ е толкова мощен за толкова много хора? Здравейте, архетипи! Как върви пътуването на този герой за вас, Люк?)\nУорън Доц и Масуд Хусайн поемат частица от тази съвременна митологична питаКотешка храна за размисъл,нова книга, съдържаща етикети от котешка храна (и отпадъци и хапки) от 50-те до 70-те години. Той също така съдържа запомнящи се цитати относно котките и живота с тях.\nКнигата съдържа десетки етикети в различни стилове на графичен дизайн. Някои изглеждат направо архаични (но все пак наистина сладки), докато други изглеждат сякаш са създадени от служителитеЛуди хораи други - с фрази като „Месен вкус“ от виден тип - ви карат да се смеете на онова, което очевидно тогава не изглеждаше смешно (може би). Получих копие от книгата и се свързах с Dotz и Husain за интервю, откъси от което са по-долу, заедно с извадка от цитати от книгата.\nCat Dandy: Какво ви подтикна да публикуватеКотешка храна за размисъл?\nУорън Доц:Като автор и колекционер винаги съм бил привлечен от красотата на графичния дизайн на ежедневните етикети на продукти. Аз също съм домашен любимец, както котки, така и кучета. Имаше този прекрасен етикет за храна за котки „Sassy brand“, чийто сладък образ разглеждах на уебсайт за търг. И си помислих: „Не би ли било чудесно да напиша прекрасна книга за две от любимите ми теми - домашни любимци и изкуството на етикетите на продукти!“\nКъде ги намери? Те са възпроизведени забележително.\nWD:Е, нямаше кой да се обърне към това кой всъщност е събирал такива неща. Но аз и моят съавтор се мислим за изследователи на поп културата и просто решихме да видим какво има там. Някои са получени от хора, които събират реколта етикети като цяло, но повечето просто са изложени на аукционни сайтове, тъй като предполагам, че са открити в стари гаражи и кухненски шкафове. Преломният момент за книгата наистина дойде, когато ударих злато с огромна колекция от етикети, не спасени от колекционер, а по-скоро от имението на изпълнителен директор на компания за домашни любимци. С един замах имах стотици етикети. Често срещани, редки и единствени по рода си.\nMasud е експерт по цифрово възстановяване на етикетите за възпроизвеждане на нашите книги. Виждам ролята си в моите книжни проекти като „куратор“ и вярвам, че етикетите трябва да блестят, сякаш са излезли от консерва „вчера“, въпреки че са на 50 години. Така че няма стари, избелени и плесени етикети за мен или за някоя от моите книги за дизайн.\nМасуд Хусайн:Занимавам се с брандиране и опаковане. Опитът ми с опаковката и като дизайнер на опаковки ми дава разбиране как трябва да изглежда етикетът. Това ми помага да възстановя етикета цифрово. Докато го правите, има някакво вземане на решения. Чрез фиксирането на една област можете да се отдалечите от автентичността на етикета, така че трябва да почистите етикетите по начин, който да ги остави да изглеждат сплотени и естествени.\nКакво ни казват тези етикети за котешки продукти за нас самите като личности или за обществото ни като цяло?\nМЗ:На първо място, марките на етикетите и особено котешките изображения са сладки и причудливи. Те са направени във време, свободно от политическа коректност. Имената на марките и позите на котките върху етикетите ни казват колко обичаме своите домашни любимци. Домашните любимци ни доставят много удоволствие и удоволствие - гледайки ги да се развиват от котенца до пълноценни котки. Котките ни учат, че можем да живеем в хармония с други видове. Те разширяват обхвата ни на взаимодействие. Това, което има значение за вас, има значение и за котката по някакъв начин. Прави ни по-добри хора.\nКакво ни казват те за нашите взаимоотношения с нашите котки?\nМЗ:Етикетите - и цитатите, които Уорън намери за всеки етикет - ни показват, че котките имат уникални личности. Котките изискват нашето внимание. Те са самотни животни, които спят, ядат и ловуват, но също толкова се радват на нашата компания. Те стават част от живота ни и ние ги възнаграждаваме с храна, подслон и любов. Това е взаимноизгодна връзка. Те ни осигуряват чувство за принадлежност и семейство, като участват и в живота ни. Дават ни пауза относно грижите на света. Повярвайте ми, прекрасно е да бъдете обвързани с вашия домашен любимец за няколко минути или няколко часа и да забравите за грижите на света.\nНякои от тези етикети със сигурност ще ужасят съвременните собственици на котки с неща като странични продукти и ечемик, посочени като точки за продажба. Какво можете да кажете за развитието на храната за домашни любимци, нейния дизайн на продукта или какъв етап представляват тези етикети?\nМЗ:Като собственик на котка бях изненадан да видя тези съставки като странични продукти, а също и етикети, в които се твърди, че храната е полезна както за кучета, така и за котки! Предполагам, че по това време не се знаеше, че това не са добри неща. Всъщност марките в книгата бяха предимно „местни“ марки, така че имаше ниво на доверие, свързано с марките ... не толкова комерсиализирани, колкото марките днес.\nНякои от етикетите съдържат и наистина забавни противоречия. Играйте списъци с храни за котки за момчета от голям тип, „Говеждо бъбрек, говеждо дробче, пилешки части.“ А Кити Куин има илюстрация на очарователна котка в корона, последвана от думите „Нарязан бъбрек“. Този вид абсурд за мен говори директно за съществуването на котките - както и за нещата, с които собственикът на котки не само се сблъсква, но и ги прегръща. Какво е мнението ви за това?\nWD:Е, ние трябваше да вземем решение, когато проектирахме книгата. Може ли красива книга за изкуство да се позовава на „нарязан бъбрек“? И отговорът беше, че етикетите са това, което са. Те са много сладки, но има и малко кръв. Но всъщност не съществува ли котка от ден на нощ просто така, главно сладка и понякога кървава?\nМЗ:Изображенията например на Kitty Queen предполагат, че вашата котка получава продукти за избор, но в действителност получава нарязан бъбрек. Виждате, че тези марки са привлекателни за суетата и егото на потребителите. По това време собствениците на домашни любимци вероятно биха си представили котките им да ядат храна, която биха искали да ядат. Не какво обслужват тези марки.\nДруг етикет, който ми се стори особено весел, е Kitty Comfort Spray. Това е за средство против бълхи и кърлежи, но изглежда, че котката прилага дезодорант. Какво мислите, че беше мотивите зад този етикет?\nWD:Мисля, че този етикет е много по-успешен от етикетите на конкурента си, които, предполагам, изобразяват изображения на бълхи и кърлежи. Хората обичат анимационни котки. Особено антропоморфизирани котки, които имат противоположни палци, които са в състояние да пръскат върху дезодорант като хората. Това беше толкова страхотен етикет, че реших да разширя хоризонта на книгата, за да представя не само етикети за храни за домашни любимци. Така че има и етикети за коте и котешка трева.\nКога се появи търговската храна за домашни любимци? Настрана зърно и странични продукти, какво направи типът котешка храна, изобразен на етикетите от тази епоха, за опитомени котки?\nWD:Всъщност нашата книга има кратка история на котешката храна през вековете, за да постави изкуството на етикета в перспектива за нашите читатели. Избрахме някои от по-модерните етикети - под това имам предвид етикети от края на 50-те, 60-те и 70-те години. Въпреки че интересът на здравето на поколението „цветна сила“ към здравето в края на 60-те години едва започва, той не беше засегнал индустрията за храни за домашни любимци. Не беше нищо подобно на това, което се случва днес с истинската наука, която диктува какво влиза в храната за домашни любимци. Що се отнася до хранителната стойност на храната за домашни любимци от това време, [ние] не сме специалисти по хранене на домашни любимци, но както пишем в книгата, „Наличието на закупена храна за домашни любимци в супермаркет означава, че собствениците на котки могат да поемат задачата да хранят своите домашни любимци извън лапите на животните и в техните собствени. За опитомените котки това намали лошото хранене и болестите, които понякога възникваха, когато котенцата бяха оставени да се самоизчистват. “\nКакви роли играят котките в живота ви? И двамата ли сте живеели с котки?\nWD:Като дете, по-големият ми брат имаше нещо, което според мен беше най-готината работа след пълнене на часовете за пълнене на автомати за сода в колежа му в колежа. Той също изпразни промяната и имаше кутии за обувки вкъщи, пълни с всички монети. Едно горещо лято той донесе и домашно котенце, което обичаше да седи и да спи в кутиите, защото монетите се чувстваха приятно и хладно за нея, и аз я кръстих Nickels. Между другото, това име и изображение биха направили страхотен винтидж етикет - виждам изригването на звездата „5 цента“ в ъгъла на етикета.\nМЗ:Съпругата ми на 24 години винаги е притежавала котки, така че когато се ожених за нея, наследих три от тях. Никога не съм бил собственик на котка, бях куче. Но приемането ми на котки беше безусловно. Оттогава животът е поредица от котки, около девет от тях, от Мики (Мантъл) до Коко, която сега е моята котка. Тя е мейн кун. Тя е на три години. Коко е много привързана към мен, но е пъргава и уплашена от хората. Ако чуе шум, тя се крие. Тя дори няма да позволи на Уорън да я погали. Но при мен тя е най-привлекателната котка, която някога съм имал. Когато гледам телевизия и се поглъщам, поглеждам надолу и тя спи в скута ми. Съпругата ми ревнува, че котката прекарва повече време с мен от нея.\nКои етикети са вашите любими в книгата и защо?\nМЗ:Харесвам Саси, тази, която Уорън спомена като вдъхновение за стартирането на колекцията си. Защото лицето на котката олицетворява котките. Кратък изстрел на котки, които съм имал. Това е игриво, мило и запомнящо се. Харесва ми и етикет за отпадъци Cat Comfort. На нея са изобразени три поредни котки, които пеят заедно. Напомня ми за Супремите. И също така ми напомня за котки, когато съм израснал в Бангладеш, седнал на ръба на стена и викал.\nКои цитати за котки харесвате най-добре?\nМЗ:Харесва ми цитатът на Роджър Карас: „Всеки, който притежава котки в поредна последователност, може да определи живота си като поредица от космати епизоди.“ Харесва ми и цитатът, който моят съавтор, Уорън, предложи за етикета на котка, облечена като елегантен капитан (капитан Кит): „Котка - спътник в красотата, изяществото, мистерията и приключенията.“\nБлагодаря момчета. Просветляващи неща.\nПогледнах онлайн и не успях да намеря старата телевизионна реклама на Meow Mix, но тази по-горе е една от няколкото по-нови адаптации, които намерих.\nИмате ли някакви забавни истории, включващи етикети върху котешки продукти, нови или стари? Кой е вашият любим етикет или реклама? Спомняте ли си рекламата на нежните дръжки с участието на 'The Cummp?' Сами ли сте яли кифла? Кажете ми в коментарите!\nКотката Денди казва, че може да имате по-лоши мании от котките\nтигър тим котка\nинтериор на ева въздух\n7 начина, по които преправям отрицателните мисли за котките си


Тръмп се похвали: Получил "прекрасно писмо" от Ким Чен-ун | Dnes.bg Новини\nПрезидентът на САЩ Доналд Тръмп заяви, че е получил "прекрасно писмо" от севернокорейския лидер Ким Чен-ун, с когото се срещна на 12 юни 2018 г. в Сингапур, предадоха Франс прес и Ройтерс.\n26 май 2019 07:24\nТръмп добави, че продължава да вярва на севернокорейския лидер въпреки слабия напредък в денуклеаризацията на Пхенян. Той заяви, че Ким е "удържал на думата си".\nСпоред президента на САЩ ще се случи нещо позитивно, свързано с Корейската народнодемократична република (КНДР). Той обаче не съобщи подробности, пише БТА.\nТръмп добави, че обмисля да даде убежище или статус на временно защитени лица на венецуелци, които бягат от политическия хаос в своята страна.\nОчаква се Тръмп да замине днес за Айова, припомня Ройтерс.\nНадявам се, че не е обяснение в любов!\nДвама клоуни на снимката.


Коментари - Върховният съд потвърди: Бащата, хвърлил 5-годишния си син от виадукт, ще лежи доживот | Днес.dir.bg\n4 минути точно ми трябва и няма да го има повече това изчадие . Хвана ли такива помии няма лабаво ! Поздрави от ПЛОВДИВ а тоя да умре !!!\nЕто затова институций като СЪД и Социалните ДСП да се закриват и едни мързеливци да стоят вкъщи.Човече как можа на детето да му посегнеш ,и това е всичко заради майките с дадени права от съда\nНе хвърляйте камъни (нерегистриран)\nНе знаете какво е психичното му здраве, Бог да е с него !\nНищо лично... Този "баща" е убил детето си...ЛОШО - и доживот.. Ама само да попитам ...смешните присъди на други убиици как звъчат на съда в този случай? Циганина , изнасилил и убил момичето по-различен ли е , че го осъдиха на 25 години ???? Това е направо смешна НЕсистема за правораздаване..... И до кога така бе Миме????\nИзрод!!! Смъртната присъда е добро решение за такива нечовеци.\nБързичко го осъдиха. А жената, която закла двете си деца, се хвърлиха да доказват, че е невменяема.\nА майката дето уби 2те си деца ще я оправдаят, нали?\nТой не е баща, той е изверг и доживотната му присъда е малко. Да го обесят за топките...\nГлупаво е да се полагат грижи за такива елементи. Еденствено правилното е да полети по траекторията на детето...\nВ един справедлив свят присъдата щеше да е полет от същия виадукт с главата напред.\nАбсолютно резонна присъда. Сега да видим колко ще дадат на наркоманчето...\nГледам върви спора отдолу върви спора дали да не върнат смъртното наказание за такива като този. Според мен това, което ще му се случи на този е по-лошо и от смъртно наказание. Този тип затворници се държат в мизерни килии, индивидуални. Излизат рядко на разходки и то не всеки ден. С паранги, почти никакво общуване с роднини, познати, други затворници. Като свиня в кочина. Хранят го и го чакат да умре. Никакъв шанс да излезе, освен когато стане на 65 и хване рак примерно.\nВ редките моменти, когато одобрявам смъртното наказание. Изрод.\nразбира се най-добре бесилка, но докато жените имат право да гласуват и да стават съдии това са фантазии, така че все пак, и до живот е добре. то хубаво е че присъдата доживот започна отново да се ползва,имаше едни 20тина години, дето повече от 15ка не даваха, ако ще и да си клал дечица.\nЖените да не са добитък, че нямат право да гласуват и да съдят?\nА какви сте, освен за ровене и разплод за друго не ставате.... Много права ви дадоха ,навремето беше друго.\nДа бе, дееа. Навремето и ерекция имаше, че и държеше по 3 мин. Сега и това няма.\nДа лежи, но там където е пратил детето си-на 2 метра под земята. При доказана вина, при такава жестокост, няма право на доживотен.\nИЗРОДСКА РАБОТА! Но от такива пък се хранят изродите адвокати като словоблюдстват и се гаврят с нас. Какви определения само " .....а около 3,6 секунди детето е осъзнавало ставащото и безнадеждността на ситуацията ........." В съда пък сигурно някой мазен адвокат е доказвал, че падането е траело само 2,8 секунди и е имало назначена експертиза какво точно осъзнаваш за 3 секунди и т.н. Направо да ти се доповръща!\nНа този боклук нищо не му е пречело досега да се самоубие Дано в панделата другите му свършат тази работа като преди това му цепнат задника ушите носа гърлото навсякъде дето има дупка\nЕдин патрон излиза в пъти по-евтино...\nЗащо детето бе, папур?!? Страхлив миризливец - друг живот може да отнеме, своя - не! Такива ако имат някаква съвест биха се съгласили упойката и отвън да чакат пет-шест човека кой за сърце, кой за бъбрек, кой за черен дроб ... ама не! Сега ще лежи цял живот - няма да му е весело, но детенцето го няма.\nВместо да убие някои политик от висшите етажи та и наи горе задето ни крадът и причиняват болка Това е бокук\nКакъв доживот, какви 5 лв.? Ей, тая "хуманност" ще ни изяде главите. Бесиш го изрода на площада и нещата приключват, ама нали сме Хевропейци, хуманни люде...\nТои в 15-ти век ли живееш!?Ами ако обесят невинен човек,какво правиме,примерно тебе!?\nБаш тоя не е невинен !\nАз вика точно теб да обесят. Заради такива, като теб сме в това полежение - престъпниците да ги галим с перце и по този начин да поощряваме още повече престъпления, защото остават безнаказани. Аз не искам този да яде и да се полагат грижи за недо от тук нататък за сметка на всчики нас!\nТакива като тоя стават " кучета " в пандиза , спят под наровете , ядат от земята , рядко оцеляват . Има възмездие , чакат го .\nда направим петиция за смъртна инжекция за убийци на деца!\nза какво ни е този изрод. За какво трябва да го храним.\nМалко извън темата, но с Местан какво стана? Коя подред експертиза правят?\nИма много свестни хора в затвора , надявам се да се погрижат за тази утайка.\nа за говедото (Викторио) убило жена си и детето си - 15г. как да не обичаш билгарската съдебна система.\nЗа съжаление много от нещата зависят от това, какъв адвокат ще си намериш и до каква степен на дебилност си стигнал и говориш лъжи. Сега ще видите що за цирк ще стане с Кристиянчо, убиеца на Милен Цветков. Тя тая пуйка "годеницата" му почна да ги каканиже от сега едни - изкара отрепката-наркоман супергерой, а съда е принуден да действа по правилото невинен до доказване на противното. Там ще сме на 10 години макс, от които три ще лежи в ареста и след теи ще го пуснат. А реално и тримата са тежест за обществото и трябва да теошат камъни до живот.\nИДИЛ 2=Перник секта (нерегистриран)\nПернишката секта ги правят същите изродщини,хвърлят хора от пропаст близо до крепост Кракра! Казват че са недосегаеми щото шефовете ми били близки на Гешев!\nПий си хапчетат тъпо тролче!\nДа му осигурят безплатно въже. Останалото ще го свърши сам.\nПуснете го човека, той е невинен, той коронавироса е бил


????+ :: Нискотарифни авиокомпании искат да се включат в надпреварата за Летище "София"\nСрокът за подаване на оферти за концесията на Летище "София" е бил удължен заради голям интерес от страна на кандидатите по процедурата. Това е обявил министърът на транспорта Росен Желязков по време на форума "Предприемачество. Развитие. Перспективи", провел се в Поморие.\nПо неговите думи конкретно заинтересовани към аерогарата са бюджетни авиокомпании.\n"Интересът на нискотарифните компании към Летище "София" е огромен. Много от големите европейски оператори се обръщат с въпроси и затова удължихме периода за подаване на оферти в процедурата за концесия до 29 януари", казва Желязков, цитиран от пресцентъра на ГЕРБ.\nРесорният министър не е посочил конкретни дружества, които са проявили интерес към концесията на летището. На аерогарата в столицата от нискотарифните компании най-сериозно присъствие имат унгарската WizzAir и ирландската Ryanair. Полети от и до София има и британската EasyJet. Тези фирми обаче не развиват бизнес като летищни оператори.\nДосега потвърден интерес към концесията има от британското дружество Manchester Airport Group (MAG), които през октомври потвърдиха, че ще участват в процедурата заедно с китайската Beijing Construction Engeneering Group. Компанията оперира три аерогари на Острова - Манчестър, Лондон Станстед и Ийст Мидландс.\nПо-късно стана ясно, че в надпреварата за Летище "София" най-вероятно ще се включи и испанската AENA. Тя е най-големият летищен оператор в света по брой пътници, като управлява 46 аерогари в Испания, има дял на лондонското летище Лутън и ръководи още 15 летища в Южна Америка.\nКато възможни участници в процедурата бяха сочени още испанската Ferrovial, която управлява летища във Великобритания и има участие в най-голямото Хийтроу, както и няколко френски дружества. Става въпрос за Bouygues, както и Groupe ADP, която оперира 26 летища, а сред тях са и парижките "Шарл дьо Гол", "Орли" и "Буве".\nУчастие може да има и от страна на оператора на аерогарите в Бургас и Варна Fraport, както и на друга френска компания - Alliance Avia. Според информацията участие може да има и от гръцка страна с дружеството Terna, както и от италиански дружества.


Безкрайно предположение - „Либерален преглед“\nАвтор(и): Роберто Савиано\nСъздадена на 25 Декември 2010\n„Красотата и адът“\nИзд. „Ера“, 2010\nНа едно островче в устието на Темза, в къщата си в Шиърнес, през нощта срещу 23 февруари Уве Йонсон умира от инфаркт, докато се опитва да отвори бутилка вино. Никой не забелязва неговото отсъствие, никой не се интересува и няма желание да го потърси, да го чуе, да го види.\nЦели деветнайсет дни по-късно, случайно, е намерено мъртвото му тяло, подуто от алкохол. Ако сме вярвали в тези думи – че краят на един живот съответства на начина, по който е живян, то безспорно краят на този писател ги опровергава. Невероятният частен случай „Йонсон“ се развива в атмосфера на непрестанно съмнение. Наблюдават го Щази (тайните служби на Източна Германия) и всички тайни служби от страните на реалния социализъм. Уве Йонсон е поставен под наблюдение не заради вражеска политическа дейност, а защото текстовете му сякаш криеха нещо, хаотичната му прецизност разпалваше параноичната подозрителност на цензурата. Странна трагедия е краят на Йонсон – човек, шпиониран и наблюдаван през целия си живот, да умре, без някой да разбере за смъртта му.\nУве Йонсон е роден през 1934 година в Померания. Оформя се като личност в ГДР на Валтер Улбрихт, следва в университета на Лайпциг, става любим ученик на критика Ханс Майер, който веднага разпознава гениалността му и го окуражава да пише. В началото Йонсон споделя политиката на ГДР (също като Брехт и Ернст Блох), участва в мероприятията на комунистическата партия, разпознава в политиката възможност човекът да получи това, което му е било отказано от буржоазната история. Но бързо разбира, че ГДР е диктатура, признаваща за „добро“ и справедливо всяко решение на правителството, заглушаваща всякакво съмнение, всякаква критика, смазваща всеки опит за неподчинение.\nБяга в Западен Берлин през 1959 година, след като отказва да организира разпускането на една младежка религиозна организация. Едва излязъл от ГДР, публикува романа „Съмнения относно Якоб“ и става знаменит. Това е необичаен текст, написан по съвсем нов начин. Както всички ранни произведения на Йонсон („Трета книга за Ахим“ от 1961 г. и „Две гледни точки“ от 1965 година), и това се основава на сглобяване на предположения или по-точно на различни хипотези, разследвания, спомени, описания, разсъждения. Докато се развиват те, се оформя и самият текст, без да се търси логическа последователност.\nЯкоб, механик от железниците, умира, сгазен от влак, докато отива на работното си място така, както прави всеки ден от седем години. Началното изречение: „Но Якоб винаги е пресичал релсите“, веднага ни дава да разберем каква ще е формата на разказа. Съмненията за неговата смърт, най-противоположни хипотези, нито една от които не може да бъде доказана освен чрез допълнителни догадки – тези неща характеризират изцяло естетиката на разказа. Самоубийство, убийство, инцидент – всичко може да е вярно или вероятно при безкрайните хипотези, свързани със случая „Якоб“. Единствените верни парченца от пъзела обаче предоставят паметта, споменът, казаните и пропуснатите думи и точно благодарение на тяхното възстановяване се появява окончателното предположение за живота на този човек.\nПри Уве Йонсон елементите, смятани за основни в литературата, ги няма. Диалозите се вмъкват неочаквано, описанията, дори когато са подробни, детайлни, обсебващи, са разхвърляни в общата тъкан на разказа. Ханс Магнус Енценсбергер, приятел и честа мишена за критиката на Йонсон, описва прозата му така, сякаш реши срещу косъма: там, „където читателят може сам да прозре и разбере, детайлите са пропуснати“. В страниците на Йонсон не-казаното, знаменитото неизразимо, добре изразено от Витгенщайн с правилото: „по-добре да мълчим за това, за което не може да се говори“, постоянно присъства (навярно именно това усещане е събудило съмненията на агентите от тайните служби). Сякаш всичко написано се опитва, търси да намери начин да аргументира нещо, което обикновеното писане все още не е успяло да изрази, сякаш проблясващите светлинки на свободата са скритият герой в предположенията за Якоб и спомените за неговия живот. Изглежда обаче, че надеждата за свобода вече е напуснала Йонсон. Германия на Бон, Демократическата партия силно го разочароват; той не вижда решение за немското разделение. От книгата „Две гледни точки“ става ясно, че писателят ненавижда неутолимата жажда за пари на западните германци, лудешкото купуване на коли, непрекъснатото желание да придобиваш, затварянето в дребното, личното, частното.\nВ „Трета книга за Ахим“ обаче се разказва историята на западногерманския журналист Карш, поканен от приятелка да посети Източен Берлин. Карш остава потресен от невероятната разлика между социалистическата и западната Германия, не усеща никаква връзка между себе си и източните германци. Когато му предлагат да напише книга за годеника на неговата приятелка, Ахим, бивш шампион по колоездене и политик от ГДР (спортът и политиката, любимата двойка на социалистическите диктатури), Карш ще се намери в небрано лозе. Защото събирането на случки, спомени, догадки, които оформят единствено миналото и настоящето на една човешка история, но не и живота на една личност, няма да му послужат за нищо в този случай. Той не е доволен от написаното, за него Ахим си е останал един непознат, журналистът не е успял да опише тази особена действителност, която не може да бъде разказана просто с писане. Победен, той се връща на Запад, в Хамбург.\nПрез 1966 година Уве Йонсон се премества в Ню Йорк. Не иска да живее повече в своята страна. Германия, виновна за нацисткото минало, което не може да бъде зачеркнато, и разделена между капитализма и социализма, отново му се струва безчовечна. И отговорна, че поддържа система, която смазва човешкия живот, ликвидира индивида. Най-напред в САЩ, а после и в Англия писателят успява да се закрепи на ничия земя в държави с по-зряла демокрация, които явно крият по-добре своите противоречия.\nВ Ню Йорк Уве Йонсон започва да пише своя шедьовър „Дни и години“, или „Годишнини“. Огромно произведение в четири тома, излезли в Германия през 1970, 1972, 1973 и 1983 година. Да се говори за „Годишнини“ е нещо наистина невъзможно.\nНамираме се пред един от абсолютните литературни шедьоври на всички времена, който не се поддава на каквото и да било критично или аналитично тълкувание. В „Годишнини“ е разказан ден след ден животът на Гезине Креспал и нейната дъщеря Мари, преплетен с историята на семейството, на страната и на света през последния век. Ханс Майер препоръчва на читателите на „Годишнини“ да се отдадат изцяло на текста, сякаш влизат в романа на Марсел Пруст „По следите на изгубеното време“, от който нищо няма да разбереш, ако не се впуснеш без всякакви предварителни очаквания в потока на разказа.\nНапълно излишно е „Годишнини“ да се чете с последователността и логиката, към които сме привикнали. Книгата е буквално обраснала от методични, обсебващи описания в неоформени, енигматични ситуации. Само ако се загубите в този лабиринт, създаден с търпеливо и безкрайно внимание, ще можете да преминете от един ден на Гезине Креспал към друг, така както и от една глава към друга, пресичайки диалози, паузи, появи на нови герои и противополжни посоки.\nОгромна е заслугата на „Фелтринели“, които публикуват отново първия том на „Дни и години“ в нов, отличен превод на Никола Паскуалети и Делиа Анджолини и с чудесен предговор от Микеле Ранкети. В него е описан животът на Гезине Креспал от август до декември 1967 година. Тя вече се е появявала в „Догадки за Якоб“ – дъщерята, Мари, е от Якоб – сега обаче не живее в Германия, а в Ню Йорк, и е чиновничка в банка.\nВ този текст има няколко основни нишки, принципно структурирани на три нива: Гезине, дъщерята Мари и „Ню Йорк Таймс“. Точно така. „Таймс“ е като музикален фон в живота на Гезине, няма нито един момент от разказа, в който да не са вмъкнати новини от вестника: „От 1961 година във Виетнам при бойни действия са загинали 13 365 граждани на САЩ... Колко възпитано момиченце, ще я поздравя...“.\nХроника от войната във Виетнам, пристигането в Америка на Светлана Сталин, дъщерята на диктатора, Че Гевара, все пак разпознаваем на преекспонираната снимка, сблъсъците в Харлем, хиляди други новини изплитат контекста на живота на героите в тази книга. Един жив контекст, в непрекъснато движение. „Ню Йорк Таймс“ тук е гласът на съвестта, метрономът, отмерващ всекидневните истории по глобуса, върху който протича животът на Гезине. „Таймс“ е наречен „леля Таймс“ и действително, с развитието на разказа той почти се превръща в герой, персонаж възпитан, любезен, малко настойчив, като стара леля, която „няма да нарече обвиняемия виновен“, „не назовава президента с малкото му име“, „дава думата и на тези, които не уважава“. Йонсон действително смята „Таймс“ за един от най-добрите вестници в света заради разследванията и качествата на текстовете му.\nТова произведение представлява изолирана, но пълна с живот аутистична проза. Тя внимателно разкъсва действителността със следата на спомена, която остава в ежедневниците, в разписанието на влаковете, в списанията, в разговорите на чиновниците от офиса. Една археология на настоящето и на паметта, която не каталогизира фрагменти, за да достигне до корените на цивилизацията, а събира съдби, моменти, чувства, разговори, за да възстанови смисъла на всяка индивидуалност, смачкана от несправедливостта на историята и пустотата на ежедневието. Това, което Гезине чувства и помни, това, което мисли и казва – всичко е наблъскано в един житейски поток без порядък, и отново измъкнато, хаотично като живота на немската емигрантка. Ако отново използваме една мисъл на Теодор Адорно, бихме могли да кажем, че Йонсон оставя живота на своите персонажи на произвола на „силите, които освобождава разпадът“.\nГезине решава да запише на магнетофонна лента своята семейна история за дъщеря си Мари. Така първият том на „Дни и години“ създава втора част в разказа, в чиято основа е миналото на Мекленбург. Гезине, родена през 1933 година, по време на първите сто дни от канцлерството на Хитлер, разказва на дъщеря си за премеждията на своето семейство, за нацизма, за мизерията, за времената на страдания и за времената на щастие. Паметта, все по-тъжна и разпокъсана, се превръща в начин да съществуваш, в култура, в жест, в диалог. При Йонсон миналото не съдържа в себе си решение. Той не прави исторически роман, където можеш да изчакваш събитията, вече предизвестени от фактите и подготвени от разказвача. Това тук е непрекъсната миграция на идеи и спомени, наслагване на истории и коментари. Постоянно променящите се гласове чертаят картата на това, което е било, и на това, което би могло да бъде, отстояват и объркват, опитвайки се да преживеят приливите на историята, които ги заливат всекидневно. Всеки път когато се връщам назад, за да препрочета някои страници, откривам нещо ново, незабелязано преди, въпреки че малко преди това съм ги чел. Критиците отбелязват в тази част на книгата влиянието на „Буденброкови“ от Ман, но на мен Фокнър ми изглежда по-близо заради начина, по който и той, и Йонсон успяват да пишат реално, но не реалистично, измислят реалността, без да изневеряват на историята. Писането на „Годишнините“ прекъсва на третия том.\nДокато Йонсон прави бележки в литературната си тетрадка и трупа все повече подробности за света на Гезине Креспал, някой го шпионира, и то не отвън, не с бинокъл или като подслушва разговорите му, а вътре, в дома му, възползвайки се от достъпа до най-съкровените му преживявания, до най-личните му чувства. През 1975 година жена му Елизабет признава, че има любовник, който се оказва таен агент на чехословашките секретни служби. Години наред тя му изпраща подробни доклади за дейността на мъжа си. Уве Йонсон е разчитал на помощта на жена си при подготовката на „Годишнини“ и е посветил този роман на дъщеря си Катарина. В произведението тя е представена като Мари – дъщерята на Гезине Креспал и Якоб. За писател, поставил току-що последната точка в романа си, разкритието е равносилно на това героите, създадени и описани от него, да започнат да тропат на вратата му – неочаквано чудовищен образ.\nТози факт травматизира и наранява безкрайно много Йонсон, перото му блокира за десет години, той получава два инфаркта, става алкохолик. Предателството на жена му е било тихо и продължително, всекидневна клевета за един живот. Десет години след излизането на третия том, през 1983 г., малко преди Йонсон да умре, на бял свят излиза четвъртият, последен том на „Годишнини“. Той завършва с нахлуването на съветските танкове в Прага през 1968 година. Животът не може да бъде подменен с писане. За Йонсон това естетическо правило е повече от естествено и сигурно. Писането трябва да бъде реално, но не реалистично, и да внесе справедливост в обърканата, несправедлива действителност.\nЗатова Микеле Ранкети, един от най-големите италиански интелектуалци, е прав, когато предупреждава, че е невъзможно книгите на този много специален немец да бъдат описани. Съвременната епоха не е време за критически трудове или романи, нито за създаване на нова метафизика или феноменология. Йонсон искаше да напише нещо, което да преминава през всякакви пространства, което да събира в себе си многообразието, но и да покаже непоправимото в живота на една личност.\nВ своите изследвания Валтер Бенямин изразява надеждата рано или късно да може да се намери една врата, която да отвори пред нас свят, различен от този, в който сме принудени да живеем. Четейки Йонсон, разбираме, че дори и да се намери такава врата, няма да съумеем да я отворим, или най-малкото, няма да успеем да намерим ключа. Възможно е само да стигнем до догадките, не до решенията, навярно не и до възможностите. Остава ни единствено да градим предположения за смъртта на Якоб, да се опитаме да си припомним и доразвием живота му, да слушаме гласа на „леля Таймс“, за да разберем какво се е случило, докато сме садили рози в градината, да разказваме на Мари какво е било, докато все сме търсили проходими пътища, докато все сме разсъждавали за смисъла на съществуванието...\nПревод: Таня Кольовска\nОткъсът от книгата се публикува с приятелското разрешение на издателство „Ера“.


Кощунство от любов: Костите на Гоце Делчев 40 години стоят непогребани - Между редовете | Анализи и коментари\nКощунство от любов:…\nНа 4 май 1903 година е убит Гоце Делчев. Неговата ранна гибел слага край на борбата му за независимост на Македония и Одринско, но поставя началото на друга одисея. От любов и преклонение, но в разрез с християнския канон, 40 години костите на героя митарстват от град в град. Същата участ сполетява и Георги Сава Раковски, но историята с опазване на неговите кости не е толкова драматична, както при Гоце Делчев.\nНа Солунския конгрес на ВМОРО се стига до решение за вдигане на въстание, известно по-късно като Илинденско-Преображенското въстание. Гоце Делчев смята, че организацията още не е готова за въстание, но приема решението на мнозинството. Тръгва към Алиботуш да организира конгрес в подготовка на предстоящото въстание. По пътя четата му взривява моста на река Ангиста по ж.п. линията Солун – Одрин. На 20 април стигат село Баница и се настаняват в две къщи, но турската потерия е по петите им. Часове по-късно селото е обградено. Потерията е предвождана от съвипускника на Гоце Делчев от Софийското военно училище – Хюсеин Тефиков. Разкази на очевидци свидетелстват, че Тафиков се е опитал да извести Гоце за присъствието си. На около един час път от селото, дава три предупредителни изстрела, за да може четата да избяга. Така и не става ясно защо четниците не се изтеглят.\nПреди разсъмване турската потеря се насочва към къщите, в които е отседнал Делчев с хората си. Те успяват да се измъкнат и тръгват към близките лозя. Гоце стреля. Михаил Чаков, съзира турската засада и го предупреждава: „Гоце, лягай!“. Опитвайки се да залегне, Гоце Делчев е прострелян смъртоносно. Така завършва живота на един велик революционер и започва одисеята с неговите кости.\nМихаил Чаков – човекът, който опази костите на Гоце Делчев\nМихаил Чаков е един от най-изявените дейци на ВМРО, участник в Илинденско-Преображенското въстание, доживял двете Балкански войни, Първата световна война и починал една година преди началото на Втората световна война. През 1897 година влиза във Вътрешната македоно-одринска революционна организация. Става четник при Михаил Апостолов – Попето, след което става самостоятелен войвода в Петричко (1901 – 1902), Драмско и Серско (1903 – 1904).\nПо време на Илинденско-Преображенското въстание заедно с четите на Яне Сандански, капитан Юрдан Стоянов и Стоян Мълчанков, с общо 160 души, водят голямо сражение с 600 души турска войска при оброчището „Света Троица“, Мелнишко. Турците са отблъснати, дават много жертви, докато от въстаниците загиват трима души. Участва с четата си в нападението над турския гарнизон в село Обидим. След потушаването на въстанието продължава да води чети в Куманово, Серско и Велешко.\nВ спомените си Михаил Чеков описва убийството на Гоце Делчев като пряк свидетел, но в нито един документ този факт не се потвърждава от други свидетели, което все още е една от големите енигми в българската история. Но няма никакви съмнения, че благодарение на него костите на Гоце Делчев са съхранени за времето.\nСлед убийството Гоце Делчев е погребан в с. Баница. На 23 април 1906 година Михаил Чаков и Атанас Спасов се връщат в селото и изравят костите на Гоце Делчев.\nИз записките на Михаил Чаков:\n„Срещу Гергьовден смятахме да разкопаем гроба, където бяха заровени двамата-Делчев и Димитър Гощанов от селяните в Баница, и които знаеха как са сложени. Обаче срещу селото стърчи кулата на шосето от Серес за Броди, от която се вижда и селото, и гроба. Понеже нощно време се слуша много ясно, ако почнем да копаем, допустимо е да ни чуят, и ако рекат да дойдат, ще изпаднем в безизходно положение… Затова още първия ден наредих да дойдат селските чети от селата Горно и Долно Фращани, та да направим един кордон около кулата. В случай че ни усетят и решат да дойдат при нас, ще открием огън, а другарите ще продължават да разкопават гроба, та на всяка цена да приберем костите. На 22 април започнахме разкопаването, което, за щастие, остана незабелязано от турците.\nЩом разровихме гроба и стигнахме до труповете, Д. Гощанов се беше окончателно разложил…, беше сложен вляво от Делчев. Прибрахме костите му в отделен чувал и ги предадохме на чича му, когото бяхме извикали от с. Крушево, Демирхисарско. Когато разкопахме трупът на Гоце Делчев…,прибрахме само ръцете, краката и черепа… Сварихме един бакър вода, в който умихме костите… и понеже не разполагахме с никакви дезинфекционни средства, взех суров спирт, поставих костите в едно дървено корито и ги полях със спирта, като ги държах три дни в коритото.\nПреди да напусна селото казах на дядо Никола Мутафчиев, клисаря на черквата, в когото бяхме на квартира: „Дядо Никола, ще вземеш още утре рано да направиш едно сандъче, в което да прибереш костите на Гоце, но ще имаш предвид да събереш и другите кости, които останаха в гроба, и когато Господ спи…ще ги пренесеш в черквата и ще ги поставиш под самия свети престол в олтаря. Змия езика ти ще изеде, ако освен тебе друг узнае, че това са костите на Гоце Делчев”.\nВ 1908 г. дядо Никола по свое усмотрение разкопал гроба отново, изкарал костите то гръдния кош и по същия начин ги измива, потопява ги в спирт и след това ги сложил в сандъчето при другите кости…”\nДимитър Буйнозов в ролята на Гоце Делчев – филмът „Мера според мера“\nПърва Балканска война – 1912 година. „Пътят” на Гоце от Баница до Ксанти и от Ксанти до Пловдив\nМихаил Чаков влиза в сборната чета на Христо Чернопеев заедно с Пейо Яворов и бащата на поета Никола Вапцаров –Йонко. Участва в атката на Мехомия /Разлог/ и в освобождението на Банско, Драма, Неврокоп и Кавала.\nБългарската войска влиза и в Баница. Михаил Чаков успява да издейства разрешение от главнокомандващия, генерал Михаил Савов, за издаване на пътен лист за клисаря Никола Мутафчиев, за да прибере сандъчето с костите на Гоце Делчев. Мутафчиев се справя със задачата и пренася костите в Ксанти (Гърция) на по-сигурно място, и където до 1919 г. Чаков е комендант на града.\nКлисарят слага сандъчето с Гоцевите кости в голяма войнишка мешка (торба) и се качва на влака Сяр – Ксанти. Влакът е претъпкан с български войници. Вниманието на двама от тях е привлечено от чувала със сандъчето. Помислили, че селянинът пренася ценности и решават да ги откраднат. Докато единият войник отвлича вниманието на клисаря, другият бързо развързва мешката.\nНапипвайки човешки кости, войникът ужасен отваря прозореца и изхвърля чувала в Серско поле. След минута клисарят се връща на мястото си и като разбира какво се е случило, отива при командира на войнската част, полк. Семерджиев. Разказва му чии кости се съхраняват в изхвърлената торба и полковникът нарежда влакът да бъде спрян. После заповядва на всички войници да се строят до релсите и им разказва кой е Гоце Делчев и какво кощунство е извършено с неговата памет. Нарежда на виновниците да излязат пред строя. Двамата крадци гузни излизат, разкайват се и посочват приблизително мястото, където е изхвърлена торбата. Колоната войници тръгва обратно по релсите и скоро намират сандъчето.\nДо Ньойския договор от 1919 година дървеното сандъче се съхранява в Ксанти при Михаил Чаков. Когато става ясно, че градът трябва да се предаде на гърците, Чаков възлага на съпругата си Костадинка и нейна приятелка мисията да пренесат костите на героя в България. Двете жени наемат файтон и с ценния багаж потеглят за Пловдив, където семейство Чакови вече се устройвали да живеят. Пътят е неравен и осеян с дупки. Файтонът хлътва в една от дупките и почти се преобръща, а багажът се разпилява. Двете жени го събират обратно, продължават пътя си и се кръстят. “Това е Божи знак, Божия поличба е. Гоце не иска да напусне Македония, защото тя остава пак под чуждо робство”, казва Костадинка на приятелката си.\nВсенародното поклонение в София\nДо месец май 1923 година сандъчето с тленните останки на Гоце Делчев се съхраняват в една от стаите в дома на семейство Михаил и Костадинка Чакови в Пловдив, където денонощно гори кандило. След това са пренесени в София за съхранение в новопостроения Дом на македонските българи. Преди това тленните останки на героя, заедно с костите на Георги Сава Раковски са изложени на всенародно поклонение в църквата “Света Неделя”. ( На 10 октомври 1981 г. костите на Раковски са пренесени в мавзолея му в Котел, след 40-години престой в местната църква).\nСаркофагът на Гоце Делчев в Скопие\nВ Македонския дом костите на Делчев се съхраняват до октомври на 1946 г. В резултат на предателската политика на тогавашното правителство и по настояване на Македония тленните останки са предадени на Скопие. Въпреки че първоначално премиерът Лазар Колишевски обявява Гоце Делчев за „…един българин без значение за освободителните борби“. Сандъчето с костите е поставено на английски лафет и през Дупница, Горна Джумая, Петрич и Струмица заминава за Скопие.\nВ Симитли стотици бежанци от Кукуш налягали, плачейки покрай преминаващия лафет, сбогувайки се завинаги със своя земляк и герой. Сандъчето с костите се намира в Скопие, в двора на сърбоманската църква “Св. Спас”.\nМихаил Чаков ни завещава и своя малък дневник, който има стойността на „Записките…” на Захарий Стоянов, макар и да не е толкова обемен. Но и този дневник е по-популярен в Македония, отколкото в България, където за Чеков се говори като за македонец, роден в Егейския дял на Македония\n„Но, Михаил Чаков кој толку се грижел за посмртните остатоци на Гоце Делчев, не доживеал да се исполни аманетот тие да бидат пренесени во престолнината на Македонија”.\nTags: гибел Гоце Делчев костите на Гоце Делчев\nЛевски е „канализиран” за светец, парите са при…


Оферти за налични хотели в Kursaal\nPleasant Court Guest House...Толкова ниска/о колкото Seventy Eight...Толкова ниска/о колкото Southern Heights...Толкова ниска/о колкото Още райони в Саутенд-он-Сий\nKursaal е едно от местата в Саутенд-он-Сий, които туристите с удоволствие посещават. Заради множеството си атракции, тази най-посещавана част на града няма да престане да ви удивява. Безспорно една от най-популярните туристически дестинации, Kursaal със своите забележителности и изтънчена кухня, предлага незабравимо бягство от ежедневието. Насладете се на промоциналните оферти осигурени чрез Agoda.com за престой в Саутенд-он-Сий. Разгледайте пълния списък от хотели и намерете най-подходящото за Вас място. Споделете кои са вашите мечтани дати за пътуване в Kursaal и ние ще ви посочим най-конкурентните цени, достъпни в този период.\nОтличени хотели в Kursaal, Саутенд-он-Сий\nУдобно разположен в Саутенд-он-Сий, Pleasant Court Guest House е чудесна стартова точка, от която...\nХотели в Kursaal: Pleasant Court Guest House


Протестиращи: Оставка на кабинета ще срине парламента - NOVA\nПротестиращи: Оставка на кабинета ще срине парламента\n19 февруари 2013 13:02\nТе предупредиха политиците да не оглавяват протестите\n„Тези протести имат за цел създаване на свободно гражданско общество и никой да не си преписва заслуги или да си мисли, че има право да се възползва от волята на България и да оглави протестите”. Това казаха организаторите на протеста по време на пресконференцията в Министерския съвет.\nПо думите им, ако утре това правителство подаде оставка, парламентът ще бъде сринат. „23 години хората се нагледаха на лъжи и никой не е осъден. Какво се случва с Румен Овчаров, с Лидия Шулева, която е подписала тези договори”, попитаха те и допълниха, че те трябва да отговарят за криминални деяния срещу държавата и народа си.\n„При кое друго управление, при внесено писмо в 9:30 часа, вече имаме решение. Надявам се, че затворихме политически чадър с многото пари”, допълниха протестиращите.\nДиана Канева от Сандански, участник в протеста, призова протестът да не се политизира и да не се яхва народното нещастие и недоволство. "Ние не сме дошли на гости на ГЕРБ, а на министър-председателя", каза Диана Канева.\nТя призова да се протестира мирно, без варварство и вандалство, с цел да се свърши работа.\nДнес представители на протестиращите са присъствали на вземането на решения във връзка с исканията, които са записани в писмо, внесено в Министерски съвет. Протестиращите ще чакат да видят резултати от взетите решения.