Битката при Никополис (1396 г.) - Историята - 2022\nНИКОПОЛСКА БИТКА 1396 – ПОСЛЕДЕН ЗАПАДЕН КРЪСТОПОХОД\nС упадъка и разпадането на Византийската империя, сега ограничена до Константинопол, тревожното разширяване на османското емирство доведе до все по -дълбоко навлизане в Балкана. точно до границите на Унгария, спирайки при Дунав. Унгария сега под пряка заплаха и нейната Крал Сигизмунд I, също император на Свещената Римска империя (макар и слаб) потърси помощ от запад.Посланците бяха изпратени до различните европейски съдилища с подкрепата на Ватикана и военноморските сили на Венеция. Те намериха възприемчив слух във Франция.\nСтогодишната война по това време периодично затихва от 1389 г. в рядко примирие. Войнствените рицари се нуждаеха от други изходи, за да задоволят жаждата си за слава, а кръстоносният поход беше въплъщение на рицарската дейност. Франция по това време беше класическа феодална монархия с големите феодали, които са много мощни и до голяма степен автономни в своите области. (проблем, усложнен от лудостта на краля). на кръстоносен поход и той трябваше да бъде основният финансов покровител на предприятието. Макар и твърде стар, за да участва сам в сина си Жан, херцог на Невер трябваше да бъде номиналният ръководител на експедицията, въпреки че никога не е виждал битка. Те бяха подкрепени от ревностните и ентусиазирани по -млади рицари – Маршал Бучикат и Граф D ’Eu, полицай от Франция, както и стари бойни коне Маршал Виен и Лорд Coucy.Отблъскването на турския прилив беше само номиналната цел, истинската цел беше личната слава и престиж на къщите им и перспективата за богатство.\nСлед свързването с унгарската армия и нейната влашки и трансилвански васали армията на кръстоносците преминава в настъпление, като превзема няколко османски замъка. Те се движат по Дунав,подкрепяни от геноите и виенския флотМеждувременно западните католически кръстоносни сили малтретират местните ортодоксални християни, което води до напрежение. Първата им цел беше Видин, който се предаде и знакът турски гарнизон е избит.Следващата цел беше Оряхово, силна крепост, разположена на 75 мили от Видин. Разочаровани от липсата на възможност да покажат храбростта си с оръжия, французите извършиха принудителен поход през нощта, за да стигнат до замъка пред своите съюзници, пристигайки сутринта точно когато турските сили излязоха да разрушат моста през ров. В ожесточена битка французите осигуриха моста, но не успяха да пробият напред, докато не пристигне Сигизмунд. Силите се обединиха и успяха да стигнат до стените преди нощта принудиха бойците да се оттеглят. На следващата сутрин жителите на Оряхово се съгласиха да се предадат на Сигизмунд с уверението, че животът и имуществото им ще бъдат пощадени. Французите незабавно нарушиха споразумението на Сигизмунд, ограбиха и избиха града, след като портите бяха отворени, а по-късно твърдяха, че са превзели града чрез завладяване, тъй като техните оръжейници бяха оглавили стените предната вечер. Хиляда жители, турски и български, бяха взети като заложници, а градът беше опожарен. The Унгарците приеха френските действия като тежка обида за своя крал, а французите обвиниха унгарците, че се опитват да им отнемат славата на победата чрез битка. наречен Yildirim (Thunderbolt) за скоростта, с която той се придвижва отпред напред, ще им дойде на помощ. Освен това, предвид съдбата на предишните гарнизони, капитулацията не беше опция.\nЕдин от малкото, който се занимаваше с разузнаването на ситуацията, беше ветеранът Coucy, който отведе група от 500 рицари и 500 конни стрелци на юг. Научавайки за голяма група турци, приближаващи се през близкия проход, той отдели 200 конници, за да извърши престорено отстъпление, привличайки преследващите турци в засада, където останалите му хора, чакащи скрито, нападнаха тила им. Като не даваха никаква черта, мъжете на Coucy убиха колкото се може повече и се върнаха в лагера. Това действие само увеличи свръх увереността на французите и спечели още повече гнева на D ’Eu, който го обвини, че се опитва да открадне славата им.\nСигизмунд свиква военен съвет на 24 -ти, в който той и Мирча (водач на влашки) предложи боен план в която влашките пехотинци, които са имали опит в борбата с турците, ще бъдат изпратени при първата атака, за да разпръснат турския авангард Сигизмунд предложи, след като пътят към основното вражеско тяло е, французите да формират фронтовата линия, за да се втурнат в , докато унгарците и другите съюзници следват, за да подкрепят атаката и да попречат на сипахите да обхванат кръстоносците и фланговете#8217. D ’Eu осъди предложението като унизително за рицарите, които ще бъдат принудени да следват селски лакеи в битка. Според съобщенията той заяви, “Заемането на тила означава да ни опозорите и да ни изложите на презрението на всички ” и заяви, че ще претендира за водещо място като констебъл и всеки пред него ще го нанесе смъртна обида. В това той беше подкрепен от Boucicaut Nevers, успокоен от доверието на по -младите френски лордове, беше лесно убеден.\nНевър свика прибързан съвет на съветници, в които Куси и Виен и най -големият френски рицар на кръстоносния поход, съветваха да се подчиняват на желанията на унгарския крал, което им се струваше мъдро. При това D ’Eu обяви, че Сигизмунд просто иска да запази за себе си бойните почести и заяви, че е готов да ръководи заряда. Куси, която обяви думите на D ’Eu за#превъзходство, & поиска#8221 съвет от Виен, който отбеляза, “ Когато истината и разумът не могат да бъдат чути, тогава трябва да се управлява презумпцията. ” Vienne коментира, че ако D ’Eu иска да напредне, армията трябва да го последва, но че би било по -разумно да напредне в съгласие с унгарците и други съюзници. D ’Eu отхвърли всяко чакане и съветът изпадна в ожесточен спор, като по -младите ястреби обвиниха, че по -възрастните рицари не са благоразумни, но уплашени. ‘Напред, в името на Бога ’ отиде да води авангарда, затваряйки спора.\nФранция беше извор на европейското рицарство, и по това време беше класическа феодална монархия. Нямаше постоянна национална армия, няколко кралски полка и останалата част от него бяха феодални контингенти. ad hoc като задължение на васал, лично и/или с контингент, набран със собствени средства. Тази социална роля беше от решаващо значение: феодален господар, зависи от васалите си, за да се мобилизира от негово име в случай на война. Единствената алтернатива беше да се замени рицарството като ядро на военните сили с наемници.\nРицари (Chevalier) –\nВъзходът на тежкия рицар може да се проследи до подобрения в кавалерийската техника от 7 век нататък, започвайки със стремето сред каролингската конница, което осигурява много по-голяма стабилност и контрол на конника. седлото беше повдигнато, осигурявайки на рицаря повече опора при удар при зареждане с копчето и по -сигурна седалка при удар. Желязните стремена станаха по -дълги, което позволи на рицаря да стои, а не да седи в седлото, което е полезно за близки четвърт битки, особено срещу пехотата с дългия меч. бойното поле. (Това, което ще издържи безпрепятствено до 14 -ти и 15 -ти век -когато пехотата започна да се връща към известността под формата на английския дълъг лък и швейцарския пикман)\nThe брониран рицар беше ядрото на феодалните армии в този златен век на кавалерията.\nНай -ниската тактическа единица изглежда е а копиеКопчето не е имало постоянна сила на оръжията през цялото си използване като единица. Различните векове и различни състояния му придават променлив характер. Въпреки това, основното копие на трима мъже рицар, оръженосец, който е служил като боен помощник и небоец, основно загрижен на бойното поле с грижата за рицарските резервни коне или копия, изглежда еволюира през 13 век.Тъй като само рицарите няма да осигурят достатъчно работна ръка,тези елитни конници бяха допълнени от сержанти (сержанти-оръжия) – професионалисти от нисшите класи, но не и селяни, които са действали като бронирана кавалерия и са воювали заедно с рицарите. Заедно конните рицари и сержантите бяха наречени бойци.Тяхната пропорция варира от съотношение 1: 1 към 2 сержанти за всеки рицар във Франция.\nНяколко копия бяха организирани в ad-hoc компании преди битка под висшите рицари от до 100-400 души. Няколко компании могат да бъдат събрани под a Банер водени от велик феодал или рицар на царството. Някои от тези господари бяха достатъчно мощни, за да имат стотици конни мъже на оръжие на служба като служители. Във феодализма рангът Рицар Банерет е даден на онези благородници, които имат право да поведат васалите си в битка под собственото си знаме. Частна фирма до голяма степен финансирани от херцога на Бургундия, кръстоносците бяха формирани от някои от тези високи феодали с техните служители, плюс авантюристи и религиозни фанатици, които се присъединиха към тях.\nКъм 14 век подобрения в технологията на бронята доведе до подмяна на верижна поща с табела като основна бронежилетка, която беше почти непроницаем до стрели (с изключение на празен ход) и оръжия с остриета (освен ако не се намери определен ъгъл или празнина). Палто от панталони, обгръщащо тялото, се състоеше от няколко отделни плочи, съединени с нитове. Плочите бяха покрити с плат, както отвън, така и отвътре. (Понякога верижна поща, покриваща области между плочите). През втората половина на XIV век се наблюдава все по -широкото използване на баскинет или шлем на хонскюл с подвижен козирка (немски, klappvisier Въпреки голямото увеличаване на защитата, френските рицари- считани за най-добрите в Европа, са претърпели решителни поражения върху отбранителната тактика на английските комбинирани оръжия в Стогодишната война, като пускат точно онези слепи безкрайни масови заряди, които те ще пуснат в Никополис. Освен това Бургундия е най -регионът във Франция вградени в рицарски идеали, където честта взеха предимство пред тактиката, логистиката и разузнаването. Битката никога не е трябвало да се отказва, независимо от коефициентите или условията. Това като частно предприятие само увеличава жаждата на рицарите за слава. 1000 рицари (предимно франко-бургундски, също някои немски или полски) Превъзходната защита, предлагана от табелната броня, намалява ефективността на тактика на удара и бягане на източен конски стрелец, тъй като те не биха могли да нанесат никакви щети, с изключение на най -краткия обхват, но това означаваше и поради тежестта на бронята, че рицарите лесно се изтощават, ако участват в продължителна битка.\nСержанти -at -оръжия –\nВъв феодалната терминология сержант обикновено е a васал без рицарски статут. Неговият хонорар, по -малък от рицарски и#8217, и услугите, които предлагаше, бяха предимно военни. Тяхното оборудване изглежда беше подобно на рицарите ’, но по -леко (по -евтино). По реда на битката, конните сержанти бяха обикновено се смесва с рицарите.Оръжията му бяха същите като рицаря – Дълго копие и дълъг меч. Понякога може би кама или боен чук. Рицарските свити също съдържаха монтирани арбалетчици в малък брой, за да действат като номинална лека конница.\nПехотата беше долния край на тотемния стълб на феодални армии, но все още основен контингент. С изключение на извънредни ситуации, феодалните такси не са били вдигани, тъй като са имали много малка бойна полезност. няма национална армия тъй като феодалите се страхували да въоръжат селяните и така или иначе изисквали от тях да работят на земята. Пехотата идва от 2 източника – Градско опълчение.Градовете са били длъжни да доставят определено количество милиционери с тяхното оборудване по време на нужда под ръководството на един сержант. наемници – професионални войници под ръководството на капитан, които могат да бъдат наети в групи от 50-100 мъже, организирани в роти под техен капитан. Това беше удобно, те не трябва да бъдат обучавани и могат да бъдат наети за сезона на кампанията и след това да бъдат освободени, вместо да плащат сила през цялата година.\nДвата вида пехотинци бяха общи – Арбалетчици и копиеносци/снаряди с оръжиеПехотата до голяма степен беше неспособна да предприеме настъплението сама. Денят на швейцарските пикани в техните внушителни неофаланги беше едва в началото на 1396 г. и щеше да се появи едва през 15 век. Арбалетът и#8211 лък оръжие, състоящо се от сглобен тип, монтирано на склад и снаряди за стрелба, започна да се издига отново в европейската война (след ограничената употреба на груби прототипи в гръцко римско време) през 11 и 12 век. Традиционният лък отдавна е бил специализирано оръжие, което изисква значителна степен на обучение през целия живот, физическа сила и опит за работа с всякаква ефективност. В много култури стрелците се считат за отделна и превъзходна каста, въпреки че обикновено се извличат от общия клас, тъй като техният набор от умения за стрелба с лък е бил развит по същество от раждането и е било невъзможно да се възпроизведе извън предварително установена културна традиция, която липсва на много нации . За разлика от това, арбалетът е първото оръжие с снаряд, което е просто, евтино и достатъчно физически неизискващо, за да бъде експлоатирано от голям брой войници от наборната служба, като по този начин дава възможност на почти всяка нация да издигне мощна сила от арбалетчици с далечни разстояния с малко разходи извън цената на самите оръжия. В Европа арбалетите стават широко използвани в ранния средновековен период и това води до възход на големи наемни армии от арбалетчици (най -добре илюстрирано от Генуезки арбалетчициАрбалетчиците се биеха с голям щит, наречен Пависе Те се радваха на добър обсег и бронепробиваемост, но поради бавното презареждане можеха да бъдат избити, ако бяха уловени на открито от рицарите. Западният контингент на кръстоносците в Никополис взе със себе си може би не повече от 200-500 арбалетчици.Повечето наемници, наети от Италия или Франция.\nДругият тип пехотинец беше щукарят/алебардиерът. Щуката беше ефективна за дългия си обхват, но това, че беше тромава, беше ефективна само в пълни формирования -в които все още се бореха само швейцарците (и шотландци, но с по -къси копия). алебарда беше популярен избор за пехотинеца. Той предлагаше по -малък обхват от щуката, но беше много по -лесен за управление за единични пехотинци. По същество копие с кука и глава на брадва, беше полезно за издърпване на противник конник на земята, или като го свалят, като осакатяват коня му в уязвимите му бронирани крака. (Виж по-горе). Не много пехота от Западна Европа придружаваше франко-бургундските сили.\nУНГАРСКИ И СЪВЪРШЕНИ ВЪРХУ:\nДо 14 -ти век унгарските армии са станали доста западни, особено благородната кавалерия и сега разчитат предимно на ударния заряд на бронирания рицар, а не на тактиката на степните конни стрелци на маджарите. Баронски феодални контингенти мобилизиран под а Бандерия.Пощенската поща се използва от висшето благородство, но феодалните благородници вероятно все още използват по -лесно достъпната верижна поща. Унгарската армия също притежава голям брой леки кавалеристи, наети от номадски елементи които са се заселили в Унгария (много бягат от монголите) szekelys, печенегите, аланите, кумани.Те осигуряват конни стрелци и леки копия и изпълняват задълженията по разузнаване, набези, скрининг и тормоз. Всеки монтиран копьор теоретично трябва да бъде подкрепен от 2 конски стрелци. конните стрелци не бяха толкова добри, колкото турците обаче по качество на лъкове или умения за стрелба с лък. Унгарската пехота почти винаги е била наемници от описаните по -горе типове, с феодален селски данък само по време на извънредни ситуации в страната.\nВлашко е пасторална земя, населена от полуномадски народи, като етническото мнозинство са румънските власи. племенна военна организация.Леките кавалерийски битки като конни стрелци и леки копия бяха основният тип и бяха известни със своята нередовна война, която би запазила независимостта на Валахия (въпреки васалния статус в крайна сметка за османците). глупак граничари и малко ядро от елитни рицари(viteji).Влашкият лидер Мирча беше ветеран от много войни и донякъде неохотен съюзник, тъй като се страхуваше от унгарските териториални амбиции само малко по -малко от турските. отвратен от отношението на западните кръстоносци за когото той смяташе, че води война, сякаш е игра. За него това не беше игра, а смъртна борба за оцеляването на неговото мъничко княжество срещу мощта на Османската империя. Тези фактори биха повлияли и на поведението му по време на битката като тази на трансилванските спомагателни.\nЕВОЛЮЦИЯ НА ОТОМАНСКАТА АРМИЯ:\nОсманското емирство при Осман се появява в началото на 14 -ти век в анатолия (в която турците са попаднали след византийската катастрофа в Манзикерт и след граждански войни) от руините на старата турска империя селюк, паднала в монголските орди. първоначално са били класическа степна номадска армия, базирана на племенен модел, съсредоточен около туркоманска лека конница и ядро от тежка конница. Въпреки това контактът с византийските и ислямските военни системи е имал трансформативно влияние във времето, както и новите изисквания, породени от разширяването на Балканите от края на 14 век -особено пехота за обсади. Този процес би видял трансформация на племенна армия в професионална постоянна армия (макар и хибридна).Класическата османска военна организация се основава на 2 системи.\nСистемата Тимариот –\nТимариотната система беше a модифицирана версия на системата Iqta(на практика сред турците от времето на Алп Арслан). Целта на системата на тимариотите е да осигури на империята провинциални управители, както и резервна военна сила, която не се нуждае от издръжка на заплати от централната хазна. земя с размер на село. Тимар куле може да бъде придобит чрез храбростта на бойното поле, последвана от успешна петиция. Отговорностите на тимариотите в мирно време бяха да управлява селото си, да следи населението, да го защитава от бандити, да урежда местни спорове и да събира данъци. А Отговорността на timariot ’s през войната беше да служи в армията напълно оборудвана заедно с група въоръжени служители(Cebeli), използвайки излишъка от данъчните постъпления от тимарите. Тези земеделски имоти от тимариотска икономика подкрепяха провинциалните кавалеристи сипахи (Timarli Sipahi), които формираха тежката конница на османската армия -основната печеливша ръка в класическата епоха. За разлика от европейския феодал, тимаристът не раздаваше правосъдие, правото беше султана. Европейският феодализъм беше управление на местно ниво в отсъствието на централно правителство. В Османската империя централното правителство е активно и решаващо.\nСистема Ghulam –\nУспоредно с това беше системата на гулам. Системата на гулам имаше своя произход от практиката, която се разпространи по целия ислямски свят (от Египет до султаната Делхи) от 10 -ти век. Първоначалните арабски завоевания бяха извършени на гърба на племенни контингенти които станаха гръбнакът на новите провинциални армии на халифатите. Въпреки това тази система скоро показа напрежение, необходимост от работна ръка и освен това регионален фракционизъм между провинциалните армии, нелоялността на кралските стражи доведе до чести междусемейни конфликти. Турците изригнаха от степите този път халифите също са били считани за по -добри от арабските сили, които са се установили и са загубили голяма част от военната си ефективност (като кавалерия). Абасидските халифи са инициирали системата на гулам. гулам беше роб, образован и обучен за държавна служба.\nИстинската стойност на гуламите е тяхната пълна зависимост от господарите им. Тъй като са били чужденци по отношение на етнически произход и география, те нямат никаква местна властова база и отношения с местното население. Те нямаха семейства, за които да се грижат, и бяха свободни да отделят цялото си време за нуждите на военните. Умът и телата им бяха оформени според нуждите на господарите им. Абасидите отгледаха военен елит с турски роби (ценени за техните конна стрелба с лък) и това системата стана широко разпространена в ислямския свят, достигайки съвършенство в египетските мамелуци.\nОтоманите възприемат тази система, прилагайки я към християнските поданици в новозавоюваните области на Балканите. Най -известният израз е еничарският корпус. Яничарите са пехотният компонент на новата османска постоянна армия (първоначално избрана от християнските поданици, по -късно разширена към турски поданици, избрани момчета след това се отвеждат в Истанбул, където се обучават и ислямизират.След поредица от тестове, строга монашеска и усилвателна военна дисциплина те стават еничари.\nТака османската армия (по това време) се състои от –\nКралски домакински полкове (еничари и Kapikulu Sipahis)\nПровинциални сили (Азапс и Тимарли Сипахис)\nСпомагателни сили (Яя и Муселем)\nНередовни гранични сили (Акинцис и Тюркоман Гази)\nНаемници. (Често се приравняват на азапи)\nВойски, изпратени от васали.\nАкинцис формира лека конница Тъй като Османската империя беше централизирана, съществуващите гази и тюркомански племена бяха включени в тези провинциални нередовни леки кавалерийски сили.Неплатени от държавата те са живели и са действали като нападатели по границите на Османската империя, издържайки се изцяло от грабежВ битката основната им роля беше да действат като авансови войски на фронтовите линии и да деморализират маршируващата противникова армия, като използват тактика за удар и бягане.Те можеха лесно да изпреварят тежка конница, защото бяха леко въоръжени и конете им бяха отгледани за скорост, за разлика от силата. Силите на Акинджи носеха също мечове, копия, щитове и бойни брадви, така че в полето на битка те можеха първо да се изправят срещу врага и да се бият в меле. разузнаване и като авангард за да тероризират местното население преди настъплението на основните османски сили. Акинджис носеше цветни и интересни дрехи, за да шокира и обърка противниците си. Поради необичайния си външен вид и почти самоубийствената си смела бойна тактика (доблестта може да бъде възнаградена с повишение в сипахи и тимар), акинджи са прозвище на обществеността като “deliler ” (лудите).\nСипахите бяха основна тежка конна сила на Османската империя, разделена на провинциалните сипахи на тимарли и сипихи на капикулу. Те бяха до голяма степен членове на турското благородство или личности, спечелили своя тимар с доблест на бойното поле.\nТимарли Сипахис – Тимарли сипахи от класическия османски период обикновено съставляваха по -голямата част от армията и водеха по -голямата част от битките на бойното поле. Докато пехотните войски в армейския център поддържаха статична бойна линия, кавалерийските флангове съставляват нейната подвижна ударна ръка. По време на битката бяха използвани тактики на Timarli Sipahi, които откриват конфликта с престрелки и локализират престрелки с вражеска конница. Полковете на Тимарли Сипахис повдигнаха обвинения срещу по -слаби или изолирани части и се оттеглиха обратно към основната част на войските, когато се сблъскаха с тежка конница. По време на отстъпление на един полк, други полкове от сипахи може да са атакували фланговете на преследващия враг. Подобна тактика служи за отвличане на вражеската кавалерия от пехотната подкрепа, разбиване на сплотеността им, изолиране и затрупване с числено превъзходство. Анатолийските сипахи имаха способността да тормозят и провокират противникови войници със стрели. По -тежко оборудваните румелийски сипахи (вербувани от балкани) носеха копия за защита срещу вражески конници по време на тактическите им отстъпления. Всички кавалерийски флангове на османската армия се биеха с плавен, монтиран тип война около центъра на армията, който служи като стабилен опорен пункт.Timarli sipahis поддържат свои собствени държачи на Cebeli въз основа на размера на техмар. Това бяха по -леко бронирани конници. (Горе на снимката)\nКапикулу Сипахис – Kapikulu sipahis са постоянната конница на империята, платена и поддържана от държавата. Свръх оборудвана (обикновено дори по -добра броня от timarli sipahis) и дисциплинирана те съставляват елитна тежка конница Докато оборудването им беше до голяма степен сходни, те бяха използвани като краен резерв с командира.\nSipahis се бориха със смъртоносния турски композитен лък за далечна битка и копие, kilij sabre и gurz фланцова булава за близък бой. Облечени във верижна поща или композитна броня от верижна поща, те липсваха най-съвременната защита на пълната лайна броня, но поради тяхната универсалността, мобилността и превъзходното конно майсторство бяха смъртоносна сила на всяко средновековно бойно поле.\nЕкспериментът Яя –\nНеобходимостта от пехота стана очевидна с разширяването на османските завоевания и станаха необходими обсади. Първият мащабен експеримент беше с Яя, който завърши с неуспех. Яя не бяха истински професионалисти. Нейните войници продължиха да работят във фермите си през мирно време без да получават заплати, но са освободени от някои данъци. Те се присъединиха към армията, когато бяха повикани, и донесоха със себе си личните си оръжия и екипировка. Поради техния характер на непълно работно време и липсата на редовно военно обучение техническата им компетентност беше ниска. Въпреки това редица Яя, които можеха да си позволят коне, отгледаха подобен конни корпус, който дойде да бъде повикан Музел.Те бяха обикновено отстранени от дежурство на първа линия и изпратени на помощни услуги -строене на пътища и мостове, транспорт, защита на багажния влак. Само в извънредни ситуации те биха били използвани като стратегически резерв от работна ръка. Техният брой беше фиксиран на 20 000 всеки след 1360 г. (Яя се вижда на първата снимка). Яите бяха заменени от еничарите като елитен професионален пехотен пехотен корпус и от азапите като полупрофесионална пехотна сила.\nФормирането на еничарите е датирано от управлението на Мурад I (р. 1362-1389), баща на Баязид. Османците въведоха данък от една пета за всички роби, взети по време на война, и именно от този резерв от работна ръка султаните за първи път построиха еничарския корпус като лична армия, лоялна само към султана. или реагиращ на османски военни методи и дисциплина, този метод скоро беше заменен от скандалния Devisrme система за детски данък върху християнските поданици на империята (от края на 16-ти век, разширена до турски поданици, търсещи доходоносна кариера). Избраните момчета бяха отведени в Истанбул, където се обучават и преобразуват. След поредица от тестове, строга монашеска и усилена военна дисциплина те стават еничари.Те бяха ценни разбийте войски с превъзходно сближаване и лични телохранители към султана, поради лоялност само към него. Те бяха забранени да се женят или да се занимават с икономическа дейност, като се плащат директно от държавата.В Никополис еничарският корпус беше все още много малък (\n2000 мъже) и все още да придобият страховитата си репутация. От 15 -ти век те постепенно преминават към огнестрелно оръжие, а от края на 16 -ти век започва спад в дисциплината му, който става все по -политизиран. Репутацията на еничарите започва в Никополис. През 1396 г. те все още носят тежка пощенска броня и главно действали като пеша стрелци и щурмова пехота (при обсади, използващи мечове/оръжия). Техният морал и висок дух могат да се видят от съвременните турски писания, както в Ahmedi ’s Искандер Намех.\nПоради малкия брой на еничарите, те бяха допълнени с евтина, разходна полу-наемна сила Наречен Азапс.\n‘Държавата реши броя на азабите, необходими за всяка кампания, и разпредели изискванията между провинциите. След това губернаторите събраха необходимите финансови активи, за да увеличат разпределения брой азаби от населението, което по същество беше един азаб на 20- или 30-членно домакинство. Намирането на азаби за конкретна кампания не беше трудно, тъй като имаше достатъчно безработни или амбициозни младежи с някои\nвоенен опит. Първоначално азабите са били призовани войници на непълен работен ден или доброволци за определена кампания, но с течение на времето поради естеството на продължителната и постоянна кампания повечето азаби стават полунаемници, които скъсват всички връзки със селата си и мигрират в провинциалните градове търсят работа непрекъснато. ’ Общо взето селяните от тюркоманите, те воювали предимно като крачни стрелци и алебардири.\n(Килий Сабя и Гурц Булава)\nОсновните оръжия на османците бяха турският компилиран лък, копието, боздуганът с фланци, боевата брадва и килий саблето. По -късият ятаган щеше да се изяви през 16 век. от късния период Hsiung Nu. Тези мечове са изработени от заварена с шарка високовъглеродна тигелна стомана, обикновено с дълги леко извити остриета с един остър ръб. През този период е представен остър заден ръб на дисталната трета на острието, известен като “yalman ” или “yelman ”. В ранното средновековие тюркският народ от Централна Азия влезе в контакт с близкоизточните цивилизации чрез общата си ислямска вяра. Тюркските гулами, служещи под Омейядския и Абасидския халифати, въведоха саби тип "##8220kilij"#8221 във всички останали близкоизточни култури. По-рано арабите и персите са използвали мечове с прави остриета, наречени сарацински ятаган от кръстоносците.\nThe Килий имаше дълбоко извито острие с едно острие с разгарящ се връх, наречен а yelman. Той има кръстовидна (кръстосана) защита, с извита дръжка, която завършва с наклонена бучка. Килият е преди всичко острие за рязане, тъй като голямата му кривина затруднява пробиването на оръжието. The yelman добави тежест към върха, придавайки му по -голяма инерция при замах.Той е проектиран да обезглавява с един удар.Дизайнът е толкова добър, че лежи в основата на по -късните европейски кавалерийски саби.\nThe Гурц Булава тип фланц е често срещана в Персийската, Турската и Моголската империя. Това са бронирани оръжия,предназначени да свалят брониран противник чрез чиста травма с тъпа сила.Срещу леко брониран противник те ще разбият кости и черепи.\nТурците са имали национална традиция по стрелба с лък, която е била култивирана от османците. Турски лъкари, специализирани в оръжия, които са били особено добри за придаване на висока скорост на много леки стрели. Турските османски лъкове се считат за връх на естествената конструкция на лъка(без съвременни неестествени материали) -лъкът беше рекурсивен композитен сорт. Изработен от дървено ядро, животински рог на корема (страната, обърната към стрелеца), и сухожилие отпред, със слоевете, закрепени заедно с животинско лепило Методът на стрелба използва палеца, снабден с пръстен, за задържане на тетивата Равенство или монголското теглене, обикновено използвано от централноазиатските номадски култури.\nОсманският лък беше a оръжие с голяма сила, получени от голямо тегло на теглене и висока механична ефективност. Комбинацията от светлинни стрели с висока скорост и мощния лък направиха възможно да се нанесат големи щети на противника в близък бой и да се предизвикат значителни смущения от разстояние. Той също така позволи по -добра точност от кон.\nОсманската тактика е комбинация от закъсняла ислямска тактика със степна номадска тактика.Османската стратегия беше обидна, но тактиката на бойното поле беше по същество отбранителна, позволявайки на един враг да се изчерпи от най -силната част от бойната си формация и след това да предприеме решителна контраатака. е избрана защитна опорна точка на подходящ терен (хребет, склон, дере, укрепено с колове) -това се превръща в централен стожер на армията и ще се управлява от пехотата на Азап, подкрепена от редици еничарски стрелци. позицията се пазеше скрита зад параван от акинцис лека конница.Сипахите Тимарли щяха да бъдат разположени на 2 -те крила и бяха основните мобилни активи. Капикулу сипахите бяха задържани със султана/командира отзад като краен резерв. Османските крила, изпреварвайки или престорено отстъпление, ще се опитат да принудят основната част от вражеската армия към тази отбранителна позицияЕкранът на Akinci ще се оттегли веднага след като окаже кратка съпротива, за да дезорганизира атаката на противника. Силният стрелба с лък ще измори допълнително противника и дезорганизира неговите щурмови формирования. Най -накрая тогава ще започне контраатака, когато врагът загуби сплотеност и сърце. Сипахите ще се опитат да заобиколят врага и да започнат флангови атаки, докато еничарите се нахвърлят напред в клинообразуване. Тази формация е допълнително усъвършенствана през 15 и 16 век с вагона -стълба, свързана заедно, за да образува изкуствена крепост в центъра, подкрепена от артилерия (като бабур в панипат и хануа) и еничари, снабдяващи центъра с огнестрелни оръжия, използвани при въртящи се залпове, за да опустошат идващия враг. Почти всички големи османски победи от 15 -ти и 16 -ти век следва този шаблон.\nОсновният васал и зет на Баязид Стефан Лазервеич, деспот на Сърбия, донесе със себе си 1500 сръбски рицари, облечени в черен доспех с пощенска табела. Те бяха страхотна сила и ще играят ключова роля на бойното поле. За тяхната ефективност свидетелства дори в катастрофалната битка при Анкара (1402 г.), когато пробиха 3 пъти конницата на Тамерлан и спасиха обкръжения баязид (той отказа), преди да избягат, като похвалиха самия Тимур.\nФренско-бургундци в синьо. Османци червено. Унгарци в жълто. Силите на кръстоносците наброяваха може би около 10 000-12 000 души, а османците 12 000-15 000. Никоя страна не се радва на решително числено превъзходство.\nКръстоносците имат река Дунав на гърба си и цитаделата на Никополис.Източната страна е наклонена, за да предотврати големи ходове на конницата, а западната е залесена. Военноморските сили на кръстоносците на река Дунав.\nФренско-бургундските конни рицари формират авангарда на кръстоносната армия .. Основен унгарски домакин, съставен от пехота и конница.\nБаязид разполага в класическа османска отбранителна формация.\nЕкран от лека конница от акинци, покриваща опорната точка на османската пехота, укрепена с колони, охраняващи дере. Пехотни и яничарски стрелци на Азап, запълващи тази позиция. Байезид планира да остави пехотата си да поеме атаката на кръстоносците и докато те са ангажирани фронтално с пехотата му, атакуват с конницата му от фланговете. десния.\nБаязид със своите елитни сипахи от Капикулу и сръбски рицари под ръководството на Лазаревич образуват последния резерв.\nНАПЪЛНЕНИЕ НА РИЦАРИТЕ:\n1,2.Френските рицари отхвърлят екрана на акинци, които са в състояние да изстрелят само няколко изстрела, преди бронираният заряд да пробие дупка през тях. обективен.\n3-4. След това рицарите срещнаха коловете, които бяха заточени и фиксирани, за да забият гърдите на всеки кон, който би могъл да се нахвърли напред. Това обездвижи конете и турската пехота започна да излива стрели в тях, насочени предимно към конете като лек\nснарядите бяха до голяма степен неефективни срещу дебели брони. По -специално еничарите нанасят значителни жертви тук. Рицарите слизат от коня и продължават атаката си пеша, изкоренявайки залозите, докато вървят. В близък бой леко оборудваната турска пехота се избива от демонтираните рицари, чиято стоманена броня беше непроницаем за повечето оръжия. Османската пехота в центъра започва да се разпада.\n5. Типарлите сипахи атакуват кръстоносците от двата фланга. В отчаяна битка рицарите са в състояние да ги победят.\n6. В този момент дори Баязид е изненадан от жестокостта на нападението на кръстоносците. Настъпи османската криза на деня. Западните тежки оръжия бяха преминали през османския център като нож през масло и много по -рано, отколкото Баязид очакваше .Но тук те допуснаха сериозна грешка, след като успешно проникнаха в опорната точка на противника, мъдър път би бил да прегрупират своите неорганизирани сили и да консолидират позицията си и да изчакат унгарците да се свържат с тях – курс, застъпван от Vienne и Coucy Вместо да вярват, че битката е спечелена и подтикнати от по -младите рицари, в малки групи те продължават напред, надявайки се да ограбят това, което смятат, че ще бъде османският лагер пред тях. По този начин френските рицари продължиха нагоре по хълма, макар че според разказите повече от половината са били пеша до този момент, или защото са били изгонени от редиците на заточени колове, или са се качили да издърпат колове. Борейки се в тежките си доспехи, те стигнаха до платото на върха на склона, където очакваха да намерят бягащи турски сили, вместо това се сблъскват с коза на Баязид – Елитните сипахи от Капикулу, които ще се спуснат върху тях. В този момент хронист пише – ”Лъвът в тях се превърна в заек ”\nНякои рицари веднага се счупиха и избягаха надолу по склона. Ресет се бийте смело, но без надежда за успех се предайте, след като Невер е заловен.\n1. Сигизмунд изпраща напред унгарската армия в отчаян опит да установи контакт с авангарда на кръстоносците, въпреки че е в ужасно бедствие, което ги е сполетяло.\n2. Влашките и трансиванците виждат празните западни кръстоносци, които се връщат и заключават, че денят е загубен. Решават да запазят скромните си сили, за да дойде и да се оттегли неизбежното османско нашествие в родните им земи.\n3. Байезид събира последния от западните затворници и те се придружават обратно до османския лагер.\n4. Унгарците разпръскват екрана на акинци и се сблъскват с реформираната, но много изтощена османска пехота -и биват разбити за втори път.\n5. Типарлите сипахи атакуват настъпващите унгарци от двата фланга и възниква отчаяна битка.\n1-3. Тежки боеве между унгарците и сипахите. Реформираните акинци се опитват да влязат в унгарския тил. В този критичен момент Баязид изпраща напред Стефан Лазаревич и неговите сръбски рицари. Тези нови войски нахлуват в унгарския фланг и унгарската армия е разбита от комбинираните атаки от всички посоки.\n4-6.Останалите от армията на кръстоносците бягат към безопасността на своя флот по река Дунав, преследвана енергично от османската кавалерия. Малките действия на архарда позволяват на част да избяга, особено тази на анонимен "Рицар на Полша"#8217, който прави последен стоят на хълм и задържат сипахите за кратък период от време, преди да бъдат превъзмогнати. Османците завземат лагера на кръстоносците. Сигизмунд да избяга с останалите сили. Той напуска известното проклятие на френския-‘‘Загубихме битката от гордостта и суетата на тези французи, ако бяха послушали съвета ми, имахме достатъчно хора, за да се бием с врага”.\nЗагуби – По -голямата част от кръстоносните сили бяха унищожени или пленениБайезид залови 3000 затворници, повечето от които бяха екзекутирани, когато научил за клането на османските гарнизони и изпаднал в ярост, бяха откупени.\nТой беше ‘очакан от скръб ’ на огромни жертви подкрепен от собствените си сили, особено от пехотата, която беше разбита два пъти. Но победата му беше пълна.\nНикополис отбеляза последният голям кръстоносен поход.Това е мрачен провал Байезид щеше да срещне божествен край малко след тамерлан, но неприятните спомени от Никополис биха попречили на всяка западна европейска въоръжена намеса срещу османците оттук нататък.\nНикополис може да се разглежда като успешен пример за отбранителна офанзива.\nПричини за османски успех и провал на кръстоносците\n1.Свръх увереност– Основна максима на войната е ‘ Никога не подценявайте врага си‘. Изключително арогантният френски напълно презира врага си и дори способностите на своите съюзници.\n2.Лошо възстановяване-Кръстоносците не направиха никакви усилия да различат силата и позициите на враговете си, залагайки всички на пълен заряд. Те бяха напълно изненадани два пъти-първо от сипахите от фланговете, след това от домашните конни баязиди.Интелигентност и изненада и двете са принципи на войната.\n3.Липса на сътрудничество-Туетата на рицарите ги отведе по пътя, където те действал напълно отделен от основното тяло, ако изключително мощното нападение само на рицарите едва не проби османските сили, то вероятно би било координирано с цялата армия на кръстоносците, това би било решаващо. Сътрудничеството е един от принципите на войната.\n4.Няма план-Кръстоносците изглежда нямат никакъв реален план, докато османците организираха способна защита и се придържаха към схемата си въпреки нещата, които се объркаха.\n5.Навременна намеса на Bayezid ’s– Наполеон казваше-” В битката има но в един момент изкуството на войната е да се възползва той ”.Байезид действа в критичен момент и по решителен начин. Ако унгарците се бяха свързали с французите, османците щяха да бъдат победени.\n6.Съединение на командването -Основен принцип на войната, двете страни не биха могли да бъдат по-контрастни-От едната страна баязид водеше решително и ефективно. От другата френските и унгарските се различаваха във всичко.\n7.Дезертиране на съюзниците-Дезертьорството на съюзниците на кръстоносците също увеличи шансовете в полза на османците.\nВоенна история на османците и#8211 Месут Уяр\nКампания Osprey – Никополис\nСписание „Военно наследство“. 2013.\nМного кратка история на Османската империя\nОколо 1038 г. сл. Н. Е., Тюркоменски лидер Тугрил заедно с брат си Чагри Бег основават турска държава в източния ирански град Нишапур. За нула време новородената държава превзе част от Централна Азия и Афганистан, голяма част от Персия и Ирак, Левант и Анадола. Широко известна като Великата Селджукска империя, тази турска държава играе дълбока роля за оформянето на бъдещето на мюсюлманския свят в продължение на повече от два века.\nСлед смъртта на Тугрил неговият племенник Алп Арслан се възкачва на селджукския трон и управлява империята от Исфахан. През осмата година от управлението си той води голяма кампания за присъединяване на Анатолия към империята си. Той побеждава византийците в битката при Манзикерт през 1071 г. и установява контрола си над завладената област Анадола. Победата на Алп Арслан при Манзикерт се превърна в една от ключовите причини за кръстоносните походи. Няколко години по -късно през 1081 г. н.е. братовчедът на Алп Арслан Сюлейман ибн Кутулмиш се разделя от Великите Селджуци и създава независим Селджукски султанат Рум в Анадола със столица в Никея (Изник).\nПо време на монголското нашествие в Централна Азия и мюсюлманския свят в началото на XIII век много номадски турски племена избягаха от родината си и се заселиха в селджукските земи на Анадола. През 1243 г. н.е. монголите побеждават селджуците от Рум в битката при Кьосе Даг и ги присъединяват като тяхна васална държава. С разграбването на Багдад през 1258 г. мюсюлманският свят е обречен и няколко дребни династии или княжества се появяват в отсъствието на мощен мюсюлмански халифат или държава.\nВЪЗСТАНОВКА НА ОТОМАНСКАТА ИМПЕРИЯ\nНомадско турско племе от повече от две хиляди души, живеещо в четиристотин палатки, се е заселило по византийската и селджукската граница на западна Анадола, избягвайки монголските зверства. Те създават мощен бейлик, обединяващ други племена огузи, за да обединят своите сили, за да се борят както срещу монголите, така и срещу византийците. Когато Осман става техен глава около 1281 г. сл. Н. Е., Той започва набези във византийските земи и успява да заема византийските крепости Ескишехир и Кулукахисар в Анадола.\nПреди това монголският Илханат вече беше превзел селджуците от Рум някъде през 1256 г. Следователно, върху руините на селджуците от Рум, османците или османлите под ръководството на Осман създават независима държава в западна Анадола през 1299 г. Първият голям град, завладян от османците, е Бурса. Градът падна под османците на 6 април 1326 г. след 9-годишна обсада. Според желанието на Осман, неговият син и наследник Орхан направи Бурса първата официална османска столица и тя остана такава до завладяването на Адрианопол през 1360 -те години.\nОсмански Бейлич по време на смъртта на Осман\nОрхан допълнително разширява османския бейлик и анексира останалите византийски крепости в Анадола. Той анексира бейлика от Карасиди през 1345 г., което му позволи да завладее полуостров Галиполи през 1354 г. Завладяването на Галиполи отвори пътя на Орхан да влезе в Европа и възползвайки се от византийската гражданска война, османците завладяха Адрианопол понякога през 1360 -те. Така Орхан става първият османски владетел, установил своята власт в европейските земи. Орхан е наследен от сина му Мурад I.\nКраткото управление на Мурад I (1362-1389 г.) донесе някои големи победи за османците. Мурад I е първият османски владетел, използвал титлата султан. Той създава и много известните еничари. Мурад поставя по -голямата част от Балканите под свой контрол и кара сръбските и българските князе да му плащат данък. В ключова битка при Косово през 1389 г. султан Мурад загуби живота си, но османците под командването на сина му все пак успяха да спечелят битката.\nСинът на Мурад, султан Баязид Йълдъръм (или Гръмотевица), направи някои големи завоевания в Европа и обедини по -голямата част от Анадола. По време на неговото управление възходящата Османска империя се простира от планините Тавър в Анадола до Сърбия в Европа. Двете големи битки, които Султан Баязид I води, са битката при Никополис през 1396 г. и битката при Анкара през 1402 г. В Никополис Баязид смазва кръстоносците, но от друга страна, той трябва да се изправи пред жестоко поражение срещу Тимур в Анкара. Тимур затваря Баязид, където умира в плен през 1403 г.\nПоражението на османците в битката при Анкара е катастрофа. Между синовете на Баязид избухва гражданска война за наследство. Османският междурегнам (известен още като Първата османска гражданска война) продължава 11 години, докато Мехмед I не събира отново османците през 1413 г. и се провъзгласява за султан. Мехмед I направи завладяването на няколко острова в Егейско море и беше наследен от сина си Мурад II.\nМурад II става султан през 1421 г. и още на следващата година през 1422 г. той води неуспешна обсада на Константинопол. Мурад II обаче успешно завладява град Солун през 1430 г. Той печели и битката при Варна през 1444 г. и Втората битка при Косово през 1448 г. Мурад II е наследен от сина си Мехмед II.\nЗавладяването на Константинопол все още е мечта за османците. Но решен да превземе града, 21-годишният султан Мехмед II обсади Константинопол през 1453. След 53-дневна обсада, град Константинопол най-накрая падна под османците на 29 май 1453. Известен като завоевателя, султан Мехмед II направи огромни завоевания по време на второто си 30-годишно управление. Известната Света София също е превърната в джамия след завладяването. Той също завладява империята на Требизонд през 1461 г. и анексира Негропонте през 1470 г.\nЗЕНИТ НА ОТОМАНСКАТА ИМПЕРИЯ\nПървата османо-венецианска война (1463–1479) завършва с победата на османците при султан Мехмед II. Шестнадесети век започва с огромна експанзия при Султан Селим I и Сюлейман Великолепни. Този век е известен като великолепния век на Османската империя, защото империята е свидетел на много социални, културни, политически и икономически развития. Шестнадесети век е забележителен и с възхода на трите ислямски барутни империи (моголи, сафавиди и османци), управлявали от Бенгал в Индия до Буда в Европа.\nКачването на султан Селим на престола веднага донесе огромна победа на османците в битката при Халдиран срещу сафавидите през 1514 г. Османците също анексираха части от Източна Анадола и Северен Ирак. През 1517 г. те побеждават и свалят мамелюкския султанат в Кайро и установяват контрола си над двата свещени града. Така султан Селим I става първият османски халиф и се нарича слуга на Светите джамии.\nПри Султан Сюлейман Великолепни османците осигуриха големи победи както в Азия, така и в Европа. Веднага след една година от възкачването му на престола, Сюлейман завладя Белград през 1521 г. През 1522 г. той завладява беломорския остров Родос, когато Великият майстор на Ордена на рицарите на Свети Йоан го предаде на султана. През 1526 г. Сюлейман побеждава Унгарското кралство и неговите съюзници в битката при Мохач. През 1529 г. обсажда Виена, но не успява да превземе града. В Азия Сюлейман завладява Багдад през 1534 г. и установява своя контрол в Персийския залив. Скоро след това османците превземат също Буда през 1541 г. и Естергом през 1543 г.\nОсманската империя по време на смъртта на Сюлейман и#8217, 1566 г.\nПрез последните години от управлението си Сюлейман трябваше да се сблъска с неудобно поражение при Голямата обсада на Малта от 1565 г. Победите на Сюлейман при Родос (1522) и Превеза в северозападна Гърция (1538) направиха османците господари на Източното Средиземноморие. Сега те контролират Персийския залив, Източното Средиземноморие и Червено море, което ги прави господари на морските търговски пътища. Сюлейман също покровителства много художници, поети, музиканти и архитекти. Известният архитект Синан паша и адмиралът Хайретин Барбароса също служеха на империята по време на управлението на Сюлейман.\nСлед смъртта на Сюлейман Османската империя преминава през множество драматични социални, политически и икономически промени. Той премина от експанзионистично състояние в бюрократично. Султаните също започнаха да се въздържат от участие във военни кампании и много от тях не успяха да се справят с финансовите и социално-политическите смущения. През XVII век също става свидетел на възхода на една от най-могъщите жени на Османската империя, Кьосем Султан. Кьосем е съпруга на султан Ахмед I и се радва на най -дългото управление на всяка от жените в Харем, почти половин век. Тя е Хасеки султан (императорския съпруг) от 1605 до 1617 г. и Валиде султан (регентът на султан Мурад IV, Ибрахим и Мехмед IV) от 1623 до 1651 г. (до смъртта си).\nПрез осемнадесети век османците са изправени пред поражение в Австро-турската война от 1716-1718 г., но печелят Османско-венецианската война от 1714-1718 г. Османците също направиха реформи в областта на образованието, за да се справят с предизвикателствата, пред които е изправена империята поради Индустриалната революция в Европа. Императорско военноморско инженерно училище е основано от султан Мустафа III през 1773 г., първоначално насочено към обучение на корабостроители и картографи.\nЗАКЛОН НА ОТОМАНСКАТА ИМПЕРИЯ\nДеветнадесети век е повратна точка в историята на Османската империя. Империята е свидетел на много реформи и модернизация през периода на Танзимат. Според Кошкун Шакир, „Периодът на Танзимат се отнася за времето на западни реформи от 1839 до 1876 г. Въпреки че е имало периоди на реформи при по -ранните султани, големите реформи са започнали с ферман, или императорски мандат, издаден от султан Абдулмецид (р. 1839–61) през ноември 1839 г., наречен императорски рескрипт на Гюлхане (Gülhane Hattı Hümayunu), по отношение на императорската розова градина, където е обявен.\nМежду тези борби за модернизация османците преминаха през безкрайна фаза на недоразвитие. Затова те трябваше да се съюзяват с Франция и британците, за да се бият и победят руснаците в Кримската война (1853-1856). До края на деветнадесети век османците са загубили огромни територии както в Азия, така и в Европа. През това време много националисти като Намик Кемал също се появиха и предложиха идеите за патриотизъм. Самият Намик Кемал използва думи като hürriyet и ватан в своите писания за насърчаване на национализма.\nСултан Абдулхамид II е може би най -важният османски султан от тази упадъчна фаза на империята. Въпреки че дойде на власт във време на политически сътресения, той направи някои много големи развития и промени в цялата империя. По време на неговото управление Първата конституционна ера влиза в сила през 1876 г., а по -късно е преустановена през 1878 г. През 1908 г. султанът е свален от младите турци, които подкрепят конституционното управление. Следователно Втората конституционна ера започва с Младотурската революция през юли 1908 г.\nСВЕТОВНА ВОЙНА И ПАДЕНИЕТО НА ОТОМАНСКАТА ИМПЕРИЯ\nСлед неудобно поражение в Балканските войни (1912–1913 г.) османците са загубили почти всичките си територии в Европа. Със страх да не загубят останалата територия, османците решават да се присъединят към Първата световна война на страната на Централните сили. Според Ахмет Чейхун, „Подписването на Османско-германското споразумение за взаимна отбрана от 2 август 1914 г. е инициирано от него (Халим паша) в началото на юли, по време на частни разговори с барон фон Вангенхайм, германския посланик в Портата. Саид Халим беше силно убеден, че сигурността на империята в обща световна криза може да бъде гарантирана само от нейния съюз с един от съперничещите военни блокове, Тройния съюз или Антантата.\nМехмед VI, последният султан на Османската империя, напуска страната от задната врата на двореца Долмабахче след премахването на османския султанат на 17 ноември 1922 г.\nМеждувременно Великият арабски бунт избухна в Арабия през 1916 г. с искане за тяхната свобода от османците. Боевете на много фронтове изчерпаха всички ресурси на империята и затова османците загубиха първата световна война. Съюзническите войски окупират османските територии, включително Истанбул и примирието на Мудрос, подписано на 30 октомври 1918 г., което окончателно бележи поражението на османците през Първата световна война. През 1922 г. GNA и съюзническите сили подписват примирието на Муданя и на 01 ноември 1922 г. Османският султанат е премахнат. Така една могъща империя най -накрая приключи, след като управляваше повече от шест века.\nАдамс, Гибънс Хърбърт. 1916 г. Основата на Османската империя: история на османлисите до смъртта на Баязид I (1300-1403). Оксфорд: Oxford University Press.\nАрмстронг, Карън. 2015 г. Кръвни полета: Религия и история на насилието. Лондон: Винтидж (Penguin Random House).\n—. 2001. Свещена война: Кръстоносните походи и тяхното въздействие върху днешния свят на#8217. 2 -ри. Ню Йорк: Anchor Books.\n—. 2002. Ислям: Кратка история. Ню Йорк: Модерна библиотека.\nШакир, Кошкун. 2009. „Танзимат“. В Енциклопедия на Османската империя, от Gábor Ágoston и Bruce Masters, 553-555. Ню Йорк: Факти по досието, Inc.\nКолиър, Дирк. 2016 г. Великите моголи и тяхната Индия. Ню Делхи, Индия: Hay House.\nКрези, Едуард Шепърд. 1854 г. История на османските турци: от началото на империята им до наши дни. Vol. I. II том. Лондон: Ричард Бентли.\nФинкел, Каролайн. 2007 г. Мечта на Осман: Историята на Османската империя 1300-1923. Ню Йорк: Основни книги.\nГудуин, Джейсън. 2011 г. Господари на хоризонтите: история на Османската империя. Великобритания: Random House.\nХарл, Кенет W. 2017. Османската империя: Наръчник за курса. Вирджиния: Великите курсове.\nХауърд, Дъглас А. 2017. История на Османската империя. Кеймбридж: Cambridge University Press.\nИналчик, Халил. 2013. Османската империя: Класическата епоха 1300-1600. Великобритания: Орион.\nJ. Shaw, Stanford и Ezel Kural Shaw. 1977 г. История на Османската империя и съвременна Турция. Vol. II. Кеймбридж: Cambridge University Press.\nДжаксън, Рой. 2006 г. Петдесет ключови фигури в исляма. Тейлър и Френсис.\nКуру, Ахмет Т. 2019 г. Ислямът, авторитаризмът и недоразвитието: глобално и историческо сравнение. Кеймбридж: Cambridge University Press.\nПаун, A. C. S. 2015. Великата селджукска империя. Единбург: Edinburgh University Press Ltd.\nРоган, Юджийн. 2015 г. Падането на османците: Голямата война в Близкия изток, 1914-1920. Великобритания: Penguin Books Limited.\nШоу, Станфорд Дж. 1976. История на Османската империя и съвременна Турция. Vol. I. Cambridge: Cambridge University Press.\nЛюбовна история? Станете един от нашите покровители, като обещаете само 1 долар на месец и подкрепете историческите скъпоценни камъни на ислямската история и мюсюлманската култура, които откриваме ежедневно.\nПлътен черен дим се издигаше към небето от горящи села по южната граница на Унгарското кралство през пролетта на 1395 г. При мащабен набег, който остави седем града и села унищожени, бързо нахлули групи от османски разбойници се вмъкнаха в Южна Унгария и съседните земи. Носейки малкото ценности, притежавани от православните славяни, както и от затворници, нападателите се върнаха в безопасността на своите крепости на южния бряг на река Дунав.\nМюсюлманските мародери бяха напуснали славяните, с които се сблъскаха, с подновено чувство на страх и ужас. Когато унгарският крал Сигизмунд научи за последните погребения на турците, той удвои усилията си да получи военна помощ от Латинска Европа срещу жадния за земя османски султан Баязид I. Непрекъснатите набези на османците изиграха ключова роля за подкопаване на стабилността на България и Сърбия през последните две десетилетия, превръщайки ги във васални държави, а Сигизмунд нямаше намерение да оставя кралството си отворено за подобни разрушителни последици.\nУнгарският крал знаеше много добре, че постоянният завоевателски поход на османците на север през Балканите е кама, насочена към сърцето на уязвимото му царство. Слабият отговор не би изпратил ясно съобщение до Баязид. Това, което беше необходимо, беше масивна демонстрация на сила, която щеше да прогони османците обратно в Адрианопол и евентуално напълно да излезе от Европа. Сигизмунд се е обърнал към кралете на Англия и Франция, както и към папата в Рим. Те чуха отчаяната му молба за помощ и отговориха положително, като организираха кръстоносен поход, специално насочен срещу на пръв поглед неудържимите османци.\nПапа Климент IV се опита през 1340 -те години да накара кралете на Франция и Англия да прекратят войната си един срещу друг и вместо това да се съсредоточат върху османската заплаха. Но двете царства бяха толкова дълбоко въвлечени във война един срещу друг по това време, че молбата му падна глухо. Но до 1390 г. и английският крал Ричард II, и френският Карл VI са нетърпеливи да установят примирие и се оказаха съгласни с идеята за религиозен кръстоносен поход.\nПрез пролетта на 1394 г. херцог Филип Бургундски изпраща делегация да се срещне с краля Сигизмунд от Унгария по този въпрос. За щастие на Сигизмунд, неговите по принцип непокорни барони отхвърлиха възраженията си срещу метода му на управление, за да може кралството да се обедини срещу външната заплаха. Малко след това папа Бонифаций X в Рим обявява кръстоносен поход в була, издадена на 3 юни 1394 г., и отново във втора бита, издадена през октомври.\nУнгарците и френско-бургундците не разбраха спецификата на кръстоносния поход до май 1395 г. До август същата година унгарците смятаха, че османското нашествие е неизбежно. Те казаха на французите, че султан Баязид планира широкомащабно нахлуване в тяхното кралство в опит да му наложи васално устройство, подобно на това, наложено на сърбите и българите.\nКръстоносците се съгласиха да се съберат в Буда, Унгария. Сили от далечни части на Свещената Римска империя или ще се присъединят към кръстоносците по пътя, или ще се срещнат в Буда. Сигизмунд подкрепя отбранителна кампания. На теория звучеше добре, но от практическа гледна точка нямаше да работи. Първо, би било трудно да се достави такава армия за дълъг период. Второ, нямаше гаранция, че Баязид ще задължи унгарците и техните съюзници и ще ги атакува толкова далеч от основната си база в Адрианопол. Вместо това кръстоносците ще маршируват на юг покрай Дунав, търсейки битка с османците. Това не беше кръстоносен поход към Светата земя, а по -скоро кръстоносен поход за освобождаване на Балканите от османците.\nКръстоносната армия в крайна сметка ще има общо 16 000 души. От тази сума приблизително 4000 са били тежка конница, 5000 лека конница и 2000 стрелци. Останалите 5000 мъже са влашка конница, водена от Мирча Стари, който остава васал на Унгария. Тежката конница беше предимно френско-бургундска и унгарска. Свитата на граф Джон от Невер, водачът на френско-бургундския състав, беше съставена от 150 рицари. Конната конница беше унгарска арбалетчица или стрелци, които изстреляха турски лък с три пръста. Пехотата беше от генуезки и ломбардски арбалетчици, а също и немски пехотинци.\nДвамата противници бяха почти равностойни. Баязид се бори през лятото на 1396 г., за да събере армия, достатъчно голяма, за да се срещне с латинските кръстоносци в битка. В крайна сметка армията му включва 10 000 турци и 5 000 сръбски тежка и лека конница при княз Стефан Лазаревич. Въпреки че точната численост на всеки тип османски воин в армията на Баязид не е известна, тя включва три вида конница: капикулу, сипахи и акинджи. Капикулу бяха домакински войски на Баязид и бяха държани в резерв. Сипахите са били провинциална конница от анадолски (азиатски) или румелски (европейски) произход. Акинджите бяха лека конница, въоръжена с турски лък и меч, които функционираха като престрелки. По -тежките капикулу и сипахи бяха въоръжени с копие, меч и лък. С изключение на капикулу, османската кавалерия не беше толкова добре бронирана, колкото кръстоносците. Важното е, че леките турски стрели не бяха в състояние да проникнат в пощата, носена от конницата на кръстоносците.\nКакто беше планирано, френско-бургундската армия излезе от Дижон, Франция, на 20 април. Невер се присъедини към армията при Монбелиар, докато тя преминава през Френч-Конт. Невър повежда армията на изток към Регенсбург, където тя спира, за да изчака пристигащите от север германски контингенти и да бъдат осигурени лодки за снабдяване. Френско-бургундската армия пристига във Виена чак на 24 май. През това време сър Енгуеран де Куси VII е извършил марш отделно през Северна Италия, за да събере войски от Ломбард и Генуа. В края на юли френско-бургундците пристигнаха в Буда, където се срещнаха с дьо Куси, бохеми, поляци и унгарската армия на Сигизмунд.\nВ средата на август основната армия на кръстоносците тръгна на юг към Орсова на унгарската граница. На запад 70 речни лодки плаваха по Дунава в подкрепа на сухопътната армия. Междувременно венецианският адмирал Томас Мочениго напусна Венеция начело на венецианския флот, пътуващ към Родос. На 29 август 44-те кораба, съставляващи венецианско-болничния флот, отплаваха за Черно море.\nНиколас де Гара, констебъл на Унгария, ръководи авангарда на главната армия на кръстоносците, която се състои от част от унгарските войски и германските войски. Френско-бургундските благородници и техните войски образуват главната охрана. Сигизмунд ръководи тила с останалата част от унгарците. През последната седмица на август кръстоносците достигнаха Орсова, където Дунав тече през варовиково дефиле, известно като Железните порти. Поради недостиг на големи лодки, за да прекарат войските през широката река, на командирите бяха необходими осем дни, за да изпратят войските си до южния бряг. След като прекосиха реката, кръстоносците се придвижиха бързо срещу крепостта Видин. Българският цар Иван Срацимир предава османския гарнизон от 200 души на кръстоносците, които незабавно екзекутират турците. След това кръстоносците навлязоха в османска територия и ограбиха крепостта Оряхова.\nСлед като почистиха при Оряхова, кръстоносците продължиха на изток по южния бряг на Дунав към Никополис. Никополис заема стратегически важно място на долния Дунав и се намира близо до пресичане на река с дължина една миля. Той служи като база за османските сили, провеждащи офанзивни операции в Южна Унгария и Влашко.\nУнгарският крал Сигизмунд.\nКрепостта в Никополис се състои от два оградени града в непосредствена близост. По -голямата цитадела на върха на хълм даваше завладяваща гледка към подходите от изток и запад. По -малка крепост е била разположена точно под нея на юг. Баязид беше поверил защитата си на стабилен турски управител Доган бей и му даде допълнителни войски, за да устои на кръстоносните удари, докато основната османска армия пристигне от Константинопол.\nВенецианско-хоспиталерският флот пристигна на Дунав от Черно море и се закотви край цитаделата, държана от Османската империя, на 10 септември. Два дни по-късно пристигна главната армия на кръстоносците и инвестира крепостта. Кръстоносците нямаха обсадни машини, с които да омекотят стените и да ужасят гарнизона. През седмицата след пристигането на кръстоносците, унгарците, които бивакираха от западната страна на крепостта, изкопаха мини с цел да свалят част от стената чрез взривяване на взривни вещества под нея. Френско-бургундските войски, които се разположиха на лагер от източната страна, където земята беше по-малко стръмна, изрязаха дървета от близките гори, за да построят мащабни стълби. Липсата на обсадни машини значително възпрепятства усилията за улавяне на силната цитадела. Нито един от обсадните методи не даде никакви резултати.\nБаязид се беше придвижил бързо, за да издигне армия, способна да се справи с кръстоносците в битка. Османските сили се събират в Константинопол през август и на места, определени за събиране по очаквания път на Баязид на север към долината на Дунав. Баязид заповяда на Стефан Лазаревич да се срещне с него в Търново на северната страна на Стара планина. Докато кръстоносците си проправяха път на изток по Дунав към Никополис, армията на Баязид напусна Константинопол.\nПолевата армия на Баязид включваше всички административни функции на двореца. Армията на султана се състои от войските, които са обсаждали Константинопол и анадолските и румелийските контингенти. Първоначално марширува на северозапад от Адрианопол по поречието на река Марица, а след това завива на север към Казанлък. Сърбите изпревариха султанската армия през прохода Шипка в Стара планина. Дългите колони от армията на Баязид с украсените с луна знамена се разпръснаха през същия планински проход на 20 септември. Османско-сръбската армия беше на 116 километра на север, която османската армия можеше да достигне само за два дни с принудителни походи. Унгарските разузнавачи под командването на Йоан от Марот, вицекрал на Белград, съобщиха за пристигането на османската основна армия.\nГраф Джон от Невър.\nФренските хронисти Жан дьо Ваврин и Жан Фроасар описват подробно предварителен сблъсък, станал на 24 септември между френски и турски разузнавателни партии. Когато бил уведомен за пристигането на османския домакин в Търново, дьо Куси събрал 900 рицари, носещи копие, и седнал на арбалет, за да разузнава врага. След като шпионира разузнавателна партия от турски акинджи, която принадлежеше на командването на Гази Евренос бей, дьо Куси заповяда на 800 от силите му да се скрият. Останалите 100 „най -възбудени“, по думите на Фроасар, подтикнаха врага да го преследва. Турците хванаха стръвта и скритите в засада паднаха върху тях. Според френските хроникьори французите са нанесли тежки жертви на турците, преди да се върнат в лагера.\nОсновната армия на Баязид зае позицията си за битка същия ден. Южно от цитаделата на Никополис земята постепенно се издигаше така, че хълмовете, осеяни с гори, имаха завладяваща гледка към долината на реката на север. Вместо да атакува кръстоносците, той установява силна отбранителна позиция на едно от склоновете и чака. Предпочиташе да води отбранителна битка и напълно очакваше агресивните кръстоносци да го задължат. Той избра земята си красиво. Първата линия на защитата му беше на склона на хълм над сухото русло. Левият му фланг лежеше в гората, а десният - на пресечен терен, неподходящ за кавалерийски операции.\nДокато Баязид изпраща армията си за битка на 24 септември, кръстоносците екзекутират затворниците, взети от Оряхова. Кръстоносците направиха това, защото се опасяваха, че когато тръгнат на юг, за да атакуват армията на Баязид, османският гарнизон в Никополис може да е достатъчно силен, за да освободи леко охраняваните затворници.\nЗаемайки много от тактиката на мамелюк, която изискваше изграждането на полеви работи, състоящи се от ров и палисада, за да осуети вражеската кавалерия, Баязид незабавно пуска войските си на работа. Вместо да построи палисада, той им нареди да изградят жив плет от заточени колове, дълбоки пет метра зад бермата, които ще бъдат създадени от изкопаната мръсотия от канавката. Коловете, които трябваше да бъдат под ъгъл напред, бяха засадени на височината на корема на коня, за да разбият кавалерийския заряд. Кавалерията на кръстоносците ще бъде забавена не само, ако трябва да атакува нагоре, но и като трябва да намери пътя си през изострените колове. Османските акинджи ще бъдат разположени на различни точки между предната линия на Баязид и Никополис, за да тормозят настъплението на кръстоносците.\nПехотата, демонтирана от коня, известна като азаби, беше разположена точно зад коловете. Азабите бяха въоръжени със сложни лъкове, които използваха като основно оръжие. Те също имаха мечове и брадви за ръкопашен бой. На малко разстояние зад азабите бяха конници, известни като сипахи. Румелските сипахи съставляват дясното крило, а анадолските сипахи съставляват лявото крило. Всяка дивизия на сипахите е командвана от един от синовете на Баязид. Сюлейман Челеби поведе румелийците, а Мустафа Челеби поведе анадолците.\nБаязид постави резервните си войски, съставени от капикулу, а също и еничари, на обратния склон на хълма. Въпреки че това може би е било умишлено усилие да се заблудят кръстоносците да вярват, че той има по -малко войски, отколкото е имал в действителност, може би това е така, защото няма място за тях на предния склон зад сипахите. Полевият щаб на султана, маркиран с бяло знаме със златни букви, известен като Ak Sancak, също се намираше на обратния склон. Сърбите също бяха разположени в долината зад османската линия на фронта.\nНа военен съвет, проведен вечерта на 24 септември, Сигизмунд предложи на кръстоносците да изпратят власите и трансилванците да прогонят акинджите на следващата сутрин и да разследват отбраната на противника. Той предложи унгарците и германците да формират втория ранг, а френско-бургундците трети ранг. Логиката на Сигизмунд беше, че страните от Централна и Източна Европа имат опит в борбата с османците и ще знаят как да пробият линията им. Например, той планира да използва лъкове за омекотяване на врага преди атаката на тежката конница.\nБаязид вляво пристига с армията си в Никополис. Предпочитайки да води отбранителна битка, османският султан изчака кръстоносците да атакуват неговите полеви работи в близките хълмове.\nДьо Куси подкрепяше Сигизмунд, но Неверс и Филип д'Артоа, френски полицай, бяха обидени от идеята, че трябва да следват „селяните“ в битка, тъй като смятаха, че власите, трансилванците и някои от унгарците и германците не са равни за тях на ръст. „Да заемеш тила означава да ни опозорите и да ни изложите на презрението на всички“, каза Артоа. Той добави, че Сигизмунд се опитва да „спечели цялата чест на деня“ за себе си, ако унгарците изгонят турците и ги изгонят от полето. На следващата сутрин Сигизмунд неохотно се съгласи да позволи на френско-бургундските войски да ръководят атаката.\nНа сутринта на 25 септември кръстоносците се подготвиха за битка. Много от френско-бургундските рицари носеха скъпи колани. „Всеки рицар на Франция беше в бронята си, така че всеки мъж изглеждаше крал, те бяха толкова богато облечени“, пише Фроасар.\nКогато кръстоносците започнаха краткото настъпление на юг, за да атакуват османските позиции, френско-бургундската тежка конница формира авангарда. Главната охрана, която последва, беше съставена от унгарска и немска конница. Охраняващи десния фланг на кръстоносците бяха трансилванците на Стивън Лаккович, а левия фланг на кръстоносците бяха влашките на Мирча Старейшина. По време на настъплението си към гористите хълмове на юг кръстоносците бяха тормозени от акинджи, които изстреляха стрели по тях.\nАвангардът премина през тънък горски пояс и излезе на северния склон на дере. Отпред кръстоносците видяха долина със сух поток в основата. По средата на стръмния хълм от другата страна на долината бяха османците. Кръстоносците огледаха линията и видяха пехота, носеща шапки с конична форма с бронирана конница зад тях близо до гребена на хълма. От другата страна на хълма турците несъмнено бяха заслепени от цветни знамена и блестящи доспехи, носени от кръстоносците, които проблясваха на слънчевата светлина.\nЖадни за кръв, френско-бургундците започнаха стабилна разходка надолу по хълма. Акинджите се оттеглиха бавно пред тях, продължавайки да ги обсипват със стрели. Когато кръстоносците и рицарите прекосиха долината и яхнаха нагоре, акинджи се отлепиха наляво и надясно и се скриха зад азабите. Докато конете на кръстоносците се придвижваха нагоре, акинджите се оттеглиха и нова буря от стрели, изстреляни от азабите, се промъкна във въздуха към нападателите. Леките стрели, използвани от турците, не нанесоха желаните жертви на кръстоносците, поради здравите тапицерии, които носеха въпреки това, бурята от стрели беше плашеща. „Градушка, нито дъжд не валят под по -близък дъжд, отколкото техните шахти“, пише Бусико. От своя страна турците бяха зашеметени, че техните стрели доведоха до толкова малко жертви сред кръстоносците, облечени в това, което турците наричаха „синьо желязо“.\nКогато френско-бургундската кавалерия наблюдава изтеглянето на акинджите, те незабавно настъпват. Това беше така, защото те вярваха, че турската конница е в пълно отстъпление и че турската армия вече може да е на път да се счупи, просто предвиждайки последиците от кръстоносните атаки.Докато турците нарочно не провеждаха престорено отстъпление, изтеглянето на акинджите примами френско-бургундския авангард в преждевременна атака, преди унгарците да запълнят широката пропаст, която съществуваше между авангарда и главната охрана.\nФренски и бургундски конници, някои от които умишлено са излезли от конете си, а други, които вече са били без конете, са работили заедно, за да издърпат залозите и да създадат достатъчно широка празнина, за да могат 20 мъже в крачка да преминат през редиците колони. Азабите нападнаха слязлите кръстоносци и ръкопашните боеве станаха общи, тъй като кръстоносците се бориха да пробият първата линия на османската отбрана. Мечоносците от двете страни се бориха с изоставяне. Заповеди бяха извикани от двете страни и писъци на агония от ранените и умиращите се чуваха над звън на стомана, тъй като боевете нарастваха с интензивност, докато воят на войната изпълни тясната долина. След кратко време френско-бургундската конница успява да пробие центъра на османската линия. В отговор азабите се отдръпнаха надясно и наляво и стреляха по фланговете на конницата на кръстоносците.\nДьо Куси и Жан дьо Виен, адмирал на Франция, които бяха в челните редици на битките, извикаха на околните да изчакат унгарците да ги подсилят, но много от младите рицари и скуайъри, жадни за лична слава, не се подчиниха на техните заповеди и продължи нагоре. Неспособни да ги спрат, по -опитните рицари се присъединиха към това, което стана второ обвинение срещу османските сипахи. Борбата между кавалерията от двете страни се е състояла близо до гребена на хълма.\nБаязид нареди екзекуцията на всички с изключение на благородниците и рицарите, които можеше да откупи.\nОсъзнавайки, че кавалерията на кръстоносците е по -издръжлива, отколкото заради здравата си броня, османските сипахи се съсредоточиха върху опитите да атакуват противниците си по фланга, докато те се изкачват нагоре. В доблестен и често самоубийствен ход кръстоносците, слязли от коня, се опитаха да прободат небронираните османски коне с мечове или ками, за да разкопчат ездачите им. Кръстоносците, които все още бяха изкачени, се нахвърлиха към билото на хълма за трети път, но така и не достигнаха целта си. По това време половината от авангарда беше без конете и боевете слязоха от коня. Унгарците и германците не се виждаха никъде зад тях.\nИзведнъж тръби затръбиха и от другата страна на хълма, окупиран от турците, се чуха тромпети. Прясна османска кавалерия гърмеше над гребена. Баязид беше усетил как битката виси на косъм и взе съдбоносното решение да изпрати капикулу в битката. Свежата османска кавалерия се разбива като чудовищна вълна във врага. Авангардът на кръстоносците, който дотогава е претърпял значителни загуби, е превъзхождан. Османските войски вече се събраха, когато капикулу влезе в битката и притисна атаката си отново срещу кръстоносците. Капикулу, които бяха много по -добре бронирани от сипахите, се бориха изоставено. Те биеха опонентите си с тежки боздугани. Французите и бургундите се бориха срещу ужасните шансове. Османската конница в крайна сметка обгради авангарда на кръстоносците, прекъсвайки пътя им за отстъпление. "Турците са зад нас!" - извикаха някои от кръстоносците. Капикулу се фокусира върху улавянето на знамената, носени от спътници на френските и бургундските благородници, водещи авангарда.\nФренските източници са пълни с разкази, които записват доблестните дела на техните благородници, докато се опитват да предотвратят поражението. Придружителите на Де Виен бяха отговорни за знамето на Дева Мария. Когато последният от спътниците му беше убит, де Виен за последно повдигна знамето. Воювайки със знамето в едната ръка и меча си в другата, той е убит от турците. Що се отнася до дьо Куси, турците го удряха, вероятно с боздугани, на шлема, като го биеха до земята. Макар и силно натъртен, той щеше да оцелее. Твърди се, че Бусико „се е втурнал в най -дебелите редици на врага и е прорязал проходи за себе си като косачка на поляна“. Той също би оцелял в изпитанието. В крайна сметка османците заобиколиха Невер, след което той се предаде. Следвайки неговото ръководство, постъпиха и другите френски и бургундски войници. Французите биха приели унизителното поражение като нещо подобно на бедствието, което Карл Велики претърпя при Ронсевал. Турците ги събраха заедно, за да изчакат заповедите на Баязид относно съдбата им.\nКогато унгарската армия излезе от тънкия колан от дърво около час след като авангардът на кръстоносците започна бой, беше твърде късно да ги спаси. Независимо от това, Сигизмунд нареди атака срещу реформираната османска пехота на отсрещния склон. Унгарците, болниците и германците бяха пробили пехотата и се биеха със сипахите, когато прясна колона от вражеска конница ги удари в десния фланг. Това бяха сърбите. Те бяха добре бронирани и способни да се бият с унгарската тежка конница при равни условия. Сръбската кавалерия, която беше скрита на обратния склон на хълма, по някакъв начин успя да пробие път през гората и да падне върху унгарците.\nСигизмунд вярва, че денят е изгубен и започва стремглав полет на север, изоставяйки нещастните французи и бургунди, за да бъде ужасна съдба. Бягащите унгарци и германци бяха преследвани горещо от турската и сръбската кавалерия. „Голямо убийство имаше, защото в летенето те бяха преследвани и така убити“, пише Фроасар. Докато си проправяха път към Никополис възможно най -бързо, унгарците установиха, че трансилванската и влашката конница, които не са имали любов към Сигизмунд, вече са напуснали бойното поле. Начинът на мислене на съответните им командири беше да спасят хората си за бъдещи битки срещу османците.\nОттеглящите се рицари, сквайри и обикновени войници се втурнаха към Дунава. Всеки се надяваше да достигне безопасността на една от венецианските или болничните лодки, закотвени близо до брега. Батальон от 200 арбалетчици покрива евакуацията и в крайна сметка е унищожен от турците. Сигизмунд слязъл във водата на кон и имал късмета да се качи на борда на малка лодка заедно със седем свои спътници. Що се отнася до другите кръстоносци, много от които бяха в състояние на паника, повечето от тях не бяха евакуирани, тъй като лодките можеха да настанят само малък брой мъже. Така по -голямата част от унгарците и германците или са се удавили в Дунава, или са били убити от турците на брега на реката.\nЩо се отнася до французите и бургундите, Баязид нареди повечето от тях да бъдат екзекутирани в отмъщение за екзекуцията на кръстоносците от гарнизонни войски и затворници от овладяните от османците Дунавски крепости. Общо османците екзекутират приблизително 3000 затворници. Невърс, Артоа, Куси и няколкостотин други бяха отведени в плен, за да бъдат откупени, но някои ще умрат в плен. Сигизмунд обвини французите за загубата. „Загубихме деня от гордостта и суетата на тези французи“, твърди той.\nДОКЛАД ЗА БИТКА #3: Битката при Никополис 1396.\nС упадъка и разпадането на Византийската империя, сега ограничена до Константинопол, тревожното разширяване на османското емирство ги накара да завладеят по -голямата част от Балканите. крал Сигизмунд I, също германски император по титла потърси помощ от запад.\nПримамвани от обещанието за слава, богатство и слава нов кръстоносен поход обявен срещу турците се присъединява голяма френско-бургундска сила, водена от херцог на Невер.Франция, каймакът на европейското рицарство осигурява по -голямата част от силите на западните кръстоносци. Към тях се присъединяват и контингенти от немски и полски рицари.Както и рицарите на Свети Йоан в Родос и рицари болничен.Кръстоносните сили започнаха своето пътуване към Унгария.\nПътуване на силите на кръстоносците. Междувременно османският султан Баязид Йълдерим беше зает с обсадата на константинопол.\nСлед свързването с унгарската армия и нейната влашки и трансилвански васали армията на кръстоносците преминава в настъпление, като превзема няколко османски замъка. Те се движат по Дунав,подкрепяни от геноите и виенския флотМеждувременно западните католически кръстоносни сили малтретират местните ортодоксални християни, което води до напрежение.\nПри Видин и Оряхово, целият осман гарнизоните се избиват Във втория случай, дори след като унгарският крал е обещал безопасно поведение, западните кръстоносци го пренебрегват и пристъпват към избиване на всички вътрешни хора, както мюсюлмани, така и ортодоксални. Отново унгарците смятат, че кралят им е обиден.\nКръстоносците се сближават на цитаделата на Никополис и продължете да я обсаждате , османският гарнизон се защитава решително-в очакване на очакваните сили за подпомагане под баязид, по прякор „йлдирим“ или гръмотевица за скоростта, с която се придвижва от единия фронт на друг. Междувременно кръстоносците са толкова уверени, че приемат всяка новина за пристигането на Баязид като „слухове'.\nБаязид получава новини за напредването на кръстоносците, той незабавно изоставя обсадата на Константинопол и се отправя към Никополис. Стефан Лазаревич, негов зет и най -доверен васал,крал на Сърбия.Той пристига със силите си преди Никополис. Проучвайки се с неговата разузнаваща се кавалерия, един такъв набег е успешно смазан от конницата на кръстоносците, което само засилва тяхната върховна увереност.\nТе сега подгответе се да предприемете офанзива, подкрепени от успеха им. Също така тяхната позиция, с гръб към Дунав и между османската армия и гарнизона, налага бързо решение. Французите са уверени, че непреодолимият им наем на тежката конница ще надделее опозицията.\nФранко-бургундските рицари, зареждащи с спуснати копия-те образуваха крема на армията на кръстоносците.\nПо това време османците до голяма степен са изоставили първоначалната си номадска организация, възприемайки смесица от персийския ислямски и степния военен модел.\nОсновният османски боен масив следваше съвременните ислямски тактически ръководства. Той беше отбранителен по принцип.\nОсновната армия беше проверена от Акинци неправилна лека конница и Азап пехота за налози.\nОсновната пехотна сила на тежка пехота, стрелци и еничари установи силна отбранителна позиция на естествена крепост, защитена от палисади или колове.\nФланговете на главната пехотна линия бяха защитени от Провинциална Сипааз кавалерия нарича Тимарли сипахи.Тимарли сипахите се състоят от Анадолски сипахи[извлечено от азиатски провинции]-кой воювали като конни стрелци и Румелски сипахи[извлечено от европейски провинции], които се биеха като бронирана меле кавалерия.\nСултанът ръководеше домашната конница или Капикулу Сипахис като краен резерв за шок.\nПо този начин пехотният център действа като a стабилен шарнир около която кавалерията води плавна и подвижна битка.\nАнатолийски Сипахис-Ако битката се води в Азия, те държат престижното дясно крило, ако в Европа-лявото. Оставяйки дясно на румелите. Те се биеха по номадски степни конни стрелци.\nРумелски Тимарли Сипахис. Те действаха като твърда среднокалиберна кавалерия.\nОсманска пехота и лека Нередовна конница.\nБухта Йени Кери[„Яничар“), елитният пехотен корпус на османската армия. Яничарските стрелци бяха мощен компонент на турските сили.\nCreme de la creme на османската кавалерия бяха кавалерията на Kapikulu. Разкошно бронирана във верижна поща и отлично обучена-пукнатина на всяко бойно поле.\nГордостта на силите на кръстоносците се криеше във франкобургундските конни рицари-сметаната на западноевропейското рицарство. Те бяха допълнени от бронирани оръжия, арбалетчици.\nУнгарските сили притежаваха добра тежка конница и опълченска пехота. Влашките и унгарците също издигнаха значителна лека конница.\nБронираният рицар. Пощенската поща бе заместила верижната поща на запад. Тази отлична броня осигуряваше превъзходна защита-турският лък имаше по-голям обхват от английския дълъг лък, но по-малко проникване.\nСрещу бронетанковите доспехи, степните стрели бяха неефективни изобщо, с изключение на стрелките. Това означаваше, че тактиката на чистата орда от конски стрелци от миналото вече не беше жизнеспособна срещу тези облечени с метал гиганти.\nБургундските сили на Франко.\nСилите на балканските васали. Стефан Лазаревич, османският съюзник, донесе със себе си сила от сръбски рицари, които трябваше да се окажат високоефективни.\nЩо се отнася до тактиката, тук кръстоносците изоставаха-средновековната европейска тактика беше силно индивидуализирана в зависимост от компетентността на командира. Добрият генерал можеше да използва всичките си ръце заедно, други предпочитаха просто да убият враговете си с натоварването на рицарите. организираните османи, феодалната система възпрепятства ефективно централизирано военно планиране.\nБитката при Никополис 1396 г.\nОсмански сили- 15 000 [турци +васали]\nКомандир-султан Баязид йилдирим\nСилите на кръстоносците- 16 000 души\nКомандир-херцог на Невер [франко бургундци] и усилвател Сигизмунд I [унгарци]\nИ двете страни бяха почти еднакво съчетани.Бойното поле беше a долина с леки склонове от двете страни където противниковите сили бяха разположили лагер.\nСигизмунд призова за предпазливост и предложи да се изчистят акинсисите, единствените турски сили, видими с влашките и трансилванските съюзници, лека конница-след което предприемат комбинирано нападение с унгарските и френските сили.\nНо напразните французи са бесни от това, че трябва да влязат в битка зад тези „селяни“ и обвиняват краля, че се опитва да претендира за тяхната слава. рицарите заемат мястото си в предната част на бойния масив.\nКакто виждаме, французите са вътре Син, унгарците в Оранжево и техните съюзници кафяво.Отомани в червено и техните сръбски васали в черен.Кръстоносците имат река Дунав отзад и цитаделата на Никополис.Кафявият контур показва лек наклон, и двете сили са разположени на леко издигнати позиции. Зелените храсти показват залесяване.\n1. Френско-бургундските конни рицари от авангард от армията на кръстоносците.\n2. трансилвански сили вляво и власи отдясно образуват фланговете на кръстоносците.\n3.Френски лагер отпред в [син овал с кръст],унгарски лагер обсадената османска крепост във формата на червен квадрат.\n4. Основен унгарски домакин, съставен от пехота и конница. Воден от Сигизмунд.\n5. военноморските сили на кръстоносците на река Дунав.\n6. Екран на акинци лека конница.\n7. Османска пехотна опорна точка ,Залози охраняващ дере. Редовни пехотни азапски и яничарски стрелци. Байезид планира да остави пехотата си да поеме атаката на кръстоносците и докато те са ангажирани фронтално с пехотата му, атакуват с конницата му от фланговете.\n8.Баязид с елитните си капикулу сипахи.\n9.Тимарли сипахи по фланговете, анатолиите отляво и румелии отдясно.\n10. Сръбски рицари при Стефан Лазаревич\n1. Сигизмунд съветва французите да не напредват по -далеч от унгарците, но Граф Д'Е,вдига знамето и обявява аванса в „името на бога“. Конните рицари отстранете екрана на акинци, които се оттеглят и реформа зад тяхната пехота-техните стрели са имали малък ефект върху бронята на кръстоносците.\n2. Основната част на унгарската армия е все още на известно разстояние от френския авангард.\nБитката при Никополис (1396 г.) - История\nДелегация от Кралство Унгария, търсеща военна помощ за борба с османците, предприе дипломатическа мисия през пролетта на 1395 г. в редица големи градове във Франция и Бургундия. Те се срещнаха с латински владетели и високи кралски особи, включително дож Антонио Вение във Венеция, херцог Филип „Смелият“ от Бургундия в Лион, Маргарет Фландърска в Дижон, херцог Джон от Гонт в Бордо и регентите на френския крал Чарлз VI в Париж . Папа Бонифаций IX, нетърпелив да гарантира, че Константинопол остава в християнски ръце, вече беше хвърлил тежестта си зад начинанието.\nЦелта на планираната военна експедиция беше да отмени напредъка на османския султан Баязид I, който наскоро беше разширил западната граница на империята си до река Дунав. През последното десетилетие на 14 век Баязид е в настъпление на Балканите. Османският султан непрекъснато гризеше пътя си на север през по -малките царства и княжества на Балканите. Някои от тях, като България, той завладява направо други като Сърбия, принуждава да стане негов васал.\nСлед падането на Акра през май 1291 г., което сложи край на 200-годишната продължителност на живота на кръстоносните държави в Палестина и Сирия, започнаха т. Нар. По-късни кръстоносни походи. Тези военни начинания, които бяха пуснати в действие от папските бикове, по това време не бяха наречени кръстоносни походи, а поклонения, в които тези, които се подписаха, бяха поклонници воини, за които се казва, че „поемат кръста“, пише Ерик Кристиансен в „Северните кръстоносни походи“ . По -късните кръстоносни походи бяха насочени срещу езичници и неверници в няколко театъра, включително Иберийския полуостров, Балканите и Балтийския полуостров.\nФилип Бургундски е основният спонсор на армията на кръстоносците, която ще тръгне по суша към Унгария, за да помогне на крал Сигизмунд. Кръстоносният поход се подготвяше четири години и беше претърпял множество промени в ръководството и забавяне на графика. Чрез специални данъци Филип събра 700 000 златни франка. Неговият син, 24-годишният граф Джон от Невер, бе избран, не е изненадващо, да ръководи френско-бургундската армия.\nНепрактично е да се чака нападение от страна на Баязид, затова стратегията на кръстоносците беше да навлязат в окупирана от врагове България, за да принудят Баязид да се бие, отбелязва Норман Хаусли в „По-късните кръстоносни походи“.\nВсички латински кръстоносни походи, включително кръстоносният поход от 1396 г., имаха голяма организационна слабост, която се състоеше в това, че латинските армии бяха комбинирани сили, пише Джон Франс. Това доведе до липса на единство по отношение на тактиките, които трябва да се използват. В случая с битката при Никополис, раздорът настъпи в най-неподходящия момент, който може да се представи: пристигането на армията на Баязид, за да вдигне обсадата на кръстоносците от Никополис, държан от османците.\nВ навечерието на битката крал Сигизмунд се подчини на волята на властните френски и бургундски благородници. Вместо да води отбранителна битка, както би предпочел Сигизмунд, армията на кръстоносците ще атакува. Френско-бургундските войски формират авангарда на атаката.На сутринта на 25 септември тежко бронираната им конница нанесе удар. Тази тактика беше провалила французите до този момент във войната им с Англия.\nФренските и бургундските благородници не са оценили онова, срещу което се изправят. Османската армия беше обединена, добре ръководена и опитна. Никополис беше голяма победа за Баязид и катастрофално поражение за кръстоносците. Много войници, които може би са останали във Франция или Бургундия, за да се бият с англичаните в началото на 15 век, загиват в долината на Дунав на този ден.\nНикополис, кръстоносците, победени в битката при\nКогато император Йоан VI напуска византийския престол през 1354 г., той оставя след себе си „империя“, така намалена, че тя се състои само от самия Константинопол и няколко територии в Гърция. Неговият съимператор, непокорният Йоан V Палеолог, се наследи на трона. По -късно Йоан V е последван от сина си Мануел при смъртта на баща си. Управлението на Мануел бе белязано от унизителни поражения на християнските кралства в Източна Европа от турците. Той поднови призива за кръстоносен поход срещу турците. Кръстоносците, които участваха в него, бяха победени отново в битката при Никополис през 1396 г. Това събитие е записано в диаграмата на Библейската хронология със световната история през това време.\nЗдрачът на Византийската империя\nИмператор Йоан VI оставя византийския престол на младия си съимператор Йоан V Палеолог през 1354 г. През следващите години византийците постоянно губят тракийските градове от османските турци. Изправен пред загубата на самата Византия, Йоан V излезе с драстично решение. Той пише на папата и предлага да се върне в католицизма, ако предостави на византийската армия допълнителни хора.\nПапа Инокентий VI с радост помогна с желанието на Йоан V да приеме католицизма. Що се отнася до нуждата на императора от допълнителни войски, папата беше безсилен за това. Той наистина помоли няколко европейски владетели да помогнат на византийците, но те или го игнорираха, или изпратиха твърде малко хора, за да помогнат на Йоан V.\nПапа Инокентий VI умира през 1362 г. и той е наследен от папа Урбан V. Той се завръща в Италия през 1369 г., след като живее в Авиньон няколко години. Той се премести във Витербо, тъй като по това време състоянието на Латеранския дворец не беше добро. Йоан VI пътува до Витербо и отправя още един отчаян призив към папа Урбан V. Там той се подчинява на папата и приема католицизма.\nПодчинението на Йоан V беше безполезно, тъй като папата можеше да осигури само стотици мъже. След това императорът опита Генуа и Венеция, тъй като още нямаше пари да се прибере в Константинопол. Владетелите на Венеция и Генуа отказаха да му помогнат. Дожът на Венеция също напомни на Йоан V, че дължи много пари на Венеция. Този заем е направен от майка му, за да може тя да подкрепи кандидатурата му за император по време на гражданската война. Той беше оставен заседнал във Венеция, докато синът му Мануел не намери достатъчно пари, за да го върне у дома.\nКогато се върнал в Константинопол, нямал друг избор, освен да се подчини на османския султан Мурад. Той стана нищо повече от османски васал с намалена и обедняла територия. Той също изпраща сина си Мануел в османския двор, за да увери турците, че ще се държи.\nОсманците имаха стабилна база в Тракия, така че беше въпрос на време да започнат атаките в България и Сърбия. И двете кралства бяха покорени, заедно с гръцкия град Солун през 1380 -те години. Султан Мурад умира по време на битката при Косово през 1389 г. Той е заменен от сина си Баязид.\nБаязид принуждава Мануел да стане част от османските войски и принцът нямаше друг избор, освен да се подчини. Султанът също забранява на Йоан V да изгражда отбрана на Константинопол и заплашва живота на Мануел, ако Йоан V не се подчини. Това беше последната капка за отчаяния Джон V. Той остана в собствената си стая, докато умря от глад през 1391 г.\nМануел избяга от Баязид, когато чу, че баща му е починал. Той се завръща в Константинопол и управлява това, което е останало от някогашната велика Византийска империя. Баязид му позволи да управлява, но той изпрати на Мануел съобщение, в което стана ясно, че османците скоро ще завладеят Константинопол.\nНов кръстоносен поход\nПърво турците се опитват да обсадят Константинопол през 1394 г., така че Мануил няма друг избор, освен да поиска помощ от други християнски царе. Проблемът обаче беше, че почти всички християнски владетели близо до него се бяха подчинили на турците. Чак унгарският крал Сигизмунд отговори на спешните му молби за помощ. Сигизмунд от своя страна моли Папата и други европейски крале да изпратят войници, които да им помогнат.\nАнтипапата в Авиньон и папата в Рим издадоха папска була за започване на нов кръстоносен поход. До 10 000 френски доброволци се присъединиха към кръстоносния поход и те бяха водени от Джон, граф на Невър. Няколко венециански и английски войници също се присъединиха към тях, заедно с някои рицари болнични. Те пристигат в Унгария през юни 1396 г.\nБитката при Никополис\nСигизмунд беше толкова впечатлен от обкръжението на граф Невър, че той стана оптимист за тяхната победа. Кралят добави цели 60 000 унгарски войници, за да се противопостави на турската заплаха. Те преминаха река Дунав и лесно превзеха няколко турски крепости. Докато Баязид и турците били заети с атаката на Константинопол, кръстоносците започнали да атакуват османската крепост Никополис (в днешна България). Когато Баязид чул за това, той веднага напуснал Константинопол и тръгнал с хората си към Никополис.\nКръстоносците бяха изненадани, когато чуха, че идват турците. Турците и кръстоносците се срещнаха на 25 септември 1396 г. в Никополис. Френските рицари безразсъдно ангажираха турците в битка, без да чакат унгарските войници, така че лесно бяха победени. Баязид също крие османските войници в гората край Никополис и атакува унгарските войски, които следват френските рицари. Кръстоносците бяха избити, а Сигизмунд избяга само като се качи на кораб, който го отведе през Дунава. Останалите кръстоносци се удавиха, докато се опитваха да избягат.\nМного от пленените кръстоносци бяха екзекутирани веднага след битката, докато някои рицари бяха затворени и откупени. Поражението на кръстоносците в битката при Никополис остави друг горчив вкус в устата на европейците. Това беше последният от големите кръстоносни походи, в които участва европейското благородство, и това фиаско остави Константинопол наистина сам. Междувременно османците последваха победата си, като превзеха няколко български града.\nБитката при Никополис, 25 септември 1396 г.\nМеждувременно унгарската кралска армия се движеше към битката. Силите на Сигизмунд са ангажирани с османската конница, когато са попаднали в засада от сръбските съюзници на султан Бажазет, водени от Стефан Лазаревич, който е запазил земите си с цената да стане османски васал. Това нападение на сърбите разбива унгарците и когато знамето на Сигизмунд е свалено, армията се разпуска. Самият Сигизмунд успява да избяга надолу по течението към Константинопол, но султанът, очевидно разярен от по -ранните кланета на турски затворници, убива всички, с изключение на дузина от своите френски пленници. Много малко оцелели от битката се върнаха на запад. Тези, които наистина обвиниха унгарците за поражението, въпреки че ужасното поведение на френските рицари в действителност беше основна причина за бедствието. За щастие на Европа, Баджазет беше по -загрижен за земите си в Турция, където се беше утвърдил като владетел, преди да срещне мача си в Тимур, който го победи и завзе през 1402 г.\nБитката [редактиране | редактиране на източника]\nПристигането на войските на Баязид беше пълен шок за кръстоносците, които вечеряха, когато пристигна пратеник с новината. Ε ] На 25 -и и двете страни се подготвиха за битка. Преди началото на битката османските затворници от Рахово бяха убити от французите по неизвестни причини. Французите и англичаните образуват авангарда, докато Сигизмунд разделя войските си на три: той сам командва унгарските и германските войски в центъра, трансилванците образуват дясното крило, а влашките при Мирча Стари образуват лявото. Баязид оформя своите линии с авангард от кавалерия, защитен от редица колони, основна линия от стрелци и еничари и основната част от османци и сърби, скрити зад хълмове на известно разстояние. Мирча Старият от Влашко препоръча предпазлив боен план и поиска първо да му бъде позволено да атакува. Влашката кавалерия трябваше да тормози османците от техните позиции, така че опитните конни стрелци да могат лесно да отбият отделни турци, като по този начин оставиха турската основна линия силно отслабена и по -склонна да се срути под тежестта на последващия заряд на тежките Западни рицари. Предложението на Мирча беше отхвърлено от другите кръстоносци, които смятаха, че влашкият владетел иска само да спечели цялата слава за себе си. По този начин от западните граждани беше въведена пряка тактика с чук, план, който щеше да се окаже пагубен за силите на кръстоносците.\nФранцузите, предимно облечени в превъзходни бронирани униформи, се нахвърлиха към османския авангард, но скоро осъзнаха, че ще трябва да слязат от коня, когато стигнат до линията на коловете. Те направиха това и започнаха да премахват коловете, докато бяха под обстрел от османските стрелци. Когато това беше постигнато, небронираната османска пехота се срещна с вече безконевите, но добре бронирани рицари, които имаха превес в близки битки. Французите се втурнаха напред, за да атакуват кавалерията и отново постигнаха успех. Въпреки че все още бяха без конете си, французите преследваха отстъпващите османци чак до хълма. Въпреки това, достигайки върха, сега изтощените френски сили откриха основната османска армия, която ги очаква. В последвалата битка французите бяха напълно победени. Жан дьо Виен, адмирал на Франция, е убит в битка, въпреки че е описан като защитил френския стандарт шест пъти, преди да падне. Жан дьо Каруж падна заедно с Жан дьо Виен. Йоан Неверски, Ингуеран VII де Куси и Жан Льо Мейнр, маршал на Франция, бяха заловени. В този момент обаче битката все още не е загубена.\nМеждувременно конете без езда се върнаха обратно към лагера на Сигизмунд. Сигизмунд се притече на помощ на французите и срещна силата на Баязид на хълма. Битката беше почти равномерна и#918 ], докато пристигнаха сърбите. Сигизмунд бил убеден от другарите си да отстъпи войските, водени от Херман II Килийски, му помогнал да достигне венециански кораб за безопасност. Сигизмунд твърди, че е казал за французите: "Само да ме бяха изслушали. Имахме много хора, които да се бият с враговете ни."\nВ късния следобед Стефан Лазаревич поведе атаката на 5000 -те сръбски рицари с пълна табела от лявото крило и обгради незащитените крила на войските на Сигизмунд. Баязид и неговият съюзник и зет Стефан Лазаревич веднага разпознаха добре познатото знаме на друг зет, Никола II Горжански, воюващ на страната на Сигизмунд. Беше сключена сделка и армията на Сигизмунд се предаде. Влашката армия, след като стана свидетел на пагубните атаки, извършени от другите кръстоносци и капитулацията на Сигизмунд, се оттегли и започна да се насочва към дома си.\nТоку -що промених една външна връзка за Битката при Никополис. Моля, отделете малко време, за да прегледате редакцията ми. Ако имате някакви въпроси, или имате нужда от бота да игнорира връзките или изобщо страницата, моля, посетете този прост FaQ за допълнителна информация. Направих следните промени:\nГледай видеото: Тамерлан против Османской империи. Битва при Анкаре 1402 г. Ангорская битва (Януари 2022).\nCopyright 2022 \_ Битката при Никополис (1396 г.)...