...Красотата е навсякъде, просто трябва да имаш очи,за да я видиш...: 2011\nДа уловиш коледния дух: Коледна завеса\nДнес е прекрасен ден, уникален сам по себе си! "Всъщност всички дни са такива" - казало ироничното джудже и се усмихнало лъчезарно... Но какво му е уникално, сигурно ще се зачудите?! Иронийка откри начин да се пребори с доста от пороците си. Опасно уникалният и начин е да работи по някоя важна за нея задачка, като Колед(к)а (както тя си я нарича).\nВеселото коледоманче реши да твори завеса от мъниста, подходяща както за прозорец, така и за свод, която да допълни коледния и интериор. След работа днес джуджето си купи шепа мъниста, корда (месина за риболов, среден размер), тънка точилка (спокойнооо, та-а-ати е нов чове-е-ек и да се надяваме, че никой няма да пострада!), но вместо нея използва парче дърво от перваз :), въженце, две малки пирончета и няколко странни видички (самонарязващи), на които единият край е като ушенце. Избра си мотив звездичка за мънистата.\nРазпръсна всичко на масата и започна да си реди различни комбинации, докато най - накрая си избра подходяща по нейния си смахнат вкус и стил. Разчерта и наряза кордата на 9 части - 5 дълги и 4 къси. Дългите са с дължина 150 см, а късите 40 см. На по - дългите части нареди избраната подредба, а на по - късите Иронийка разпредели останалите мъниста. На равни разстояния зави видичките в точилката и на всяко от ушенцата им завърза вече наредените с мъниста корди. С помоща на двата пирона захвана въженцето за точилката и гордо окачи чисто новата си Коледска украса на свода в дневната си...\nИ така Иронийка започна Коледните си приготовления и завинаги приключи с основния си порок - да пилее дните си в празни мисли, вместо да изживява всеки прекрасен миг по своя си собствен и уникален начин! А вие бихте ли опитали заедно с нея?!\nНаправено с любов, моята!\nПубликувано от Ирония Съвременна в 1:23 ч.\nЕтикети: декорация, Коледа, моите проекти\n"Непоисканите съвети на Ирония Съвременна", епизод втори или "Да поръсим Коледа със звезден прах и тя ще бъде наистина вълшебна"\nДнес ще споделя с вас как аз планирам моята вълшебна Коледа, като не пропускам да ви напомня, че най - най - най - важния елемент е желанието и огромната любов,която носим в сърцето си - любовта е моят вълшебен прах, с който поръсвам всяка стъпка от плана си.\nОбикновено всичките ми грандиозни планове си записвам в червеното тефтерче, там са всичките ми мечти, всичките ми желания и надежди... Аз вярвам, че някой ден в този тефтер ще чета с усмивка реалността си... ВЯРВАМ! Та отварям си тефтерчето и започвам да строя концепията си за настоящата година.\n1. Трябва да реша цвета на моята Коледа. Нахвърлям си разни възможности, които в случая (поне това са си моите мисли) са:\n- снежна Коледа - бяло и сребристо, много брокати... Изискано студена, като в двореца на ледената кралица от приказката на Андерсен! Обичам тази приказка, обичам и хепи енд-а за Герда и Кай... Един т малкото му щастливи финали!\n- коледна магия - типичните червено, зелено, бяло, кафяво. Ето това е истински коледен уют. Карирани покривки, дървени свещници, еко елхичка с дървени играчки, подаръчни торбички от плат, декорация от естествеи материали, квилинг картички, аромат на измръзнал бор и токущо изпечени канелени кифлички... Толкова топлина, толкова обич... Мисля, че когато имам дечица Коледата ми винаги ще е такава - коледна магия и много звезден прах от мечти!\n- свежарска Коледа - оранжево (с елементи на златисто или бяло)... Много свежо, наистина и топло и студено (ако е с бяло) и весело, като самата Коледа... Но не знам защо ми се струва малко неизискано за дневната ми. Някакси не виждам коледната си маса точно такава...\n- златен замък - нюански на златото - медено, бронз, кехлибар... до старо злато. Миналата година аранжирах коледната си маса в тези цветове... И блясъкът и ме засепяваше... Коледата ми беше наистина очарователна и незабравима... Коледна топлина!\n- микс злато - сребро - тази комбинация е много подходяща за настощящата Коледа, тъй като 2012 г. е високосна и е подвластна на Слънцето и Луната едновременно. Във високосните години е допустино да се носят заедно сребърни и златни бижута. А и колко блясък би имало в една такава аранжировка...\n- червено/златисто - класа, това са кралските цветове, които съм си оставила, за някога, когато ще бъда истински зряла и масата ми ще всява достолепие в многото ми усмихнати личица на деца и внуци.\n- студена класа - лилаво/бяло, зелено/бяло, нюанси на синьото до бяло. Аз лично не бих избрала може би никогата тази аранжировка, някакси ми се струва далечна от моята природа. Може би някъде за някакъв малък кът да, но не и за цялостна концепция.\n- откачена Коледа - цикламено/бяло естествено, това си е моя цвят и помоему си е подходящ за през цялата години, за всички празници и за всички поводи. Обичам цикламено!!! Наричам си го цвета на щастието, защото когато нося цикламено, дори и тъжна, усмивката ми е като закована на устните ми.\nЗа себе си мога да кажа, че до сега не съм се отказвала от нито един цвят всичко от изброеното съм "намествала" все някъде в къщурката си, като внимателно съм зонирала цялата къща, за да не е свръх кичозно, но е и сега... Тази година всичко ще е различно, точно като мен. Избрах си в дневната да реализирам снежната Коледа в бяло и сребристо, в унисон с интериора, коридора - златист замък, в оранжевата ми спалня - свежарска Коледа и може би нещо като коледната магия за другата спалня, но украсата там е под въпрос... Но основно ще се занимая с дневната - това е стаята, в която прекарвам най - много време.\nСлед като сме избрали концепция - цвят идва ред и на:\n2. Форма на моята Коледа:\n- коледна звезда\n- коледна топка\n- глава на дядо Коледа\nКогато се избере форма е хубаво да си намислим няколко ключови елемента от Коледната нощ (най - добре всички) да са релизирани в нея. Какво имам предвид - например при сервировката, може салфетките да са сгънати в тази форма, във всяка чиния да е поставено нещо в тази форма (миналата година поставих златисто ангелче във всяка чиния с пожелание в ръчичката му), може тортата да е с тази форма, както и някои от сладките, салатите да са декорирани с такива мотиви или направо в тази форма, преспапиетата с етикетчетата с имената на гостите да са такива, самите етикети да са изрязани в тази форма, халките на салфетките да са заменени с фигурка с избраната форма и каквото още се сетите... Това ще бъде етикета на вашата вечеря...\nКогато изберете вашите цветове и форма, е време да включите фантазията си и да поработите върху отделните елементи - какво може да се купи, какво може да се ушие, какво може да си изработите като украса, каква ще е вечерята - стъпка по стъпка, как ще е декорирана храната и според мен най - тежкото перо - сладките и тортата (за мен всички празници свършват с торта!). Аз си избирам и аромат за всяка Коледа - например канела, портокал, ванилия, крамфил, бор... Аз си купувам всякакви свещи по форма, но винаги с един и същи аромат, този, който съм избрала за годината, като освен свещите си взимам и ароматни торбички, които разпръсквам из цялата къща, етерично масло за аромолампи, както и ароматни цилиндри и пръчици... Само, че май все канела избирам... За мен Коледа е канела и меденки...хихиихих.\nХубаво е да изберете някаква флорална декорация - жива или суха, но аз лично не бих ги комбинирала, или едното, или другото. Намислям си и някаква игра или пък нещо като малка изненада за гостите ми, кратко и запомнящо се. За тази години ще е заскрежено дърво (което до петък трябва да е готово) на желанията, като всеки от гостите ми трябва да си вземе едно (по)желание от него и да го пази цяла година. Опаковам подаръците в избрания цвят, както и картичките към всеки подарък.\nПо традиция украсяването на дома трябва да започне в началото на декември, до Никулден трябва всичко да е декорирано и домът ни да свети. Аз винаги украсявам или поне започвам да украсявам на заговезни (14.11), но тази година си спретнах предпразничен ремонт и украсата съм я отложила, за когато си и е времето (01.12), но за сметка на това...\n... вече съм си създала график и работя по него (по дати! - ех, ама каква си ми запетайка, Карии) кога, кое трябва да съм свършила, тъй като плановете ми винаги са грандиозни и ... не ми е лесно да се вместя в някакви си 40 дни (дните за подготовка са дните на Рождествения пост).\nТа така, аз отдавна съм замислила и разпределила моите задачки и вече няколко седмици сипя звезден прах из цялата къщурка - скоро един приятел ми каза "ако другата седмица беше Коледа - ти щеше да си готова... мнее, ти щеше да си фанатично готова"... А вие?\nПубликувано от Ирония Съвременна в 3:05 ч.\nТя никога няма да почернее...\nПразни недописани страници...\n"- Няма никакво значение - каза той. - Никакво значение... Изобщо никакво значение!... Знаеш ли, обичал съм те повече от всичко на света... Наистина! Беше толкова силно, че ми трябваше много, за да го убия в себе си..." - Стайнбек, "На изток от рая"\nПубликувано от Ирония Съвременна в 0:52 ч.\nЕтикети: "черното бяло пиано", без етикети\nТръгвам си, за да остана...\nAnd I wonder if you know, how it feels to let you go?\nСърцето не е весела кръчна... не можеш да седнеш на бара усмихнат, да вдигнеш ръка и любов да поръчваш... Подпийнал и грейнал, със залитаща крачка, своята доза получил, надрусан за кратко, после гръб да обърнеш "пито - платено"...\nИ ресторант луксозен не е - резервация за сърцето не ти е нужна и в менюто чувства не се продават!... С пари се купуват лесни любови, вещи, малките хора и кратките страсти... Пари се губят и се печелят, любовта обаче не се продава...\nСърцето не е и олтар, коленичил пред него молитви недей отравя... Любов не се проси, любов се дарява...\nСърцето не е приют за бездомни - милосърдно страдалци не би приело... Съжалението цена няма, но жалещия ограбва... Съжаленият също!\nСърцето не е кораб, макар, че често пътува... Не можеш да вдигнеш платната и навсякъде да забиеш котва... Морякът знае, че след страшните бури следват спокойни морета, но за сърцето спокойствие няма...\nКакво е сърцето тогава? Не знам, но знам, че го имам...\n"Истината винаги остава, в пространството между умовете." Ама коя истина - моята, твоята, нашата, чуждата, красивата, грозната... Ооо да, нали тя - г-ца ИСТИНАТА беше една!!! Тръгвам си, за да остана...\nМалкото, бедно, богато момиченце... "Прегърни ме"\nПубликувано от Ирония Съвременна в 0:02 ч.\nЕх... Дойде времето и ироничното момиче да "дава акъли дразнещо"... И въпреки, че осъзнава, че не е гуро в сервировката, тя е решила да сподели макар и нищожните си познания с вас, току виж пък ви била полезна... А и много би се радвала да чуе критика, а защо не и някой да попълни празнините из проветривия и втори етаж (ъъъ, как се правеше злобната усмивка?).\nЗапочваме от масата - първо и много важно, масата се полира до блясък... Сигурно си мислите, кой ли ще я види... Ама вие ще си знаете, че тя е перфектна - също като вас и вечерята, която давате в дома си! След това идва ред на покривката - мацки гладете, знам, че е гадно (бляк!) и аз го мразя това гладене ужасно, но пък всеки път си повтарям, колко фитнес съм пропуснала през живота си и как "помпя" десен бицепс двадесетина минути гладейки. Добре е, ако сте избрали покривка от сатен или друга пързаляща се материя да сложите мека (най - добре памучна подложка) отдолу, а и тя би предпазила масата ви от неочакван хоризонтален полет на чашки и чашчици! Избирайки покривки не е лошо те да бъдат специално за вашата маса, демек ако масата ви е овал никога не слагайте правоъгълна! Покривката трябва да пада поне по 15 см от всички страни равномерно. Това е по етикет, но аз за себе си съм преценила, че 20 см са минимума. Аз сама си избирам платове и си шия покривки, такива, които на мен ми харесват - така мога да си ги съчетая с тишлейфове, хангели, както и подложки за сервиране. По принцип по етикет на официалната маса подложните за хранене са недопустими - те са част от американския тип столово хранене. Но избрани правилно аз лично си мисля, че никак не са излишни и допринасят за красотата на масата.\nИдва ред на столовете... Смятам се сещате какво ще кажа (дразнеща иронична запетайка!) изтъркайте кожата със специален препарат, полирайте дървените части и ... сложете калъфи. Освен калъф нека има и тюлена, сатенена, органзена или каквато и да е откачена пандела... Нека е красиво, променете стереотипа, покажете фантазия... Дайде живот на масата си! Всички столове се подреждат на равни разстояния един от друг, като се подравняват и със срещуположните си. Оставете прилично разстояние между масата и стола, за да може с едно движение кавалерът да помогне на дамата си да седне удобно.\nНека подредим и любимите си чинии... Странно е, но винаги съм мечтала да имам много сервизи, всеки да си има своя история, всеки да си носи негов спомен, всеки да ми дава любов - само като го погледна... Сега разбирам, че Иронийка била аристократка, жалко, че не се е родила в центъра на Париж... Както казах аз слагам най - често подложка, центрирам я пред всеки стол, абсолютно равномерно, върху нея отново центрано се поставя подложната чиния (грижливо полиране!), като ръбът и трябва да е на 2 см от ръба на масата (сигурно си ме представяте с линията и как тревожно гледам горкия милиметър в плюс... тц, тц жалка картинка!)... С времето нито меря, нито пък винаги нареждам чиниите така, че да се налага подравняване, често поставям например квадратните чинии по диагонал и си спестявам доста страдания, но все пак съм длъжна да отбележа. Във всяка подложна чиния се поставя основна, а върху нея купа за супа (която често се заменя с дълбока чиния за супа или салата). Между всички тези чинии аз лично слагам салфетки, не съм сигурна дали така трябва, но е неприятно да слушам дрънкане на чинии по време на вечеря, а и за самите съдове е добре да не се опират едни в други. Чинийка за хляб (ако поставяте такава индивидуална) се поставя над вилиците в ляво. До сега дори и при вечеря за двама място за такава не ми е останало!\nПриборите - полирайте всичко преди да започнете да подреждате - няма нищо по красиво от изтъркани до блясък прибори! От дясно на чинията се подреждат първо ножовете с остриетата навътре, следват лъжици за различните хранения и ястия се поставят и различни големини. В случай на наличие на студено предястие лъжицата седи между двата ножа (спазваме реда на ястията). Аз лично нямам куфар с пълен комплект прибори, тъй като това, което е в главата ми едва ли ще го намеря някъде... По тази причина и никога не съм подреждала по няколко прибора от вид. Правилото е, че приборите се подреждат по реда на тяхното използване - от вън навътре, в зависимост от подбраното меню. Поставят се на 2 см от ръба на масата и перпендикулярно на нея и успоредно на чинията на 1 см от нея и един от друг. Вилиците се поставят в ляво на чинията на същите разстояния и отново по реда на използване. Всички лъжици и вилици се подреждат с изпъкнала си част надолу. В горната част на чинийката за хляб се поствя нож за масло (малък и заоблен), с острие към ръба на масата. Малката виличка за десерт, както и лъжичката се поставят над и успоредно на подложната чиния, като виличката е под лъжичката с острие надясно, а лъжичката в обратна посока. На мястото на лъжичка може да стои нож, в зависимост от избрания десерт. Има правило, че ако за един десерт се ползват два прибора, по - близо до чинията се поставя този, който ще се ползва с дясната ръка.\nЧашите, които сме полирали вече... Обикновено за по - официалните случаи се ползват чаша за бяло и червено вино, както и задължителната чаша за вода. Чашата за виното (най - често червено), което ще се консумира на вечерята се поставя на върха на ножа за съответното ястие. Чашата за вода се поставя диагонално от нея в ляво, а чашата за бяло вино диагонално в дясно (леко под) чашата за червено вино. Ако има и чаша за шампанско (напр. на Нова година) тя се подрежда в дясно леко под чашата за бяло вино. Чашите за кафе с чинийката се нареждат в дясно на ножа и лъжицата. Но кой има място за всичко това?! Често използвам помощна маса, на която подреждам всички необходими чаши и на основната маса поставям само чашите за алкохол и вода, тъй като ние българите не сме като хората и пием аперитивите си на масата за хранене... А етикета придава престъпен чар на всяка вечеря... Малките удоволствия водят до най - разтърсващите оргазми е казал народа и изобщо не се е объркал, но... толкова по случая.\nЗа една прекрасна вечеря имайте предвид, че салфетките трябва да са от плат и колкото и да са красиви, не ги жалете - това им е функцията. Често, когато си ги шия си взимам повече плат, шия по 8, че и по 10... Петната са кофти история, но пък вещоманията ми е ненадмината! За сгъването на салфетките може да погледнете в някоя детска книжка за оригами или в нета има доста предложения... Аз лично все нямам време, но мисля, че могат да се получат доста интересни неща, особено за тематични вечери. Салфетката няма точно определено място - може да е в чинията, както и в някоя от чашите или в ляво от вилиците. Можете да си измайсторите халки за салфетките, можете и да си купите... Мисля някой ден да си поиграя и да покажа някои от моите варианти в блога.\nМного симпатично изгледат и табелките или различните видове преспапиета (или всякакви импровизацийки) с имената на гостите. Тяхното място е централно над десертните прибори. Помнете, че ако поставяте цветя и свещници, те не трябва да пречат на погледа, т.е. трябва да са под нивото на очите (чест пропуск, но нали обичам сребърни старинни свещници!).\nПоследно - декорирайте масата си, използвайте леки и ефирни материи, камъчета - дребни, едри, цветя, свещници, дори пайети или каквото мислите, че би било симатично...\nВ заключение бих ви казала: Забравете етикета и се забавлявайте, наредете всичко така, че като видите масата да виждате себе си, дайте и любов и тя ще е най - красивата, също като вас!\nЕто и някои мои маси - несъвършени, точно като мен :)))\nПубликувано от Ирония Съвременна в 1:27 ч.\nЕтикети: дом, Коледа, кулинария, празници, семейство\nРазличните - различно се обичат\n...Различна съм... и шарена, и дива... И цветна, и черно - бяла картина. Недовършен стих и римувана строфа... Непредсказуема, нелогична, трудна, дори нерешима задача...И хикса, и игрека в неопределена система...Излишно весела, пресилено тъжна... Безлична и обезличена, но винаги горда... Размазан грим и изгладена риза... Африка и Антрактида... И грозното пате и белия лебед... Библейски канон и ерес отровна... Подредена къща и цигански табор... Константа и вектор с начало, но без посока...Изморен амбулантен търговец и пияница в кръчма... Грешна посока и компас - спасител... Покорна, но неукротена... Изгубена, намерена, но неоткрита... Твоя, чужда, обща... Желана и отхвърлена след употреба.... Отворена, прочетена, но неразбрана книга... Погребана, но изпълзяла жива... Нежна магия и природна стихия...Съвършена и съвършено грешна... Различна съм... а колко всъщност съм еднаква... Живеят в мене всички други и всяка има свой спектакъл, човешка жажда за изява! И най вече - каквато съм, такава!!!\nОбичай ме - не казвам, че е лесно - различните - различно се обичат!\nПубликувано от Ирония Съвременна в 17:41 ч.\nЕтикети: "черното бяло пиано"\nМисия: "Моята Коледа"\nКакто стана ясно вече джуджето се е размечтало за топлината на Коледа още през октомври. Въпреки, че съм застанала по средата на едно голямо кръстовище и чакам регулировчика в сърцето ми да вдигне някоя от ръцете си в "моята" посока и неяснотите са ми в повече... Мисълта за Коледната нощ не ме оставя на мира... Може би тази година няма да посрещна Рождеството в уюта и комфорта, на които съм свикнала, може би мястото ми не е в средата на грижливо подредената маса с десетки старателно изкулинарствани лакомства, може би няма да съм и с цялото си семейство, което толкова обичам, може би дори няма да съм и с тези, с които искам, може би пък самотно ще си щракам по клавиатурата, пишейки поредната иронично - съркастична реалност изпод периферията... Но Коледа е в сърцето ми, там където е била винаги... Затова и си позволих да напиша тази статийка, да дам няколко непоискани съвета (в следващите статии) на тези, които носят красотата на празника в сърцата си, тези които обичат семействата си и желаят да превърнат нощта на Коледа в тяхната малка и щастлива, бляскава приказка.\nПо принцип за мен е важно, когато някой е в домът ми да го накарам да се почувства като част от семейството ми, да усети моя свят като негов. Всеки домакин би могъл да превърне една обикновена вечеря в необикновена, дори един обяд, та даже и закуската, могат да бъдат конфигурирани, така че да предизвикат една щастлива усмивка. Никой няма да ви се разсърди, ако не сте украсили масата, нали така?! Но пък от друга страна красиво подредената маса е комплимент за всеки гост, колкото и неглижиран да е той. Естествено красивата маса е нищо, без вкусната домашна храна, а храната не е лошо да бъде украсена разумно и практично отново с храна :))) - демек лек карвинг, посилен за всеки кулинарен дилетант като мен и като вас. Трябва да си направим стройно меню - за всяка най - обикновена вечер с приятели това не е особено сложно - залага се на 4 степенна (понякога и 5 степенна) схема - салата, предястие, основно и десерт, но когато говорим за Коледа или по точно нощта срещу Коледа (24 срещу 25 декември) нещата са доста по - сложни. Първо, защото 24 декемри е Бъдни вечер и това е финала на Рождествения пост и до полунощ се спазва постно меню, а след това специално в моя дом по традиция си разменяме подаръчета, вдигаме алкохолен тост и опитваме от вече непостната си трапеза. Та така - трябва да се приготвят нечетен брой постни ястия, след това традиционно 4-5 степенно блажно меню, като аз на последната стъпка залагам на огромен брой домашно приготвени сладкиши, които поглъщат малко над седмица време за приготвянето им. По храната за сега толкова. Да помислим за украсата. В домът си бях установила следната традиция - украсяването стартира на 14.11 (заговезни), заедно със самия пост. Защо ли? Ами защото искам да имам стимул, искам всеки ден да добавям, да допълвам, да индуцирам коледен дух, настроението ми да ескалира, фантазията ми да работи - подавам и малко блясък и тя започва да твори на "макс". Разделях домът си на кътове, тъй като съм с циганско сърце и не мога да се откажа от нито един цвят, а не обичам кич - паради, просто зонирах украсата и така получавам "пълно щастие". Винаги спазвам коледния завет да купувам по нещо ново за празника, винаги изработвам по нещо, винаги си шия нова покривка и всички аксесоари около нея (салфетки и халки за тях, подложки, преспапиета с имена на гостите...). И да не забравя, всичко гарнирах с огромни дози обич към всеки детайл, не спирах да виждам в главата си усмивките на близките ми, от това какво по - голямо щастие?!\nИ в този дух... Заключението ми е, че аз съм звършен коледоман, нещастен пътешественик, неволно минаващ през чуждото щастие... Но нека помечтаем заедно и да се посмеем на "Непоисканите съвети на Ирония Съвременна" - http://vbox7.com/play:1f451ec8!\nПубликувано от Ирония Съвременна в 18:55 ч.\n"Понякога стоя и си мисля, а понякога просто си стоя" - казал Мечо Пух... Но Пухчо вече е голям и знае, че бездействието е пагубно за човека и моменти свободни от мисъл са изгубени мигове. Мислили ли сте си, че ако животът ни протичаше на обратно би бил по - хубав, може би не чак толкова "интересен" и шарен, но пък доста по - разумен и спокоен. Не можеше ли да се родим големи, мъдри, стари и "остарели", грохнали и немощни, изморени, наранени, родени в грешки? Старци с бъдеще на деца. Живеейки да се подмладяваме, да не се налага да правим равносметки ден след ден, да не чакаме следващата си грешка, защото грешките ще бъдат минало??? Не би ли било хубаво тепърва да се влюбим, да градим съзнателно, да правим изборите без обременеността на фактор "време", да чакаме изгрева вместо залеза. На финала да сме чисти и невинни деца, улисани в игри да си заминем, ангелчета... Но може би практично Господ е направил животът да тече от детство към старост... Как да сложиш в ковчег дете, незнаещо защо животът е живяло, така неопетнено, непрекършено от бури и от слънца неизгорено?! Аз вярвам, че животът си тече тъй както трябва - като красив, безсмислен водопад и всеки човек се ражда буйна, извисена капка и умира в стремежа си да полети, утрепана от хилядите си съседни капки... Две безмълвни капки бяхме аз и ти...\nБез думи, без крaсиви обещания,\nАз вярвам само в нямото страдание\nОчи в които погледа не гасне,\nдокосването нежно на ръце -\nот клетви, от несдържан плач,\nпо-ясно говорят на човешкото сърце.\nТя всичките прегради побеждава,\nтя вечен огън и нестихващ зов.\nКак нея ще отминеш, ще забравиш?...\nПубликувано от Ирония Съвременна в 14:19 ч.\nЕтикети: размисли и страсти, deja-vu\nРано ли е за Коледа?\nКогато слънцето забрави за мен, когато мъглата и влагата станат ежедневие... очаквате да кажа, че се депресирам нали?! Но, нее исках да ви кажа, че си мисля, че е време за Коледа! Когато споделя тези си мисли с приятелите си обикновено срещам изумените им погледи, но учудването и леката насмешка вече не ме карат да си мисля, че нещо не ми е наред... Аз чакам Коледа с нетърпение - обичам блясъка и магията и, вярвам във вълшебствата и чудесата и, старая се да я направя изтинска и свята, такава каквато е тя в сърцето ми. Рано ли е за Коледа през октомври? Ами не, не е! Първо, за да направя празника истински имам нужда от много време за планиране, подготовка и реализация. И второ - за Коледа никога не е рано, защото всеки ден може да е Коледа - винаги е подходящо да поканиш чудесата в дома си!\nМного ми се иска тази година да направя празника различен. От известно време си събирам разни рецепти, нови неща, които да опитам, но някак това не ме ентусиазира много. Разглеждам си стари "коледски" снимки, но се чувствам изчерпана. Иска ми се нещо различно в интериора, подредбата, сервировката, декорацията на масата, та дори и в самата храна... Все още мисля, разглеждам и подреждам на ум, но... за сега не съм измислила нищо качествено :))). Нямам вдъхновение, но знам, че скоро ще имам толкова идеи, че ще се чудя от коя да започна!\nМоже би някой е откраднал настроението ми или просто фантазията ми си замина заедно с разплаканото момиченце... Но пък на ум ми идва и една не толкова деликатна мисъл - когато имаш златни ръце, не е от значение къде са завряни и все ще се справиш някакси! Не е зле за човек с хронична липса на самочувствие, бих казала накрая хахахахах...Start the party!\nПубликувано от Ирония Съвременна в 23:13 ч.\n"Няма по - голямо нещастие от това да видиш любовта и да я нямаш." - Петър Дънов\nВ страната на чудесата живеело едно малко, обикновено и невзрачно момиченце. Детето имало само една лъчезарна усмивка, чифт розови очила, едно детско сърце и една голяма вяра в любовта. Нямало дрехи, нито обувки, не му били нужни - в света на децата мода няма. Усмивката му помагала да си намира приятели, розовите очила му давали сили да им прощава, сърцето му карало детските очи да текат от радост, и тъга понякога, вярата в любовта го събуждала при всеки изгрев на слънцето. Животът в златната му клетка бил толкова хубав, че усмивката дори му отивала. Момиченцето имало всичко, което придава стойност на човешкото съществуване - било обичано, получило бе от живота много повече отколкото е очаквало, имало дори своя собствена каминка, която да стопля сърцето му, когато навън е студено. Оптимизмът, който обгръщал душата му при всяко колебание на света около него му давал сила да се изправя и да крачи пак гордо само напред и напред... Някога момиченцето имало и мечти... Мислело си, че като порастне животът наистина ще е толкова прекрасен, колкото са прекрасни и мечтите му. Малкото му сърчице пулсирало да получи обич, такава, която да зашие широката усмивка за личицето му завинаги...\nНо момиченцето не било никак съвършено, осъзнавало го и много искало да се промени... Поискало да си облече хубави дрехи и обувки, за да може и светът да го види красиво, каквото то всъщност беше и без тях. Започнало да търси себе си, да пренастройва струните на душата си, за дяла и после да заглажда неравностите си... Не спирало да гледа все навътре, престанало да се оглежда в чуждите очи, безпристрастността към света го плашела... Заменило детската усмивка със сериозността на красотата, счупило наивните си розови очила, самотата намерила убежище в сърцето му и престанало да вярва в любовта.\nЕдин ден бедното, но добре опаковано момиченце срещнало спомен - един прекрасен и мил спомен, една изгубена частица от себе си някъде във времето. Усетило ритъм в сърцето си, спомнило си за изгубената усмивката и строшените очила, и вярата в любовта изпълнила мъничката му душица отново. Щастие, безценно... Но споменът... споменът неусетно напуснал света на детето... точно така неусетно както бе и дошъл. Детето изгубило себе си, опитвайки се да събере хилядите малки парченца на разбитото си сърце. То било мъничко и не разбирало, че всичкото лепило на този свят не би му помогнало да залепи вече счупената вещ... Да, вещ!\nВремето минавало, момиченцето израствало... Един ден споменът отново почукал на вратата му. Детето сложило новите си розови очила, усмивката му блеснала по - сияйна от всякога, сърчицето му напукано затуптяло отново... Споменът идвал и си отивал, в наивните очи не спирали да тека реките на любовта, усмивката не преставала да топли детската душица, сърцето пулсирало така издайнически... Вярата обаче, вярата в любовта, така и никога не се върнала при момиченцето. То научило, че само неговата голяма обич не е достатъчна за двама, но нима то не знаеше това и преди?! Споменът просто разказал за това, което животът никога нямал намерение да върне...\nМомиченцето запалило малко фенерче в душата си, обърнало гръб разплакано и закрачило тъжно напред, каквото и да значи това...\nR.I.P., детенце мило, винаги ще ми липсваш!\nПубликувано от Ирония Съвременна в 5:52 ч.\nВидя ли някога тъгата?\nТи виждал ли си някой да обича? Но не с думи, не с постъпките дори? Така по детски, невинно, даже на игра... Без консумация и без цена... Ти гледал ли си в очите на силния човек до теб, а виждал ли си там сълзите, грижливо спотаената любов?\nИли усмивката ти стига?! "Добре" достатъчно ли е за теб, когато питаш "Как си днес?"... А питаш ли или да те попитат е някак по - съществено за теб? А мислил ли си, че усмивката ми често е комична, печален образ на бурята от чувства в мен? А колко често дете си ме наричал, дете защото съм различна, нелогична и с мечти... Не знаеш ли, че детето първо е ранимо, а после весело, безгрижно, живо... Видял ли си да си затварям аз очите, когато ти разказвам за мечтите си... И затворих ли ги, разкавайки живота си?!\nЗамислял ли си се защо не те поглеждам, когато си ми казал нещо мило? И защо не мигам, втренчена във теб, когато нямам глас да отговоря, когато сълзите ми едва се сдържат да не потекат?\nИ чу ли ме да те обидя, дори когато сам знаеш, че не си бил прав? А някога да те нападна, да съм поискала или пък взела нещо? Чувствал ли си се ограбен, използван, унизен? Усетил ли си нещо лошо към себе си от мен? А някога от някой трети да си чул нещо казано за теб?\nНякога мечтаех за мига, в който ще се огледам в очите ти... Огледах се, но ти не ме видя... Прозрачна си останах, някак в сянка, винаги последна, плаха, безлична, понякога далечна и излишна... Тайно исках да се променя, стараех се, но не успях!\nЕдинствената разлика, любими - детето вече е жена... поредната!\nПубликувано от Ирония Съвременна в 23:08 ч.\nЕтикети: "черното бяло пиано", без етикети, размисли и страсти, символи и метафори на живота, черното бяло пиано, deja-vu\nНежно предизвикателство: Торта "Рафаело"\nАз вярвам, че любовта вдъхва любов... Звучи ви като обикновено битово клише, нали?! Но не е! Ако поне за ден си сложите розовите очила и се опитате да видите себе си през очите на хората, които ви обичат... Мммм, вълшебство... Ще ми повярвате, любовта ще се самоиндуцира вътре във вас и самите вие ще озарите деня си с любов...\nКато си говорим за истинска и неподправена обич, какво по нежно и сладко въплъщение на любовта от чувственото "Рафаело". Тази торта предизвиква въображението ми за нещо много по - интимно от просто един обикновен десерт. Рецептата, която ще ви предложа днес най - вероятно няма много общо с оригинала, но това е моята интерпретация на това "нежно" изкушенийце.\nОбичайте, защото това е дълбокият смисъл на човешкия живот... Раздавайте себе си, защото това е единственото истински вашо притежание на този свят! Доброто отношение не е просто добро възпитание, то е начин на живот - една по - качествена употреба на екзистенцията...\nЗа пандишпановият блат:\n2 ч.ч. захар кристална\n10 с.л. хладка вода\nЗа напояване на блата:\n100 мл. кокосова сметана или прясно мляко\n10 мл. кокосов ликор\n200 гр. масло (най - добре чисто краве масло, не смес)\n150 мл. кокосова сметана (или мляко)\n300 гр. бял шоколад (или бял кувертюр)\n10 м.л. ликьор "Малибу" (или направо 20 мл. кокосова "Пина колада')\n10 м.л. кокосова "Пина колада"\n1/2 ванилова есенция\n100 кокосови стърготини\nЗа импровизирани бонбони рафаело:\n1/2 пак. маслени бисквити\n50 мл. кокосова сметана (или мляко)\n5 мл. "Малибу" (или "Пина колада")\n13 леко запечени лешника\nЖълтъците и захарта се разбиват 15 минути. Към тях се добавят на струйка олиото и водата. Белтъците се бият до сняг и с дървена лъжица се добавят към жълтъчната смес. Пресятото брашно отново се размесва в яйчната смес с дървена лъжица - внимателно, за да не спадне обемът. Добавяме стърготините и ванилията. Печем на 160 градуса за около 50 минути. След изпичане блатът се оставя да изстине и се реже с конец на 3 части.\nПърво се разбиват кондензираното мляко и омекналото масло. Добавя се разтопения шоколад и после всички останали продукти. Кремът се оставя да престои в хладилника за поне час, за да попият стърготините част от течността.\nРазряраните блатове се напояват със сместа от кокосова сметана и ликьор, слепват се с крема и вече сглобенат торта се поръсва обилно с кокосови стърготини.\nИмпровизираните бонбони "Рафаело" се приготвят като от посочените продукти се оформя тесто, от което се правят 13 топчета и в сърцевината на всяко от тях поставяме по 1 лешник и затваряме. Всяко от бонбончетата овалваме в стърготини.\nДобре е тортата да престои поне една нощ в хладилника, но... у нас това не се случва никога...\n* И помнете, всяко ястие е вкусно, ако сте сложили тайната съставка - капката любов...\nМалко, но от сърце: Крем Брюле\nКрем "Брюле" е малко изкушенийце, защото въпреки размера си той е един от най - калоричните десерти. В превод от френски "брюле" означава (об)горена сметана. Кремът се приготвя от сметана, жълтъци, малко захар, ванилия. Пече се на водна баня или вентилация в специални купички от порцелан, най - често със специфичен син кант по горното ръбче. Обикновено, когато приготвям брюле, останалите белтъци използвам, за да направя целувки... Може би те най - добре украсят малкото подаръче в порцеланова купичка...\nПродукти за крем "Брюле":\n400 мл сметана (36 - 40%, в никакъв случай растителна!)\n4 жълтъка, леко разбити и на стайна температура\n1/2 ч.ч. захар (аз слагам кафява, но не е задължително)\n2 пак. ванилия или 4-5 капки течна ванилия\n1. Слагаме сметаната и захарта на котлона до завиране.\n2. Леко (с тел) разбиваме жълтъците.\n3. Внимателно, наливаме сметаната при жълтъците\n4. Добавяме ванилията към сместа\n5. Наливаме в малките порцеланови купички\n6. Слагаме на водна баня (и най - добре на вентилация) във фурната на 150 градуса.\n7. Печем докато сместа се втвърди за около 30-35 мин.\nПреди поднасяне (не и по - рано!) върху всяко охладено кремче се изсипва по 1/2 - 1 ч.л. кафява захар и се запича на горен реотан във фурната докато захарта изцяло се карамелизира. Ако разполагате с кухненска горелка още по - добре - карамелизирането може да се случи директно на масата пред гостите :) Малък и забавен пиро - ритуал!\nМалко, но от голямо сърце - моето :):):)\nПубликувано от Ирония Съвременна в 15:44 ч.\n"Непоисканите съвети на Ирония Съвременна", епизод...