Болка в хранопровода - Хепатит 2022\nХранопровода свързва устата и стомаха, транспортира храна и течност. Болезнените усещания в този орган не само причиняват дискомфорт, но и нарушават неговата ефективност. Причините за болка в хранопровода могат да бъдат много. Болката - основният симптом, но има и допълнителни симптоми, които позволяват да се подозира конкретен проблем.\nНарушената функционалност на хранопровода е придружена от някои признаци. Тежестта им е взаимосвързана със съществуващата болест и нейния етап.\nБолезнени усещания се появяват в областта на гръдната кост. Създава принудително свиване на хранопровода или разтягане на стените му. Дискомфортът настъпва, когато храната преминава през хранопровода и може да продължи няколко минути или няколко секунди. Част от болката дава обратно или други области - ухото, челюстта, врата. Други симптоми обикновено се появяват заедно с този симптом:\nНарушение на преглъщането. Отначало проблемът се проявява само в случай на прибързано усвояване на храна или по време на силна възбуда. Усеща се като лошо погълнато хапче. Трудности са често срещани при поглъщане на твърди храни. След хранене има потиснически чувства в областта на гръдния кош. Дишането става тежко и сърцето се ускорява.\nОригване. Тя се проявява по различни начини. Среща се веднага след хранене или след определен период от време. Обиколката често се предизвиква от стрес, наклон или напрежение на перитонеума. Повръщането е възможно.\nТова е важно! Необходимо е да разберете защо болката на хранопровода. За да направите това, трябва да се свържете с специалист, който не само ще проведе общ преглед, но и ще даде указания за необходимата лабораторна и инструментална диагностика. Често се предписват рентгенови лъчи на хранопровода и стомаха и ендоскопия или езофаггастодуденоцескопия (ендоскопия, гастроскопия).\nБолката може да се появи в хранопровода по различни причини. Различните патологии имат свои собствени характеристики, поради което лечението е различно във всеки отделен случай. Пълната диагностика ще ви позволи да разберете какво причини дискомфорта на пациента.\nТази патология може да бъде травматична или спонтанна, но последният сорт е рядък (2-3% от случаите). Травматичното увреждане може да бъде причинено от тъпа травма на гръдния кош, врата или корема или от операция или ендоскопска процедура. Следните фактори могат да предизвикат спонтанно прекъсване:\nВ хранопровода се повишава натискът, разчупвайки стените му. Болката обикновено настъпва след травматично събитие и се проявява драматично. Често облъчване на долната част на гърба или раменния пояс. Има и други признаци на руптура на органите:\nзатруднение и плитко дишане;\nС прогресирането на възпалението, засягащо медиастинума с коремната кухина, състоянието на пациента се влошава до критична ситуация. Това се проявява в тахикардия, недостиг на въздух, треска, интоксикация и шок.\nМестоположението на разкъсване на хранопровода се отразява в други органи. Това води до различни заболявания - пиоторакс, медиастинит, перитонит, флегмон.\nЧесто източник на болка в хранопровода е влизането на чужди тела в него. Това може да бъде кост, монета, бутон. Такива предмети попадат в хранопровода по различни причини. Понякога това е навикът да държите малки предмети в устата, например игли игли, нокти. Често чужди предмети се хващат в храната и ги гълтат поради невнимание, бързане или недостатъчно дъвчене. Друга причина - възрастта на децата или психическите проблеми.\nПоради навлизането на чужд предмет, болезнените усещания са локализирани зад гръдната кост, като се увеличават при преглъщане. Болката е натискаща. Слюноотделянето се увеличава, а поглъщането (дисфагия) се разстройва. С течение на времето общото състояние може да се влоши. Ако в органа стои чужд обект, медиастинума (менистинит) може да се възпали.\nТази патология означава възпаление на езофагеалната лигавица. Болестта е остра и хронична. Най-често се причинява от стомашно-чревния рефлукс, когато съдържанието на стомаха влезе в хранопровода. Болестта може да причини и химически изгаряния, физическо увреждане или инфекция.\nПоглъщането може да е трудно или болезнено. Пациентът има чувството, че нещо е залепено в гърлото. Възпалено уста, започва киселини, гадене и повръщане.\nПървата проява на заболяването е киселини и обрив. Обикновено тези симптоми се появяват след хранене, наклонени напред и през нощта. Болката е на второ място. Болката може да се предаде в зоната между раменете, врата, лявата страна на гръдния кош и долната челюст.\nНе е необичайно за тази патология и допълнителни симптоми, които са екстразофагиални. Болестта се проявява от задух, кашлица, сухо гърло, дрезгавост, бял цвят на езика. От страна на стомаха, патологията е показана чрез бързо насищане. Пациентът има подуване, е болен, започва да повръща.\nДиафрагмата служи като преходен регион от гръдната кухина до коремната област на хранопровода. Когато изместването на някои органи в кухината на гръдната кост засяга езофагеалното му отваряне, те диагностицират херния.\nДиафрагматичната херния на хранопровода се дължи на повишената еластичност на тъканите, връзките или краката, необходими за ограничаване на отвора на хранопровода. Патологията е вродена, но при повечето пациенти тя се придобива по време на живота. Провокиращият фактор може да се състои в затлъстяване, прекомерен физически труд, постоянна кашлица, често повръщане и други фактори, които увеличават вътреболничния натиск.\nНачалото на заболяването се характеризира с периодично изместване на органите, но след това става по-честа или става постоянно. В допълнение към болката зад гръдната кост, пациентът страда от киселини, утежнени по време на тренировка и в хоризонтално положение. След като се яде, започва дъх, сърцето се ускорява. Симптомите зависят от това кои органи са засегнати от патологията.\nНаличието на тумор е придружено от умерено интензивна тъп болка. Обикновено се влошава с хранене. Други симптоми се проявяват:\nНарушава действието на преглъщането. Тъй като туморът расте, за пациента е трудно да поглъща твърда храна, а дори и течността не преминава добре. При доброкачествените неоплазми развитието на дисфагия е бавно.\nУсещане на чужд предмет в хранопровода.\nАритмия и палпитации. Такива прояви са характерни за тумори, локализирани в гръдната част на органа.\nСини нюанси на кожата (цианоза).\nОригване. Пациентът може да поглъща както въздуха, така и храната.\nОтслабване Причината е обикновено дисфагия.\nОсновният метод на лечение е хирургията. В борбата с рака има значение и радиацията и химиотерапията.\nБолка в хранопровода може да възникне с дивертикула - сакални издатини на стените му. Най-често засяга гръдната част на тялото. В риск са хората на възраст над 50 години, които имат патологии на други органи на храносмилателната система. По принцип (90% от случаите) дивертикула са единични.\nСимптомите зависят от процеса на локализация. Болката на гръдната кост е характерна за лезията на средния хранопровод. Пациентът страда от дисфагия, гадене, нощна кашлица, регургитация на сурова храна.\nПатологията в горната част на тялото се характеризира с дисфагия, усещане за чужд предмет в гърлото или надраскване, гадене, солюция. Гласът често се променя, започва суха кашлица.\nАко долната част на хранопровода е претърпяла, болката се дава на сърцето. Сърдечна дейност става често, недостиг на въздух, бронхоспазъм започва.\nПриродата възнамеряваше тази храна да премине през хранопровода в стомаха и след това в червата. Храната назад, включително остатъците от нея, не идва за сметка на сфинктера. Тя може патологично да се промени с освобождаването на жлъчката. В резултат на това жлъчката се хвърля в хранопровода.\nИма няколко възможни причини за патологията. Това може да е херния, травма, неоплазма, бременност, нездравословна диета или лоши навици. Затлъстяването, газовете, асцитът (коремната капчица) могат да предизвикат нарушения.\nПациентът изпитва болка при преглъщане и преминаване на храна през хранопровода. Често има усещане, че нещо се забива в гърлото, поради което възниква подозрение за чуждо тяло. Патологията се проявява и от други симптоми:\nИзхвърлянето на жлъчката (рефлукс) може да предизвика ангина и да наруши функционирането на сърцето. Рефлуксът започва след хранене и не зависи от стрес или физическо натоварване.\nВъзможни провокатори на болезнени усещания са халазия и ахалазия на хранопровода. И двете патологии показват нарушена функционалност на храносмилателната система, но се различават по техните прояви. Прочетете повече за причините, симптомите и лечението на тези заболявания в тази статия.\nHalasia означава, че способността на сфинктера да се затваря е нарушена. Поради тази патология пациентът страда от гастроезофагеален рефлукс и езофагит.\nАкалазия е нервно-мускулна лезия. Патологията е хронична и означава нарушение на нормалното разкриване на кардиото по време на хранене. Alachasia намалява тонуса на храносмилателните органи, предизвиквайки gag reflex и възпрепятства преминаването на храната с всякаква твърдост и консистенция.\nСимптомите на двете заболявания са тежки киселини, водещи до повръщане. Пациентът има тъпа болка в областта на епигастриума или слънчевия сплит.\nБолезнени усещания - една от основните прояви. Те са причинени от контракции на мускулите на органа, които се появяват рязко в сън, след претоварване или стрес. Болката се облекчава с медикаменти или преминава, когато пациентът яде или пие вода.\nДруг важен симптом е дисфагия. При поглъщане на храна се проявява болка. Тя може да бъде закръглена или остра, локализирана в гръдната кост. Дисфагия често се проявява след емоционален изблик - чувства, стрес, депресия или апатия.\nВъзможно е и регругиране. Мускулите на хранопровода се свиват болезнено и рязко, така че приемането на сурово съдържание се проявява не само в хранопровода, но и през устата. Това предизвиква киселини, подуване или повръщане.\nТова заболяване може да причини болка в хранопровода. Провокаторът на този синдром е нарушение на кръвния поток в порталния венозен басейн с повишено кръвно налягане. След това се нарушава нормалната активност на стомаха, се развиват разширени вени в хранопровода и стомаха, асцит, спленомегалия (патологично увеличение на слезката в размера), започва гастроинтестинално кървене.\nОпасен проявление на заболяването е кървене от вените на хранопровода, ректума и стомаха. Това се дължи на промени в разширеното разширение.\nБолката на порталната хипертония засяга епигастриума, илиакия и десния хипохондриум. Пациентът губи апетита си, отслабва, рязко губи тегло, той се разболява. Стомахът се чувства претъпкан, увеличава газовете. Столът е нестабилен - може да се прояви като запек и диария. Жълтеница, увеличение на обема на корема.\nХепатит C и чернодробна цироза\nБолката в хранопровода може да бъде едно от усложненията на хепатит С. Разрастването им настъпва и започва да се проявява коварност. Масивно кървене може да възникне поради изтъняване на стените на вените.\nРазширените вени на хранопровода не са очевидни. Понякога болестта няма симптоми от години. Основните прояви на патологията включват:\nОбикновено тези симптоми показват възпаление на хранопровода - езофагит. Често придружава варикозата на този орган.\nТова е важно! В случай на патологии на храносмилателни органи, важно е да не се пренебрегват препоръките на лекаря и предписаните диагностични тестове. Различните елементи на храносмилателната система си взаимодействат тясно, така че някои заболявания могат да се разпространят в други органи.\nТази патология е характерна за хората 20-40 години. Това означава сърдечен спазъм. Основната причина за заболяването е неясна, но причинява влошената му функционалност в нервите. Той е този, който отговаря за отварянето на сфинктера и перисталтичната дейност.\nБолезнеността в хранопровода с кардиоспазъм е постоянна или пароксизма. Това се случва в ксеноидния процес (гръдната кост) и може да се приложи към цервикалната област или сърцето.\nПатологията обикновено започва с дисфагия. Тя може да се развие постепенно или да се появи изведнъж. По-лесно е повечето пациенти да поглъщат топла и течна храна, въпреки че някои от тях са по-склонни да ядат твърда храна.\nКогато кардиоспазмът преглъща храната, се забавя, без да се стига веднага до стомаха. В резултат на това хранопроводът се разширява над сърдечната дейност. Застоящите хранителни маси се натрупват, поради което могат да попаднат в дихателните пътища. Последствията са много сериозни - пневмония, абсцес. Поради намаляването на количеството храна и течност, постъпващи в стомаха, пациентът може да започне да се изчерпва.\nТуберкулоза на хранопровода\nНарезите в хранопровода с такава патология обикновено се провокират от улцерация на органната лигавица. Един от най-ярките показатели на заболяването е дисфагия.\nБолезненост при поглъщане възниква поради язви, като по време на него може да има и усещане за парене. Няма неприятни чувства в интервала между преглъщане на храната.\nАко туберкулозата се развие в склеротична форма, тогава общото състояние на пациента се влоши, дисфагията изглежда по-ярка. Разбивката се дължи на невъзможността за хранене.\nПрогресивното улцериране на органа рязко нарушава действието на преглъщането, има силни неочаквани болки. Те често се появяват през нощта и не спират обичайните аналгетици. Болката може да се приложи в ухото (понякога и в двете), зад гръдната кост се изразява в усещането за парене, утежнявано от преглъщането.\nТази патология е друг възможен фактор за болка в хранопровода. Дискинезията означава нарушена моторна функционалност на хранопровода, т.е. храната се придвижва към стомаха по различен начин, но няма органно увреждане.\nДисфагията причинява болезнени усещания. Пациентът, след като завърши храненето, усеща тежест в епигастриума, възниква гастроезофагеален рефлукс. Съдържанието на хранопровода или стомаха може да проникне в дихателната система, причинявайки хроничен бронхит или пневмония.\nПри хипермоторна дискинезия, болката може да бъде предавана на рамото, лявата ръка или лявата страна на гръдния кош. При тези симптоми диагнозата трябва да бъде диференцирана, тъй като те приличат на инфаркт на миокарда или исхемия на сърцето.\nПри невроза или истерия се наблюдава спазъм в долната част на хранопровода. Това е често срещана причина за усещане за бучка в гърлото.\nТази патология се нарича дифузен спазъм. Болестта се отнася до езофагеална дискинезия. Гладките мускули на органа са податливи на спазми, но в същото време сърдечният сфинктер остава в нормален тон и постепенно се разгръща по време на преглъщане.\nГладките мускулни спазми причиняват болка в гърдите. Може да се появи извън храната или по време на хранене. Дори поглъщането на слюнката може да причини неприятни усещания. Дискомфортът се увеличава в стреса.\nДисфагия се появява, след като яде всяка консистенция, въпреки че в някои случаи се причинява само от твърда храна. При много пациенти дисфагията не е постоянен симптом.\nЯзвата на хранопровода обикновено се придружават от подобна патология на стомаха или червата. Единична проява на такова заболяване се диагностицира десет пъти по-малко.\nПричината често се крие в провала на сърдечния сфинктер, придружен от гастроезофагеален рефлукс. Болестта може да бъде причинена и от подуване, радиационна терапия или употреба на определени лекарства.\nСимптомите на язва обикновено са доста ярки. Болестта се придружава от:\nБолезнените усещания се появяват след хранене и обикновено се локализират в процесите на ксенофобията или епигастра (по-рядко). Подвижността на хранопровода е потискана, възниква оток, което води до увреждане на гълтането.\nАко болестта се удължи, пациентът плюе храната, която току-що е изял. Поради загуба на тегло започва общото изтощение. Усложнения под формата на перфорация в плевралната или в коремната кухина са възможни.\nОстеохондрозата на гръдния кош може да бъде причина за болка в хранопровода. Обикновено този симптом причинява увреждане, засягащо горния гръден сегмент. Болка може да се появи и в областта на фаринкса. Пациентът е възпрепятстван от усещането за чужд предмет във фаринкса или хранопровода.\nБолката настъпва, когато болезнено дълбоко вдишвате или издишвате. Пациентът е трудно да се обърне настрани. Има интеркостална болка, дискомфорт при повдигане на някоя ръка.\nБолката може да се прояви по различни начини. При някои пациенти те първо са невидими и постепенно се увеличават, а в други има незабавна и остра болка.\nБолката в хранопровода не може да бъде пренебрегната. За неприятни симптоми, трябва да се консултирате с специалист. Облъчването на болезнени усещания на други органи е възможно, тъй като локализацията на болката не е индикатор за увреждането на тази конкретна област. Изясняване на патологията и причината за симптомите може да стане само чрез изчерпателна диагноза.\nПосочете hyperechoic включвания в панкреаса какво означават те?\nЛимфо-фоликуларна хиперплазия на тънките черва\nЗащо може да има жълта диария при дете и какво да прави\nСпоред статистиката, от всички пациенти, които търсят медицинска помощ с стомашно-чревни проблеми, 80% са диагностицирани с гастрит. Болестта е възпаление на стомашната лигавица, настъпващо в остра или хронична форма.\nФуразолидоне: инструкции за употреба, аналози и прегледи\nКак да поглъщат крушката за стомаха


П. Маджаров - Свято заклятие - 16\n16. СВЕТЛИНАТА НА ХЛЯБА\n(Лазар Иванов Маджаров – род. през 1872 г. в с. Негован, Леринско, убит на 10 ноември 1907 г. в г. Лъджакьой, Дедеагачко, революционер, нелегален войвода на чета, член на главно ръководно боево тяло /ГРБТ/)\nДолу в пропастта бушуваше стихия. Властно и силно миришеше на море. Яростният вятър гонеше вълните. Гледката към морето го върна в детството. Поиска му се да се спусне по издълбания от хлапета отвесен улей и стигне до водата, за да усети хладината й освободен от бремето на вълнените дрехи.\nСурово и непристъпно бе това Черно море. Не се покриваше с детските му представи за спокойния Солунски залив. Къпеха се с махленските хлапета тогава от ранна пролет до късна есен. Връщаха се укротени, обгорели от слънцето със солена белота по бакърените телца и гладни. Майка му винаги неспокойна и ласкава, чакаше готова да ги нахрани.\nЗимното море той почти не познаваше. Мъгливите и почти безснежни дни минаваха в малката къщичка до черквата „Св. Димитър”, в която служеше баща му, свещеникът Иван Маджаров. Вардарското първоначално българско училище бе в черковния двор. Това бе едноетажна каменна постройка с четири учебни стаи и соба за учителите. Дар божи бе училището за майка му, защото до десетгодишна възраст децата й бяха винаги под око. Страхуваше се, когато те трябваше да ходят без нея или баща си в пълния с опасности град. От всичките й деца, Лазар бе голямата й грижа. Растеше крехък, плашлив и срамежлив. На тригодишна възраст се стресна от влязъл неканен турчин в къщата им в Негован. Започна да заеква. С годините в семейството тоя недъг не личеше, но появеше ли се чужд човек, детето се затваряше като в черупка. „Бог е милостив! - успокояваше я баща му, - ще порасте и недъгът ще изчезне!”\nИзчезваше, но в домашен спокоен кръг, а Лазар попадна в поприще, в което трябваше да увлича людете. Съдбата му се реши с постъпването в Солунската българска мъжка гимназия. Внушеното от татко му родолюбие се оформи и доразви в ученически кръжок\nот съкласниците му Гоце Делчев и Атанас Калфов, по-малките с един клас Борис Сарафов и Петър Николов Васков. Петър му стана най-близък приятел от юношеството. С него му бе съдено заедно да завършат житейския си път. Съучениците му го смятаха за саможив, небрежен в облеклото и учението. Не разбираха, че лекия му недостатък в говора предизвиква неговата затвореност. Неоправданите му смущения пред изпитите бяха причина да се раздели с доста от приятелите си, поели кой към университета, кой към военно училище. Лазар избра нелекия път на учителството... Почувства нечий поглед в гърба си. Знаеше, че появата му в Бургас е нежелана и следена от полицията. Дръпна по-ниско шапката си и опита с поглед полупразното казино. До влака за София оставаха още цели шест часа. Едно внезапно задържане, би осуетило пътуването. При обиск имаше достатъчни основани за това - револвер и комитетските пари. Видя вгйренчения поглед на млад елегантен мъж и веднага се познаха. Пет години бяха изминали от раздялата му с Данаил Константинов. Засмя се Данаил на необичайното облекло на отдавнашния си приятел, на дългата коса.\n- Гледах те повече от десет минути! Помислих, че не искаш да ми се обадиш!\n- Следят ме, може да ти донеса беля! - усмихна му се с изпитото си лице Лазар.\nС мисли и думи се пренесоха в Жеравна. Върнаха се към тригодишното им съвместно учителствуване започнало през септември 1894 година. Данаил идваше от ученическата скамейка. Лазар бе ветеран, имаше зад гърба си двегодишен учителски стаж в село Рила. Командирован бе със заповед на Министерството на просветата. Жеравненското прогимназиално училище стана третокласно. Учениците се бяха увеличили три пъти след изгарянето на Котел. До възстановяването на опожарения град, котленските деца щяха да учат в Жеравна. Другарството на шестимата млади учители радваше цялото село, но между Данаил и Лазар имаше някаква много здрава спойка.\nПонесъл в себе си още от Солун идеята на Македонското освободително движение, в първите месеци Лазар таеше всичко в себе си. Не можеше да се открие пред новите си приятели, защото всички те бяха расли в една вече свободна страна. Но веднъж един от най-младите учители, Данаил, заговори с Лазар за раните нанесени на българите от Берлинския конгрес, за робската орисия на българите останали по турския гнет. Тука в свободното старопланинско село той откри съчувственик на скритите си душевни вълнения, болезненото си чувство на изгнаник.\nПрез пролетта на 1895 година, след опита на поручиците Начев и Мутафов за въстание, вече се носеха слухове за освобождение на Македония и Одринско. До Жеравна достигнаха позиви на революционните комитети. Заеха се Лазар и Данаил да събират помощи за бъдещите въстаници. Събираха - пари, навуща, цървули. Обикаляха къщите, където знаеха или се досещаха, че има оръжие и събраните пушки и патрони укриваха в квартирата на Данаил. В името на добросъседските отношения, българското правителство забраняваше официалното подпомагане на освободителното движение в Македония и Одринско. Властите забраняваха, но Лазар и Данаил събраха около 50 пушки мартини, кримки и турски капаклии и над 2000 патрона. Временно оръжието престоя в Котел, докато го препратят в Бургас на Георги Минков. Щедра парична помощ на движението оказаха две хилядите македонци зидари, дошли да възстановяват изгорелия Котел. На Петровден, 1895 г. В местността „Изворова поляна”, когато котленци се черкуваха, двата жеравненски учители събраха македонските дюлгери. Кратко бе Лазаровото слово, но работниците разбързаха кесии с гурбетчийската си печалба и се надпреварваха да впишат в подписката имената си с по-голяма сума. На сборището пристигна околийският полицейски началник с трима стражари. Списъкът с даренията попадна у полицаите, но с невинните си думи Лазар успя да увери пазителите на реда, че събраната сума е за просветна дейност и ще бъде изпратена до македонските дружествени читалища. Малко им се сториха събраните пари, та ги доокръглиха с приходи от изнесеното театро в село Градец и ги препратиха в Македоно-Одринското дружество в Сливен.\nТри цели учебни години изкараха с Данаил в Жеравна, но никой не разбра за съкровените им стремления по освобождаването на Македония и Одринско. „Помниш ли как пееше и подскачаше в ритъма на песните?” - опита се да го развесели Данаил, защото сегашният Лазар му се стори суров и нелюдив. И Лазар запя с приглушен глас. По лицето на намръщения комита се разля детска усмивка та Данаил, който никога не пееше се опита да му приглася:\nБоли Яна бе’ло гърло,\nне е гърло, като гърло,\nми е гърло, мерджан зърно.\nНикой Яни не веруе,\nнито баща, нито ма’кя,\nни Янини девет бра’кя...\nТогава Лазар минаваше за най-спретнатия и красив от учителите. Подстригана по ботевски брада, елегантен костюм от европейски плат, през зимата с астраганен калпак и моден балтон. „Помни ли, всички се вглеждахме в хубавата чорбаджийска дъщеря Босилка, но тя спря ваклия си поглед на теб?” - размекна се Данаил „Но родителите й не я дадоха на голия даскал!” - допълни го Лазар.\nМечтаеха тогава да отидат заедно учители в Македония, но назначението се проточи, Данаил отиде да учи, Лазар сам пое пътя, който си бе избрал. Спомените от Жеравна бяха много, а времето за Софийския влак накъся.\n- С какво живееш? Пари имаш ли?\n- Много, пълен кемер с алтъни! - засмя се Лазар, за да отклони искрените намерения на приятели си. Парите бяха комитетски, не го излъга, но до тях той и с цената на живота си не би се докоснал за свои нужди. Но защо да обяснява, че личните му пари едва ли ще стигнат за времето, докато изпълни поставената му задача. Познаваше безкористната дружба на Данаил, но не можеше да наруши принципите си и да му довери, че собственото му портмоне е почти празно.\nОбодрителната среща с Данаил остана назад. Нощният влак го стовари в София. Разногласията на тридневния конгрес му се сториха леки, пред усилията да намери заветното оръжие. Колко трудно бе да превърне потта и труда на тия непреклонни във вярата си за свобода странджанци в патрони и пушки. Сега, когато гладът го измъчваше, обземаха го греховни мисли и съмнения. Защо ги караме да дават мило и драго? Ами ако това „драго” е само мираж и доведе до опропастяване на живота им!\nДвадесет дни вече обикаляше и се страхуваше, че може да се върне без да е закупил пушки. В първите дни ходеше в една от най-евтините шкембеджийници. После поминуваше само с хляб, а накрая нямаше гологани и за хляба. В запасания на кръста му кожен кемер имаше триста златни лири, за които и на ум не му идваше, че може да му откраднат. Кой би се усъмнил в тоя почти опърпан бездомник с износен костюм и изгубила цвета си пелерина, че носи такова богатство. Чувстваше сигурност от пистолета. Още десет, цели десет полугладни дни трябваше да чака, за тия толкова необходими пушки със съмнителни качества. Няколко пъти се насочи към дома на един познат, където бе сигурен, че ще намери топъл прием и легло за няколко дни. Три пъти обикаля край тоя дом и не се реши да потропа на вратата. „Но ти носиш толкова златни лири! Само с една би могъл да имаш храна и покрив над главата! - предателски\nго съветваше гладът. - Това не са пари, а мечти поробени!” - той не можеше да замени копнежа на робите срещу шкембе чорба.\nЕдна нощ напусна града и пое по широкото шосе да търси гостоприемството на Борисовата градина. Сутринта спасителната мисъл му дойде ненадейно. Преплете се в краката му тичащо вестникарче. Спомни си, че в редакцията на вестник „вечерна поща” има познат, не му отказаха продажбата на вестници. Надвечер на една пресечка от централната улица на София, Лазар викаше с пресипнал глас: „вечерни новини! Купете си вечерни новини!”\nВ края на учебната 1896/97 година Маджаров напусна завинаги Жеравна и отнесе със себе си спомена за черешооката жеравненка, на една несподелена любов. Данаил беше заминал да учи, а той се отправи към Солун. Видя се с родителите си. Посети родното си село Негован. Преспа в старата къща на баща си, стаята в която някога спяха децата. Облъхна го аромат на дюли и детски спомени, нощните разговори, които водеха с братчетата и сестричетата си под завивките...\nРаздели се с негованските си роднини и потегли по Неврокопско, защото вътрешната организация му бе поръчала да обикаля комитетите. В едно пиринско село му известиха, че екзархийската заповед за назначение е пристигнала. Тръгна за Лозенград, за да поеме длъжността главен учител на града и санджака. Пътя му мина през Одрин, където трябваше да се представи на председателя на Окръжния революционен комитет. Организацията в Лозенград, която му предстоеше да поеме по това време се оглавяваше от учителят Костадин Благоев.\nВ мъчителните дни след въстанието, когато го налягаха тежки мисли за погрома и болките от застарелия ревматизъм ставаха непоносими, той често си спомняше за пълните дни от пристигането си в Лозенград и лозенградци, които обикна завинаги...\nВръщаше се от училище. На улицата го срещна възрастна жена, спря се. От пълната си кошница му подаде едър грозд, налял се от благодатната земя. „Познава ли ме, стрино?” - запита я смутен Лазар. „Не, чедо, трябва ли да те познавам, за да те даря с радостта на труда си! Нали сме хора, това не е ли достатъчно!” - и го отмина озарена от усмивка. По дворовете все още не бяха угаснали огньовете, на които през деня са варили зимнина от захарни грозда и плодове. Ароматите на зряло грозде, ябълки, смокини и нарове изпълваха нахлулата нощ, идваха на талази от къщите, заели лекия склон със спомен за планината. Една до друга блестяха светлините, които грижливи ръце трябваше да поддържат... И сега колко\nпрогонени хора! Опитваше се да ги събере отново. Мъчеше се да свърже огньовете така жестоко разпилени.\nКогато в есента на 1897 година дойде в Лозенград, Революционната организация съществуваше, но в малките градчета и селата пръснати из Странджа и равнината имаше само отделни посветени люде. Връзката с Одринския комитет Лазар осъществяваше чрез Димитър Груев, лозенградчанин, по това време ученик в Одринската българска гимназия „Доктор Петър Берон”. А длъжността главен учител в Лозеградско му даваше възможност да обикаля селищата на санджака и да разпростира влиянието на организацията от Малко Търново до Бунархисар. Почивните дни и ваканциите превръщаше в походи за революционизиране на далечните селища. От това време бунархисаци станаха ревностни революционери. Наню Каиков, Кирил Калудов, Костадин Боруджиев приобщиха към движението всичко българско. В град Яна пръв Лазаров приятел стана учителят Димитър Айвазов. Завършилият гимназията в Одрин Димитър Груев вместо търговец, стана учител. Появата на неговия ученически струнен оркестър бе достатъчен във всяко село, за да увлече българите в „комитлъкът”. В празничните дни децата събуждаха възторзите на младо и старо по селата Пирок, Коюво, Кулата, Дерекьово, Малко Търново. А за панаирите в Бунархисар и местността Делиево, Маджаров издействува от каймакамина на Лозенград полицейска охрана за децата. Зарадва се каймакаминът на оказаното внимание. С дадените полицаи той бе сигурен, че даскалите няма да се занимават с комитлък. Маджаров бе спокоен, че безпрепятствено ще прави агитацията си. В Бунархисар напиха охраната в една от стаите, а в съседната проведоха нелегално събрание на комитета. „И докато ние се любувахме на бистрите води на Бунархисарските извори и ловяхме пъстърва в притоците на река Еркене, Лазар Маджаров разговаряше тайно и насаме с местните учители и селяни и ги агитираше да станат членове на Организацията” -след години ще си спомня Димитър Груев.\nДве цели години от легалната си дейност Маджаров броди из Странджа. Изучи местности, пътища, пътеки, села. Хората посвещаваше с голяма предпазливост и те поемаха кръста на бъдещето си освобождение. В навечерието на всеки неделен или празничен ден, той винаги бе стегнал раницата си за път. И ако някой от близките му го запиташе:\n- Накъде пак, Лазаре?\n- Не ме питайте „накъде”! Съветвам ви, никому не казвайте къде отивате, когато сте тръгнали на агитация! - отговаряше с\nусмивка. В края на 1898 година имаше вече свои добри помощници и верни на делото младежи: Янко Стоянов от Малко Търново, учител в село Раклица, Стоян Михалев от село Кулата, Стоя Николов от село Паспалово. И преди да мине в нелегалност успя да назначи за главен учител в Малко Търново Стефан Добрев. Помощниците му насаждаха освободителното дело, разясняваха на народа различията между ВМОРО и ВМОК.\nОще в Солунските ученически кръжоци и учителствубането си в България, Лазар бе оформил социалистическите си убеждения, но в дейността си за освобождение на Македония и Одринско не намесваше своите идеи. Посветил се бе изцяло на общонародното дело, в което участвуваха всички без класова, съсловна, народностна и верска принадлежност. Избягваше всичко, което би раздвоило народа. Търсеше връзките, които ги обединяват в борбата за политическа свобода и независимост. Хората от Лозенград не знаеха, че тихият главен учител на Българското училище оглавява тайната организация, на която всички се бяха посветили. Почувстваха се оскърбени, когато разбраха, че Екзархията го препраща за учител в македонското село Пехчево. Напусна Лазар учителството в Лозенград и завинаги. Екзархийският наместник бе донесъл в Цариград, че в една екскурзия с учениците си до Бунархисар, главният учител е ял яйца през Петровски пости. Вместо за Пехчево, замина за България, в Бургас, града свърталище на всички емигранти от Източна Тракия. Стана нелегален. във времето преди да премине турската граница, Маджаров успя да събере около себе си всички млади емигранти. В създадената „комуна” се хранеха с припечеленото от всички, говореха на напевния малкотърновски говор, пееха странджански народни песни и мечтаеха да преминат границата и съборят султанската тирания. С „комуната” успя да откъсне голяма част от младежите от дружество „Странджа” и да ги приобщи към ВМРО.\nС идването на пролетта се застяга за път. Чакаше да пристигне в Бургас Гоце Делчев и да поемат по дъхналата на кукуряк и теменуги Странджа. Водеше ги опитен задграничен куриер. Бяха трима агитатори - Гоце Делчев, Лазар Маджаров и Стоян Лазов. Лазар се бе предрешил като турски селянин със смачкан фес. Делчев и Лазов се бяха облекли в странджанска народна осия. Под дългите им ямурлуци не личаха обрамените манлихери. “трастната” седмица през март 1900 година прекараха в село ирок при Поп Пею Киприлов и Иван Потиров, а за великден ги срещнаха в Лозенград. Настаниха се в квартирата на учителя ван Тошев, в дома на овдовялата попадия на поп Полихрон. В\nнеколкодневния им престой, революционните дейци на Лозенград и околните села трябваше да разберат тактиката на вътрешната организация за водене на революционна борба: въстание, което да доведе до извоюване свободата изключително със силите на борците от поробените вилаети.\nИ на великден и в дните след него до Томина неделя, потокът от „гости” в дома на учителя Тошев и баба попадия не спря. Селяните от околните села пристигаха с пълни кошници и дисаги, за да почетат паметта на любимия поп Полихрон и донесат дар на добрата старица. Нощем прозорците бяха плътно затъмнени, за да не се досети лошо око за истинските гости на учителювата квартира.\nРано в понеделника напуснаха Лозенград и през село Дерекьово се озоваха в Малко Търново. Малкотърновци отдавна очакваха известните апостоли, а когато разбраха че идват се стъписаха. Стремежът им за свобода се скова от страхът пред угрозата да не усети местната полиция за дирените от властта комити. Тридневното престояване на Делчев и Маджаров внесе сигурност у малкотърновци и всичко младо и мъжко се залови да събира пари за пушки и джепане. Готвеха се да потеглят за Бунархисар, но внезапната пролетна мъгла скова ревматичното тяло на Маджаров. Вместо да поеме пътя с другарите си, той бе пренесен от малкотърновци през границата в Бургаската болница. Там го завари злокобното известие за „Керемедчиоглувата афера”. Заради неуспешното отвличане на богатия лозенградски лекар Керемедчиоглу от върховистката чета на Георги Танев, повлякоха към каторгите лозенградските и от околните села революционери. Стотици заподозрени напуснаха дом и семейство и потърсиха спасение в България. Все още болен, Маджаров подпомаган от Иван Котков и Петко Напетов тръгна по бургаските села да събират помощи за пострадалите. Но можеха ли с подаяния да се хранят стотиците млади и здрави мъже! Техните стопанства зад границата запустяваха, а те тръгнаха да аргатуват по чужди врати.\nСега задачата на Одринският революционен комитет бе да събира и сглобява изградената с толкова труд вече разорена организация. Маджаров трябваше да следи и не позволява преминаване през границата на чужди за Лозенградско чети и лица и се внася оръжие, което „не е поискано от вътрешната организация”. Обидата от поражението предизвикано от върховистите бе така голяма, че Маджаров отказа от нужните и с големи усилия издействувани чрез Георги Минков от върховния\nкомитет в София револвери. В селата на Странджа дрънчаха вериги, съдеха и препращаха в Мала Азия осъдените българи. Малък се видя терорът на властта от войската и башибузука, та тайно поддържаше и разбойническа шайка. Сновяха разбойниците по селата посред бял ден. Водеха ги Мехмед Айтозлията, Дели Биназ и Али Пехливан Деведжията. Шайката върлуваше в околните на Лозенград села, държеше в страх и без това наплашеното и изтормозено население. Избиваха срещнатите по пътя, ограбваха всеки у когото разбираха, че има скътани пари. Бандата имаше свое сборище - „Кукурдане”, местност гориста и със студени извори в сърцето на планината.\nВ лятото, по време на жетва, Маджаров премина границата край село Голямо Буково. Пристигна в село Каракоч, когато разбойниците бяха отвлекли лозенградчанина Тодор Михалчев. Бяха го причакали в местността „Иванов бунар”, когато пътувал с магарето си от Кулата за Дремеджал. Живота на дребния пътуващ търговец бяха оценили на 400 златни турски лири. Петнадесет лири имала Тодоровата жена и ги отнесла на разбойниците, но се върнала в Лозенград без парите и мъжа си. Дали й бяха срок да брои останалите лири на изпратен от разбойниците човек. Хванали овчаря дядо Станко Кофчазлията и го пратили при жената на пленника за парите. Но дядо Станко преди да отиде в Лозенград се отбил в Кадиево при Маджаров, та го уведомил за мястото където ще го очакват разбойниците. Уговориха се щом дядо Станко се върне от Лозенград, Маджаров с хората си да тръгне по стъпките му.\nОще през деня няколко кадиювченки бяха изнесли пушките на четниците в гората. Когато се смрачи, Маджаров и помощниците му Георги и Димитър Шопови, Или Митошев, Панайот Желязков, Михаил Василев, дядо Пею Киришлията и сина му Рали Пеев, стигнаха пазлачивата местност „Ташладжа йолма” и залегнаха да чакат дядо Станко. В лунната здрачина забелязаха задалите се от село Ахмачево двама турци. Носеха пушките си на рамо и се движеха на прилично разстояние един от друг. Посоката им бе към село Алмаджик. Времето им бе достатъчно да пропълзят от двете страни на пътя и да ги уловят. Хванаха само първия. Другият пъргав и съобразителен убегна. Не се надяваха, не биха могли да допуснат, че заловеният е най-големия им очакван лов. Едър и силен бе турчинът, та преди да го поведат през храсталаците се изпотиха докато го озаптят. На малка поляна всред драките, близо до вековната кория на село Каракоч, бабаитинът почти ги разочарова. Преди да го разпитат той призна пред насочените пушки, че е\nМемед Айтозлията. Стъписаха се. Айтозлията стърчеше с цяла глава над едрите кадиювчани. Такива като него се раждат да красят света и за разплод. Смяташе се за турчин, а в жилите му сигурно нямаше и капчица анадолска кръв. Беше от типа на ония светлокестеняви български мъже, чиято хубост се възпява в песните. Яката му пехливанска снага опваше салтанатлийско скроеното му рухо, но страхът му го предаде. „Бабаитите са най-често страхливи!” - помисли си Лазар. Той знаеше, че всеки един от придружаващите го мъже бе готов да свърши със залобения. Прие кръвта на жестокия престъпник, наплашил селата на половината санджак, за да даде пример. Планинският въздух върна самообладанието му и той покани смълчаната си дружина да тръгва.\nВърнаха се в Каракоч, чакаше ги в дома си Михал Василев. Селския коруджия изпратиха да погребе трупа, а те всички в зори поеха към сборището на разбойниците. Движеха се из храсталаците, а пред тях на прилично разстояние по пътеката вървеше дядо Станко. Жената на пленения Михалчев бе успяла да събере още 80 лири, които овчарят зарови в едно лозе след като излезе от Лозенград.\nЗалегнаха около малката поляна, където разбойниците бяха наредили на дядо Стойко, че ще го чакат за парите. Дойдоха от най-неочакваната за четниците посока. Налетяха на Панайот Желязков и той стреснат, успя да събори само един от шайкаджиите. Озлобени от първия си до сега неуспех с гяурите, те запалили вързания си пленник в корубата на старо горено дърво. Един се „предал” на властта. Двама полицията „заловила”, а останалите забегнали към Люле Бургас - такава бе официалната версия на полицията за разпиляната разбойническа група. Арестуваха дядо Станко като „ятак” на Айтозлията. Разгласиха, че благодарение на полицейската намеса са намерени и върнати парите на Тодор Михалчевата вдовица. Задържаха сина му Димо Михалчев. Искаха чрез него да разпространят, че баща му е бил отвлечен и изгорен от комитите.\nПо целия санджак и по Одринско се разнесе новината. „Маджаров убил Айтозлията” - носеше се крилатата вест и потъпканата вяра у раята възкръсваше, защото смъртта на разбойническия главатар бе последвана от премахването на двамата платени шпиони, ислямизирани българи от село Карахъдър. Тях Маджаров ликвидира с помощта на Петко Напетов. Предстоеше му по-сложното - укрепване комитетите по селата, формира първата си постоянна нелегална чета: Лазо Лазов от\nЛозенград, Яни Попов от Карахъдър и Янко Стоянов от Малко Търново. С тях Маджаров обикаляше селата Кулата, Пирок, Дерекьово, Карадере, Курията, Коюво, Тас тепе, Пейчова махала, Горна и Долна канара, Кофчаз, Каваклия, Карахъздър, Енимахле, Докузюк, Бунархисар. Съживяваха разколебаните комитети, набираха нови членове на организацията. След първите обиколки разделиха района на три участъка: Лазов и Янко Стоянов поеха планинските села, Яни Попов плоския район, селата южно от Лозенград. И в периода на зимата 1902/1903 г. комитетите навсякъде вяха възстановени.\nВ една привечер Маджаров и Станко Бойчев пътуваха от Каракоч за Лозенград. Край лозята видяха вързан кон, а до него заспал млад турчин. Извадили пистолети, двамата внимателно приближиха до спящия. Станко бе готов да стреля, но Лазар го възпря: „Ние се борим против Турция, а не против турците!” Събуди турчето, качи го на коня и му поръча: „Кажи на баща си, Маджаров ме качи на коня и ти праща много здраве!” „Благодаря, господине!” - изфъфли пияният. А двамата нелегални се прибраха след него в града.\nБеше през лятото на 1902 година. Четата пристигна от Каваклия в Енимахле. Събрание направиха в къщата на Алекси Темелков. Само селския свещеник, поп Георги, не пожела да дойде и това принуди Маджаров да остане с хората си и за следващата нощ Подмениха квартирата и там извикаха попа „да чете на болно дете”. Стресна се попът от вида на комитите, но се заинати. Не искаше да полага нова клетва, щом веднъж се е клел пред владиката, ала извадените кама и револвер му внушиха смирение. С разтреперан глас клетвата повтори, и хайдушкия кръст целуна и пред иконата чинно се прекръсти. А Маджаров си тръгна от Енимахле със сигурното чувство, че цялото село е поело пътя към въстанието. Отдавна бе разбрал, че хората се чувстват сигурни и единни, когато няма в селото човек извън организацията.\nОт Енимахле пристигнаха в Докузюк. Там нова изненада ги очакваше. Не бяха се настанили в квартирите, когато в селото пристигна жандармерийският чаушин Халил с петнадесет стражари. Още с пристигането си, Халил побърза да се осведоми от кмета не е ли идвал в селото комитата Маджаров. „Не сме го чували, чауш ефенди!” - успокои го кметът и нареди да отнесат на „гостите” ведро ракия. Приготвиха им празнична трапеза, викнаха селския гайдар и веселбата на жандармите осигури спокойно провеждане на комитетското събрание. На сбирката някои от по-заможните селяни не се явиха. Халил чауш напусна селото доволен.\nМаджаров не си тръгна, докато всички мъже от Докузюк не целунаха револвера и камата и не се прекръстиха пред иконата.\nПо целия санджак мълвяха с радост и чакаха с трепет появата на Маджаровата чета. Само архирейският наместник и главният учител в Лозенград, от страх или криворазбрано родолюбие злословеха по адрес на войводата. Много му бяха грижите на Лазар, но не пропусна да удостои с внимание двамата си „приятели”. Дъждовен бе денят и предразполагаше към дрямка и неканени гости. Потропа се на архирейската порта. Слугата сънно я отвори и срещна будния поглед на едър овчарин, загърнат в ямурлук. Чинно се помоли овчарят да го отведе при дядо Кесарий. А старецът вече се готвеше за обедна дрямка. Свали мократа си аба гостенинът и пистолетът му студено погледна стопанина на къщата.\n- Дядо, позна ли ме? - меко прошепнал овчарят.\nНе можа светият отец да командва нито разтрепераните си крака, нито страха в гласа си.\n- Ти ли си, господин Маджаров?\n- Аз съм, дядо, хайдутинът, нехранимайкото! - а пистолетът макар и празен, продължаваше да се приближава към туловището на Кесарий.\n- Прости ми, синко, ако съм сгрешил! - сега молитвата на архирея била по-искрена от ежедневните отправени към бога. Измоли живота си божият човек, но тоя път вместо плата за труда си, трябвало да отдели от спестяванията си 25 златни лири в полза на народното дело.\n- Отче, бъдете спокоен! Вашите лири ще бъдат използувани за право божие дело! - сега гласът не заплашваше, а увещаваше с уверена съдбовност и вяра в изречените думи. Страхът у Кесарий се замени със смут. Почувства, че го замесиха в нещо, което отрича, а бе длъжен да търпи.\nСъщата участ сполетя и главния учител Иван Грудев, но към него архангелът в овчарски дрехи прояви снизхождение. Откупът „за живота му” струваше само десет златни лири. Преди да напусне домовете и на двамата, Маджаров ги предупреди: „С четата съм в местността „Кара кая”, иди да съобщиш на властта да ни залови!” - но нито един от двамата нямаше намерение да съобщи за неочакваното съобщение на Маджаров.\nНа Кукеровден 1903 година Лазар се случи с четата в село Тас тепе. Събранието с мъжете проведе в черквата, докато кукерите обикаляха по къщите. Слушаха мъжете бавната му реч, а у един от тях се прокрадна съмнение: „Господин Маджаров, вие сега като\nходите и се скитате толкова години, кажете ни, как ще се освободим от турците? Русия знае ли? Руският цар ще ни помогне ли?” всички се бяха вторачили в Лазар, а той потръпна и се наежи. Да спре гнева си към подобен въпрос му бе трудно, но болката от робската психика на тоя беден народ го смаза. Лазар изгуби плавната си реч и им обясни със заекване: „Ние си имаме султан Хамид, та няма защо да мислим за друг цар. Борим се за освобождението на всички народности в Одринско и Македония и разчитаме само на свои сили!”\nГлавната заслуга на Маджаров към вътрешната организация в Тракия бе упоритата му борба за изглаждане отношенията с върховистите. Той не се огъна под натиска на върховия Македоно-Одрински комитет (ВМОК) в София нито на конгреса през април 1901 година, нито на следващия през август 1902 година. Цялото му внимание на организатор в Одринско бе да не допусне върховисти да вземат ръководството в някои от селата. Свика събрания в българските погранични села Граничар, Паничарево, Ясна поляна и на тях покани върховистите от района и уличените в разбойничество. Едните прикани да се върнат в редовете на вътрешната организация, вторите предупреди да се откажат от позорния си занаят, защото народът поел пътя към освобождение с тях не ще се церемони. В тая негова дейност първи помощници му бяха Асен Хадживасилев и Петко Напетов. В писмо до Хадживасилев от 7 ноември 1901 година Маджаров изложи позициите си за бъдещето на вътрешната организация: „...Трябва напоследък да се споразумеем. Положението ми, което миналата година беше много неопределено, захваща да се уяснява и вместо прислужник на вътрешни приятели, трябва да се поеме една по-активна работа... Всички наши приятели в Одринско се съгласяват върху поставянето на вътрешната организация на съвършено независима почва, сдружена и силна сама по себе си... Ето защо ти предлагам да ми станеш един другар...”\nНа конгреса от 13 до 15 април 1902 година в Пловдив, Маджаров застана против върховизма. Конгресът утвърди извършеното вече разпределение на Лозенградския санджак в три района: Лозенградски с войвода Лазар Маджаров, Малкотърновски с войвода Георги Кондолов, Бунархисарски с войвода Тодор Шишманов. Тримата войводи се завърнаха и със сила отнеха пограничните складове от цончевистите преди да заминат с четите си по своите райони. За обиколката си в Лозенградско Михаил Герджиков след време обобщи: „Из Странджа планина аз намерих добре наторена почва. Оставаше само да се канализира и нареди по образеца на\nмакедонското движение. Това става лесно и с бързина по две причини: първо, че войводите са проникнати от същината на общото дело, и второ, че българите в Одринско са по-податливи на организиране, понеже по природа са по-културни... Всички одрински нелегални дейци са предани на делото хора. Маджаров и Кондолов са прочути войводи.”\nТурските власти знаеха за организираната борба на българите в Тракия. Търсиха поводи и непрекъснато правеха опити за нейното унищожаване. На 18 април 1903 година бе заловен и арестуван с една кримка и една кама куриерът на село Коево. Неизтърпял мъченията, той издаде всичко, което знаеше за готвеното въстание. Нова вълна от терор заля цялото Лозенградско. Населението напусна селата и потърси спасение в горите. Башибузукът нахлу в изоставените селища и ги опустоши. Близо 12 хиляди бежанци минаха в България под охраната на четите. Други останаха в горите и след месец се върнаха в разграбените и разорени домове, затворите наново се изпълниха със заловени дейци от Лозенградско. Всички досегашни усилия, цялостната организационна дейност бе в смъртна опасност. Лазар бе покрусен, страшно изтерзан от разгромения, създаден с толкова усилия революционен район.\nДва месеца след грозните събития се проведе конгресът на „Петрова нива”, за насрочване на предрешеното в Солун въстание. Измъчен от провала в Коюво, Маджаров не искаше да бъде включен в Главното ръководно боево тяло (ГРБТ). Но по настояване на делегатите той бе избран заедно с Михаил Герджиков и Стамат Икономов. Замина след конгреса за района си с тримата участъкови войводи и четниците. На връх Марковец, след кратко съвещание четите потеглиха за участъците си, за да подготвят населението. Маджаров остана с четата наЛазов в местността „Хайдутина” -място централно между селата Дерекьово, Чеглаик, Кулата, Крушево, Коево, Кофчаз, Кадиево и Курията. Височина непристъпна всред вековни буки и буйни планински потоци.\nВ края на юли ГРБТ събрано на връх „Циганка” определи датата на въстанието - 6 август 1903 година.\nЗавърнал се на „Хайдутина”, Маджаров даде разпоредбите си на участъковите войводи. На 2 август, Лазо Лазов вече знаеше, че на неговият отряд предстои разгрома на турския гарнизон в село Дерекьово, да завземе селото и прекъсне главният път Малко-Търново - Лозенград.\nВ зори на 5 август започна голямо оживление в лагера. По нареждане на войводите бяха пристигнали всички легални членове\nна организацията. Към обяд събраните надхвърлиха 300 души. Никой от дошлите нямаше право да се връща назад. Към четири часа всички бяха строени и подредени на малка поляна. Дойдоха войводите. Всред строените въстаници застана Маджаров. Обхваналата го възбуда се предаде на събраните строени мъже. За първи, може би за последен път Лазар говори като истински оратор. Пламъкът му преля у въстаниците и той за миг повярва, че народът е натрупал гняв и сили, за да премахне от земята си робството, тъмното петно върху картата на Балканите: „Бойни другари, четници, братя българи! Дойде най-после денят, който с трепет на сърцата очаквахме. Настъпи и часът, когато ще ремерим силите си с нашия вековен тиранин, с властелина и рабителя на нашия честен и упорит труд, с този, който азполагаше с нашия живот и имот и безнаказано оскверняваше нашата чест... Досегашни роби на турския султан! Повдигнете ордо покрусените си чела и стъпете здраво на собствените си зака! Захвърлете сърпове и паламарки; изоставете дом и дечица, овце и говеда, пастирски криваци и колиби; нарамете пушки буйлии, препашете саби френгии и с бомби в ръце скъсайте робските вериги! Нека всички дружно извикаме: „Долу турската тирания! Да живее свободата! Да живее свободна Тракия! Да живее свободна Македония, за която нашите братя зад Рила и Пирина вече 17 дни се борят като лъвове!...”\nТочно в полунощ на 5 срещу 6 август въстанието започна. Обяви го с пушечен изстрел Маджаров. Пощата бе превзета и телеграфният апарат изваден от строя. Лежаха повалени телеграфните и телефонни стълбове в околността на Дерекьово, и на север към Малко Търново, и на юг към Лозенград. Но гарнизонът остана непревзет. Пропуснат бе шансът в нощната атака. Без жертви в боя, но и без краен успех завърши внезапното нападение. Въстаническия отряд бе принуден от войската, преди изгрев слънце да напусне село Дерекьово. Жените и децата не можеха да останат всред настръхналия гарнизон. Избягаха и се изпокриха в гората без храна и завивки. Войската от Лозенград настъпи, плячкоса и опожари голямото и лично странджанско село.\nНачалният успех на въстанието изплаши и обърка турците от Лозенград и района. Въстаналите българи ликуваха... Но краят на тържеството дойде за по-малко от месец. След първите успехи и радости заприиждаха жестоките съобщения. Всяка нова вест носеше смъртна заплаха за въстанието. От Велика, от Инджекьово и Самоков, от към морето, от всякъде идваше нашествието, настъпваше по всички пътища от юг. Изплашените и скрили се\nпрез първите дни в Малкотърновския гарнизон войски сега се бяха развилнели. Заеха изоставените постове. Причакваха, убиваха всеки срещнат. А от юг лавината от аскер, арнаути и башибузук идеше и помиташе всичко...\nПалеха всички селища на Странджа. Лазар виждаше тия многобройни села, тия стари църкви, тия спретнати къщи с дървени обшивки, с железни решетки по прозорците и градинките с цветя пред тях, които бяха служили до сега. Когато гледаше от високия връх, му се струваше, че „горят” не е истинската дума. Защото над селата и горите имаше само неподвижен дим, нещо като белезникава пелена. Нямаше пламъци които пращят, греди които се пръскат и вихрушка черен дим. Нямаше нищо освен това сивкаво мляко, смразено в огромен котел. Само през нощта пожарите очертаваха своите точки. Ще се излекуват ли тия села? Ще се излекували тая гора, която огънят разяжда като болест. А хората! Тия безкрайни върволици убити и премазани от умора и скръб хора! Това наложено, предопределено въстание, което той на конгреса не можа да отложи! И още щом го обявиха, поради невъзможността да нападат, почнаха да чакат да ги унищожат. И така стана. Бяха наредили снопове жито, за да надвият оръдията. Снопове жито, хлябът на тоя изстрадал народ не струваше нищо. Унищожението бе извършено. Нямаше вече въстаници, ни резерви, ни връзки. Рискът бе приет. Сражението изгубено. Сега приемаха смъртта. Неприятелят бе разбрал един очевиден факт и го използува. Безнадеждната борба вече бе безполезна. Изгубиха играта и смъртта на толкова невинни не ще промени нищо. Поражението бе пълно. То можеше да се измерва само с броя на мъртвите и похабения и разпилян човешки труд. Чувствуваше се остарял и разнебитен. Тъмното усещане на вина се бе просмукало в кръвта му. Повярвал би че е мъртъв, ако не беше тая болежка в сърцето, която го глозгаше като жива. Потъваше в неясни мечтания, връщаше се в детството всред братята и сестрите си, окриляни от строгата обич на родителите. Детството, тая обширна територия, откъдето всеки от нас е излязъл и никога не може да се върне... Първите дни на това въстание бе детството на тоя народ, от което го изтръгнаха с кръв, към което нямаше никога да се върне... Душата го болеше. Какво сторихме! Разплакахме майки и повикахме смъртта! Осиротихме толкова невръстни деца! Защо оживяхме!\nБяха изградили лагери, остатъци от свобода на българска земя, скръбна почивка на страданието. В тях се бяха приютили изгнаниците от десетки села с децата и имота си, всичко което\nса успели да опазят от беса на турците бе домъкнато на гръб, на магарета и дребни коне, на волски коли. Бяха превърнали крайселските поляни в катуни. Донесената храна и оцелелия добитък бяха общи.\nЕсента Лазар прекара в Бургас и София. Време на неизвестност и мъчително очакване. „Четяхме вестници. Маджаров крехко се смееше, когато срещнеше някоя статия пълна с морал, от автор без морал. Веднаж четейки една такава статия, ето ти авторът насреща ни. Лазар смеейки се, го викна и му каза: „Абе, М., ти вярваш ли на това що си писал!” - спомня си за дните след въстанието Димо Янков.\nПрез февруари 1904 година, задграничното представителство на Одринския революционен окръг свика конгрес във Варна, за да даде своя отчет от въстанието. С рана в душата Лазар изля безкрайната си горест по наложеното от „горе” въстание. Прие възложената му дейност на задграничен представител, защото освобождението на Тракия бе станало същността на живота му.\nГодините 1904-1907 прекарваше изключително в Бургас, Ямбол и Пловдив. Понякога бе задължен да ходи в София. Там се събираха и провеждаха редките съвещания и вземаха решения по настоящата и бъдеща дейност на организацията. Мъчителни му бяха тия пътувания до София. Оттам всичко изглеждаше по-лесно, а страданията на тракийците забравени. Бързаше да се върне в Ямболския район, където стоенето му бе почти необезпокоявано от полицията и можеше да се среща със своите любими лозенградци. Когато беше всред тях, живота му се струваше по-спокоен и лесен, забравяше угризенията от миналата катастрофа. Струваше му се, че тия добродушни и с непомръкващ дух тракийци, му даваха вяра да се чувствува човек. Здрава бе връзката му с бежанците от Лозенградско. С тях беше щастлив, лишен от настоящето, загърбил кървавото минало, той живееше с тяхното бъдеще. С тях наивните миражи се превръщаха в реалност, копнежът да видят Тракия свободна му се струваше осъществим.\nРазболя се. Лежеше в болница скован от ревматизъм, измъчван от жестока кашлица. Болничното усамотение го угнети. Мислеше се забравен от всички. Не се надяваше на нищо. Тогава дойде писмото на Петър Васков:\nГоворихме - наглася се. Ще ти отпуснат храна и цяр. Няма да си в болницата. Питаха ме за път колко да ти изпратят. Отговорих 20-тина лева ще ти стигнат. Така щото ще те чакам час по-скоро\nда те видя тук и час по-скоро здрав. Ти знаеш какъв интерес имам аз, па и Одринско, да те видим способен да продължим миналото. Аз исках да ти пиша по-дълго, но като се видим, ще ти кажа това устно.\nДнес ти изпратих 20 лева.\nСофия, 1 август 1907 година\nЗабрави, че е болен. Забрави, че подутите му стави не му даваха мира денем и нощем. Трябваше да се срещне с Петър. Трябваше да подготвят замисленото заминаване за Западна Тракия...\nИзвади завитата си във вестник закуска. Дъвчеше сухия хляб и солено сирене, докато торбата със сварения овес пареше подутите му стави. Когато горещата торба щеше да изстине, а набъбналите от влажната топлина крака почувстват леко облекчение, щеше да си подсуши, с памучни парчета и намаже с мехлем от орлова мас. Колко години вече се цереше с тоя облекчителен мехлем! Беше през зимата на 1900 година. Пътуваха от Бургас до Велика. Сто и петдесет километра през мъгли, през сняг и виелици заедно с Тодор Шишманов. Водеше ги велишкият куриер Вълчо Николов. Подутите от ревматизма и разранените от пътуване крака го повалиха щом прекрачи вратата. Не можеше да мърда. Домакинята, баба попадия, майка на велишкия ръководител Васил Попов, мажеше болните му крайници и го караше да ги държи край огъня, та целебната мазнина да проникне дълбоко до болните мускули и стави. А в къщата се бяха събрали всички роднини и близки на домакина: брат му Димитър, зет му Димитър Заеков, свещеникът Иван Казаков. Имаше и други, които сега не можеше да си спомни. Дошъл бе и извиканият с шифровано писмо ръководител на комитета от Малко Търново, Димо Янков. Какво им бе говорил, след това изтощително пътуване и болест, но всички събрани в къщата се разнежиха. Петдесет лири събраха тая нощ за въоръжаването на Величани. Радостта от успеха го накара да забрави болките и вземе участие във веселбата на новопокръстените другари. „И аз се бях размекнал - усмихна се тъжно, - та подарих последните си две бомби на Димо Янков.”\nАми нощта срещу свети Андрей Първозваний! Но тогава все още бе здрав. Нямаше болезнения ревматизъм, проклетата малария терциана и тая заседнала в дробовете му кашлица, която ги разяждаше с настойчива упоритост. Беше го поканил каваклийския учител Стоян Бежанов. Предстоеше му сбирка с няколко от най-будните младежи на околността. И точно в тая нощ, студена и\nснежна, на Бежанови пристигна и друг, нечакан гост, каймакаминът на Бунар хисар. Отдавна той си имаше дослук с каваклийския даскал „Устоян”. Сега Сабри бей минал от Лозенград през Каваклия решил да погостува на добрия си приятел. Уплахата от внезапното пристигане на турчина биде разсеяна от Лазаровото спокойствие. Главния даскал от Лозенград бе дошъл да ревизира училището в Каваклия. Разбрал, че Маджаров ефенди е завършил Солунската българска гимназия, каймакаминът поведе разговора на френски. Допадна му младия българин. Беят усети, че главният учител му прави отлично впечатление със своята интелигентност, свободния си говор на френски език, типична за българина устойчивост и една излъчваща се смелост, която се стреми да прикрие.\nДомакините подготвяха вечерята, искаха да се отсрамят с изискани гостби. Но на младият бей и учителя бяха по-интересни обичаите извършвани на „Андреевските вечерни”. На широката, за голямо семейство софра подредиха обредните ястия и хляб. Бащата на Стоян посипа червените въглени в пръстената кадилница с тамян. Прекади гостите и цялата трапеза, целия дом, обора с едрия добитък, кошарата със стадото, дори кокошките в курника. Седнал на софрата, разчупи големия колак на коляно и раздаде всекиму по парче. Насядалите край софрата българи се прекръстиха. Взели с лъжица от вареното жито, всеки хвърляше зърната високо и изговаряше Андреевската благословия за плодородие и здраве. Но най-интересното от вечерята бяха „коледарите”. Тайната среща на Маджаров с младежите се отложи за утре. Сега момчетата трябваше да покажат старинния странджански обичай пред гостите. Стоян Бежанов бе преценил точно кога да дойдат в дома му. Със започване на коледните пости, младежите посещаваха всеки дом, където гостуваха външни хора да ги поздравят с коледарска песен. Потропали на портите и влезли в дома, младите хора се „смутиха” от каймакамина и главния даскал. Окуражи ги поканата на бея и те захванаха песен за Крали Марко:\n...Ой Слънце, слънце, ясно греило,\nмо’ре кат грееш то’лко високо,\nто’лко високо и на широко,\nти ня ли видя моегок сина?\nЯсното слънце тихум говори:\n- Ой, бабо, бабо, Маркова майко,\nи да го видя, не го познавам...\nЗа да не сложат по-долу лозенградския главен учител, подеха и за него друга коледарска пак за Крали Марко песен:\n...Запил ми се Марко юнак,\nдряно ми, дряно по’ле,\nсъс деветгочко вино червено,\nсъс три ми гочка бяла ръкия,\nдряно ми, дряно поле...\nГостите дариха младите коледари. Сабри бей трогнат и възхитен, уверяваше домакините и новия си приятел за неповторимо приятно прекараната нощ. Чак след пет години, през 1903 година, бея вече големец в Цариград, щеше да научи, че лозеградският даскал ефенди е един от водачите на въстанието, че нощните коледари Яни Попов и Илия Митошев са били негови помощници, че Иван Темелков Котков е загинал в бой, че Димитър Хаджиев гние в тъмница...\nДо мазането с мехлема все още имаше време, защото горещият овес продължаваше да пари изнежената кожа. Измъчваше го предстоящото пътуване, чувството за самотност го преизпълваше. Пресегна се да вземе хартия и молив. Точно в тоя момент му се искаше да бъде с Яни Попов. Не можеше да тръгне преди да се прости с незаменимите си лозенградци. Почувствува се виновен, че тръгва без да се сбогува.\nНалага се да тръгвам, а няма време да се видим. Замисленото пътуване не е внезапно, поканата ме свари неподготвен, защото решението е отдавнашно. За първи път отивам в тоя край и се надявам, да срещна хора като вашите лозенградци. Другарите с които заминавам са ти познати. Някога като се видим, ще ти разказвам...\nГлавата го заболя от тази раздяла, не можеше да събере мислите си. Той забрави болките, започна приготовленията за път. Извади из под леглото мукавения куфар, който се беше втвърдил и преброи патроните. Пистолетът хладно го опари, когато го разгъна от памучния парцал. Прибра го под бозавата куртка. След това намаза ожулените капаклии вадени цървули с мас. Шаеченият бозов панталон беше още здрав.\nПодреди единствения си костюм, няколко захабени ризи и чорапи и ги остави в хана на братя Чолакови на „съхранение”.\nРаницата беше готова. „Е, добре - каза си уморено Лазар, - аз тръгвам!” Повдигна раницата. Беше нормално тежка, в която се бе подредил целия си живот.\nПотеглиха както винаги нощем на юг към Дедеагачко. Там ги чакаше, бяха го уведомили, някогашният учител на село Раклица, Лозенградско и сегашен войвода на Беломорието Бойко Чавдаров.\nБяха петима души: Лазар Маджаров, Петър Васков, доскорошен председател н Одринския революционен комитет, Георги Гешанов войвода и четниците Яни Милков и Чанко Тодоров Карабраканов. Границата пресекоха при село Турско поле (Равно поле) и се отправиха за Лъджакъой. минаха селата Попско, Гугутка, Долно и Горно Луково, Малък и Голям Дервент. На 3 ноември се спряха в село Пишманкьой. Препратиха куриер със записка до Бойко Чавдаров да ги посрещне в Балъкьой. В двудневния престой изпратиха писмо до Одринския революционен комитет да организира околните селища и уточни делегатите за предстоящия конгрес. Отговорите от Одрин щяха да очаква в село Лъджакъой. Потеглиха през Чермен на 9 ноември. Вечерта в Лъджакъой до късно обсъждаха готвения конгрес. Обмисляха споровете, създадени между вътрешната и външната организации. Сутринта преди изгрев слънце разбраха, че са обградени...\nДушеше го кашлица, краката му не искаха да се движат, но той подкрепен от Гешанов изкачваше голата височина край селото, където завинаги щяха да секнат болестите на измъченото му тяло.\nТам на стръмната, оградена от всички страни с аскер могила те разбраха, че ще дочакат своя час. Заели позиция, шестимата бунтовници се отбраняваха, но обръчът настъпваше с куршуми и експлозии. Лазар бе навикнал да щади в битките хората, да не ги подлага на безсмислена опасност. Какво направиха сега, всички те изпитани водачи! Сами се натикаха на смъртта. Лазар знаеше, че когато водиш хората, всичко лежи на твоята съвест. Защото в сражението няма репетиция, в която да играеш отначало на проба, а после както трябва. В битката няма чернови, които можеш да скъсаш и препишеш на чисто. Тук всичко се пише с кръв, всичко от начало до край, и ако превишиш властта си - това значи кръв, а ако не я използуваш в миг на необходимост - също е кръв. Днес, в тази последна битка, всеки отговаряше за всички, а попаднаха в капан.. Не мислеше за себе си. Чувстваше се виновен, отговорен за другарите, които бяха край него... И за хората, хората, които загинаха преди и след въстанието, и тия по затворите и каторгите и посечените и изгорените. Той усети зад себе си мълчаливата тълпа на мъртвите, които вече нямаше да чуят онова, което той\nчува сега и почувствува, как сълзи напират в гърлото му. Собствената му смърт му се струваше без значение, наред с онова, което беше станало - с несполучливото въстание. Прецеждаше мислите си една по една, бавно и начумерено, като преживяваше тежко случилото се.\n... Водеше ги на север към границата. Не знаеха къде действително е врагът. Тоя който настъпваше зад тях, другият, който вече бе заел граничните постове и ги очакваше из засада, третият, най-коварният башибузука, който не знаеха от къде ще изскочи и къде ги причаква... Това беше една от най-мрачните трагедии на ония дни. Трагедията на хората, които умираха под артилерийските обстрели, съсичани по пътищата от настигналите ги аскери и арнаути. Падаха под ятаганите на башибузука преди да са стигнали границата. Вряза се в мозъка писъкът на жена, изпуснала в паника едно от децата. Беше ги понесла две. Едното на гръб, другото в ръцете. И съвсем близко до границата, когато спасението беше на крачки от тях, ги обкръжи аскер и башибузук. Не знаеха в каква посока да бягат. Хукна майката през храсталаците и когато капнала от умора се повали без въздух в гърдите, разбра, че едно от децата го няма. Лазар бе пристигнал с хората си на време да прогони развилнелите се убийци. Събираха пръснатите из гората и откриха майката в някакъв ров. В първия момент тя ги изгледа с неразбиращ поглед, стиснала в ръце оцелялото дете. И познала, че идващите към нея мъже са свои, писна. Тоя писък завинаги остана в паметта му. Плачеше не една жена, а цялата земя. Цялата земя ридаеше за загубената си рожба. И невероятната случка с намереното от четника Димо Аянов дете и името на майката, Рада Райковица и двамата от село Дерекьово, сега съвсем ясно изплуваха из паметта му...\nСтреляше. Прицелваше се внимателно, защото ръцете и зрението все още не му изневеряваха. Караше опитващите се да се надигнат от прикритията си аскери да залягат и си мислеше за една проста картина от времето, когато все още обикаляха села и колиби да „покръстват”. Надвечер видя малко село. Беше се проснало на нисък хълм; тъмнозелените градини облени от червената светлина на залеза; над покривите на къщите се виеше дим, а по билото на хълма, на фона на заника, момчета подкарваха коне на паша. Селското гробище достигаше съвсем до пътя. Селото беше мъничко, а гробището голямо - целият хълм беше покрит с кръстове, почупени, изкривени, стари, измити от дъждове и снегове. И споменът за малкото селце и голямото му гробище и несъответствието между едното и другото - всичко взето заедно,\nразтърси душата на Лазар. Остро болезнено чувство за родната земя, която нейде там е вече изтъпкана от нахлулата сган и която ще бъде изгубена и тук - това чувство разтърси душата му... Невъзможно му беше да си представи, че тази земя вече не е българска. Такова множество от безвестни предци - деди, прадеди, прапрадеди, - бяха легнали под тия кръстове, един до друг през вековете, говореше, че тази земя от незапомнени времена беше дълбоко своя, и вече не можеше, нямаше право да остане чужда. Затова в дните на разгрома изпита такъв изнурителен страх: Какво ще стане по-нататък? Щом всичко бе започнало така, какво ще стане със селата, които тия изгонени хора са обичали, където са расли, заради които са живели, с тоя край, с целия този народ. Той не беше страхливец, но не беше готов за онова, което бе станало. Голяма част от живота му бе минал в лишения и изпитания, както на всички тия хора, затова страшната тежест от дните на въстанието не можа да смаже душите им. Но в първите дни тази тежест се стори на мнозина непосилна, макар, че те самите после я изтърпяха.\nПоражението бе настъпило. Оцелелите бяха оттатък границата събрани в пограничните села, превърнали се в лагери. Край катуните пушеха огньове. Жените варяха каши на гладните деца. Получаваха и курбан от общия казан в който готвеха веднъж седмично месо, от прекарания през границата добитък. Мъжете плъзнаха по селата да търсят работа и подслон на семействата си.\nЛазар събра десетина момчета от бившата си чета и се върнаха през границата да обходят гори и пътеки и приберат изостаналите и загубилите се от общия поток. Върнаха се в село Корията, защото селяните им казаха, че част от хората неуспели да избягат и останали в ръцете на башибузука. Изкачиха обраслата с гора височина и на върха от малка поляна надникнаха да видят селото. Нямаше го. От доскорошното хубаво село Корията бе останало юртище - купчина камъни и неизгорели главни. По опразнения скат не се виждаше жива душа. Стояха и гледаха вцепенени. После се спуснаха по пътеката между дърветата на млъкналата гора и излезли от шумата спряха Посрещнаха ги няколко подивели кучета и прасета, които хукнаха през руините. Купища камъни, не изгорели главни. Селския мегдан без църковната кула и каменната църква. Само огромният стар орех с опърлени клони по които висяха обесени. Не бяха мъже въстаници, а трупове на голи с раздрани кореми жени. По вече подпухналите тела кълвяха врани и труповете се въртяха около примките.\nНямаше село, нямаше хора, нямаше къщи и дворове. Камари\nпочернели камъни и пръст върху вечната напоена с пот, сълзи и кръв земя...\nСтояха зашеметени, несъзнателно свалили шапки. Мълчаха, а в помътнените им погледи се четеше самообвинението. Как ние позволихме да загинат, да умрат, да ги насилват, бесят и разпарят! Да мятат и стягат въжетата на тънките момински шии! Как допуснахме ние да стане това! Боже мой, колко страшно и срамно е това!\nЛазар изпита жестоко, почти непоносимо чувство на мъжки, точно на мъжки срам за всичко което се бе случило, което се бе паднало да изтърпят всички тия момичета и жени, както тези висящи на ореха трупове...\nНамериха в руините на изгорял обор, кирка и лопата и изкопаха общ гроб, в който положиха разлагащите се тела. Земята бе суха, неподатлива на сечивата, но те се сменяха мълчаливо и дълбаеха червената тръст. Към заник, поеха на североизток, към Стоиловските възвишения и в среднощ, под грейнала луна се озоваха при склада на дядо Станчо. В опразнената кошара нямаше нито бравче, но в колибата намериха стареца. Бе останал да пази общия склад, който турците не бяха открили, а мъжете не бяха дошли в нощни часове да пренесат оттатък границата за бежанците. Храните - пити кашкавал, толуми сирене, брашно, ориз, бяха зазидани в студена суха пещера. Старецът се уплаши от нощните посетители, но познал ги, по лицето му се разля усмивка. Беше доволен, че са прогонили самотата му, а риданията не можеше да спре. Зае се да меси хляб. Беше с гръб към четниците но те усещаха плача му по старческите плещи и сълзите, които осоляваха хляба на споходилите го гости. Изпечения хляб той раздаде в мълчание. Страхуваше се да говори, за да не събуди притихналия плач. Грижата на стареца да подели още топли хляб му придаваше благородство обвеено със сдържана тежест. Мълчаха и момчетата. Дядо Станчо разбираше, че за последен път им раздава хляб, че те никога повече няма да се върнат в неговата колиба, и движенията му напомняха богослужение. А Лазар съзря в тоя безквасен хляб най-важният носител на милостта, защото така се раздава само в часове на страдание и нищета. Насладата от споделения хляб не може да се замени с нищо. С хлябът е същото, както с маслото в кандилата. Той съзря светлината на хляба. Но цялата сила на тая духовна храна, на тоя духовен хляб, който се е родил в разпилените из планината ниви, тия малки житни и ръжени полета сега бяха стъпкани. Неприятелят ги бе завладял. Стопаните бяха прокудени,\nшествието жестоко бе проличало. Поражение. Жестоката ма не му даваше покой, преследваше го в кратките неспокойни мигове на сън. Поражение... Победа... Да, те ни победиха в това кърваво въстание, но тяхната победа се превърна в животинско израждане. Нашето поражение ни уби, смаза ни, но и ни пробуди щом все още не сме оставили оръжието. Лазар нямаше да се откаже да носи отговорността от това поражение, което непрестанно щеше да го унижава. Защото той бе от тоя смазан народ, защото бе част от робска Тракия, жива плът от България, която създаде Паисий, Ботев, Левски... Но България създаде и некадърници, политикани, мошеници. Прекалено лесно е да се гордеем с едните и да се отричаме от всяко родство с другите. Поражението разделя, поражението разрушава създаденото и сега за всичко изградено през изтеклите мъчителни години бе настъпила смъртна заплаха. Поел бремето на мъчително освобождение, трябваше да носи греховете на всички, които доведоха до печалната развръзка. Необходимо бе да се започне с жетвата, за да създаде обичта. И за да се почне всичко от начало, трябваше да насажда доверие. Защото щом другите са постигнали свободата, макар и с неимоверни усилия и цената на безброй жертви, тя винаги може да се постигне и от нас ...Изнурителните походи, физическото и душевно напрежение бяха изчерпали всичките му сили. С парчето хляб, дадено му от дядо Станчо той се унесе в дрямка. Отдавна не беше се срещал с баща си... сега той бе пред него. Побелял, с износено, но винаги чисто и изгладено от ръцете на майка му расо. Стоеше прав пред него, без свещеническа калимявка, приличен на иконостасно изображение. Беше сърдит, забравил ласкавата си усмивка. Заканваше му се с пръст: „Господ не могат побра седемте ката на небето и седемте ката на земята, ала го побира сърцето на човека! И затова, синко, внимавай, жив да си ми, внимавай да не нараниш някога сърцето на човека!”\nРазправят, че преди смъртта човек си спомня целия живот. Може би е така, но Лазар в тая неравна престрелка мислеше само за въстанието. Казват, че преди смъртта мислел отведнъж за много неща, но той преди смъртта мислеше само за едно нещо -въстанието. Сменяше пачките в манлихерата си, стреляше и мислеше: те стрелят прекалено високо! От неговите попадения, и от попаденията на другарите му виждаше, че веригите им се огъват, отдръпват се назад, търсят в неравните гънки прикритие. Но имаше ли на какво да се надяват! Достатъчни ли са патроните, щом врагът брои над сто, а ние сме останали\nтрима. Ще имаме ли достатъчно сили! Ако не можем да се държим до здрач, за каква победа и продължение на живота можем да се надяваме! Георги, който му помагаше да изкачи тоя гол връх-капан, вече е мъртъв. Мъртъв е Чанко, мъртъв е Яни! Сега Бойко стреля и поваля надигащите от прикритията си душмани. Петър е ранен, но не се предава. Продължава да стреля с обляно в кръв лице. Ние вече редеем! Ще издържим ли! Надигна се де види попадението на Бойко и се сгромоляса.


Студенти ще имат турне в България с бродуейска продукция\n21 март 2016 / 10:30\nBOBSTH 10:29:01 21-03-2016\nБлагоевград - студенти - мюзикъл - турне\nБлагоевград, 21 март /Емил Михайлов, БТА/\nСтуденти от Американския университет в България /АУБ/ ще имат турне в страната с бродуейска продукция, съобщиха от висшето училище в Благоевград. Те ще представят мюзикъла "Хвани ме, ако можеш" по едноименния филм с Леонардо ди Каприо и Том Ханкс.\nПремиерата ще бъде утре /22 март/ от 19.30 часа на сцената на театър "Карл Джераси" в студентския център "Америка за България" на университетски комплекс на АУБ в Благоевград. "Хвани ме, ако можеш" е деветият проект на клуба "Бродуей" към университета, за чиято реализация се трудят близо 40 студенти от десет държави. Месеците усилия ще се увенчаят с девет представления, четири от които ще бъдат в Благоевград на 22, 23, 24, 25 март. След това трупата тръгва на турне в София, Варна, Русе и Пловдив. В столицата представленията са две и ще бъдат на 27 март на сцената на Музикалния театър. Постановката ще бъде представена във Варна на 30 март на сцената на Драматичния театър, на 1 април - в Русе на сцената на местната опера, и на 2 април в Пловдив - в Дома на културата.\nКъм екипа ще се присъединяват и професионални осветители, озвучители, гримьор и коафьор, а самият мюзикъл е под съпровода на професионален оркестър, дирижиран от Ганчо Ганчев, информираха още от университета. Младите артисти се надяват да предизвикват публиката да стане част от една забързана и пълна с обрати, музика и любов история, която ще я накара да се посмее, но и да се замисли за значимите неща в живота.


Рашидов: Омръзна ми да пера кирливите ризи на тоя и оня\nНов скандал в областта на културата се завихря. Председателят на комисията по култура в парламента Вежди Рашидов ще замине спешно за Париж за среща с президента на Лувъра във връзка с избухналия скандал с подготвяната трета поред изложба на българско изкуство в световния музей. Двамата вече са се чули по телефона.\n“Сега научавам за този скандал и ако професорът е притеснен, бих подкрепил него”, категоричен беше Рашидов по повод думите на проф. Емануел Мутафов по БНТ. Директорът на Института за изследване на изкуствата изрази възмущението си, че артефакти, свързани с християнското изкуство по българските земи през Средновековието, ще бъдат изложени в департамент “Ислямско изкуство” на Лувъра в началото на април. По думите на експерта духовниците ни могат да го възприемат като светотатство.\n„Взаимодействията“ между ислямското и християнското изкуство, каквито през този период почти няма, са маргинални и на чисто декоративно ниво и по никакъв начин не влияят върху взаимоизключващата им се религиозна същност. Призовавам министър Боил Банов да откаже институционално участие в изложба с подобна концепция, предлагайки да се изготви идея за изложба „Християнско изкуство от българските земи през XV – XIХ в.“ с участие на куратор и от българска страна, както да изиска от Лувъра да бъде определено контактно лице куратор, който има поне докторска степен. Предлаганата изложба може да се реализира в департаментите „Живопис“ или „Скулптура“ на музея „Лувър“, настоя проф. Емануел Мутафов\nНе закъсня и отговорът на Вежди Рашидов. “На мен ми омръзна непрекъснато да изпирам кирливите ризи на тоя и оня”, отсече бившият министър на културата с намек към ръководството на министерството.\n“Преди малко разговарях с шефа на Лувъра. Ще се наложи да замина спешно за Париж, защото искам да знам къде е истината”, каза той. Аз ще отида да защитя достойнството на България и на Лувъра, мотивира се Рашидов пред Епицентър.бг.\n“Моите приятелски контакти аз не искам да бъдат опорочени. Най-големият в света музей отвори вратите да покаже на българската култура и България днес е по-уважавана и значима благодарение на културата”, каза той. Именно Рашидов по време на двата си мандата като министър на културата подписа договорите с Лувъра да покажем две изложби – първо Панагюрското съкровище, а след това и Преславското.\n“Какво са се договаряли, аз искам да го разбера именно от самия президент на Лувъра, защото българите са много чувствителни на тази тема и разбира се, и аз на тяхно място бих бил чувствителен по една проста причина – аз знам, че ще бъде показано развитието на българската култура по време на Османското владичество през 15,16, 17 век”, коментира той и призна, че е обезпокоен от избухналия скандал.\n“Онова, което ме притеснява, е изразът: “Ами те диктуват играта”. Ръководител, който се е подчинил някой да му диктува играта, аз смятам, че той няма какво да се мъчи. И второ – аз страхотно се притеснявам да не сложим поредното петно върху прекрасните взаимоотношения със световния музей, защото това би било против българската държава. Затова ще разбера истината и след това ще коментирам”, добави Вежди Рашидов.\n“И още някои неща разбрах, но нека да се върна, за да говорим тогава. За безхаберието и безотговорността трябва да се носи отговорност”, категоричен беше бившият министър. “Сега го научавам този скандал и ако професорът е притеснен, бих подкрепил него”, категоричен беше Рашидов.\nБългарските експонати ще бъдат изложени в залите на Лувъра в Париж от края на юни до края на ноември 2020 г. или до началото на януари 2021 г., в зависимост от възможностите на двете страни и на институциите, които работят за този проект, се посочва в писмото на шефа на Лувъра.\nВ изложбата ще бъдат представени около 60 емблематични за периода експоната от различни области, които ще позволят да бъдат проследени основните тенденции и взаимодействия между материалната и духовната култура, се посочва на сайта на министерството.\nСпоред информацията за целите на организирането на изложбата ще бъде създаден официален научен комитет от експерти на двете страни, представители на министерства, музеи, галерии и културни институти, а Лувърът ще изработи и публикува и специален илюстриран каталог на всички представени произведения.\nКрум Зарков: Унизително е мнението на САЩ за съдебната ни система\nИзключват два светофара в Кючука през уикенда


Упражнения за гръб с щанга | Спорт Framar.bg\nНазад | Начало Спорт Влез във форма Фитнес упражнения Фитнес и Културизъм Упражнения за гръб с щанга\nот 12 сеп 2018г., обновено на 22 юли 2019г.\nВ днешния материал ще се спра по-обстойно на упражненията за гръб, които могат да се изпълняват с вездесъщата щанга – класиката сред всички тренировъчни уреди. Ще се постарая да включа различни движения, с които да се засегнат както горната част на гърба, така и долната. Упражненията, които съм подбрал са селектирани така, че да има градация в използваните тежести - от малки до значителни.\nАко разполагате само с щанга, можете да ги включите всички в дадена тренировка, или да подберете някои от тях, включвайки ги в сесията ви във фитнес залата, като допълнителни към останалите, които правите с машините.\nГребане с щанга с наклон на тялото напред (с широк хват)\nХванете щангата с широк хват (малко по-голям от този на раменете), застанете с разтворени ходила и леко присвити колене! Наведете торса си напред, като държите гърба си изправен!\nВдигнете щангата нагоре, без да движите гърба, докато тя достигне до долната част на ребрата, задръжте за момент, след което спуснете тежестта до долна позиция, без да докосва земята!\nСтремете се да не дърпате щангата с бицепсите, а по-скоро да усещате, че натоварвате добре гърба, ръцете ви се използват като „куки“ за това повдигане!\nГребане с щанга с наклон на тялото напред и опора за главата\nТози вариант на гребането е почти идентичен с горният, самите движения са едни и същи, но главата се поставя на удобна основа и така се получават 2 опорни точки, с което натоварването в кръста е значително по-слабо и може да се използват по-големи тежести.\nГребане с щанга от лежанка\nЛегнете върху лежанката с лице към пода и хванете щангата с надхват! Отлепете я на няколко сантиметра от земята, това е началната ви позиция!\nВдигнете щангата право нагоре, докато горната част на ръцете ви достигне до успоредна позиция спрямо пода! Задръжте тежестта за секунда, стягайки гърба си, за да го изцедите добре!\nСпуснете до начална позиция бавно и контролирано!\nОт изправена позиция с леко разтворени крака поемете щангата на раменете си, както при клековете! Щангата не трябва да бъде тежка.\nВдишайте дълбоко и едновременно с това се наведете напред с изправен гръб, докато торса ви застане успоредно на пода!\nПри издишването се изправете до начална позиция!\nКлекнете до щангата така, че лоста и да докосва предната част на краката ви (тибията)! Можете да хванете лоста със смесен хват или с надхват, като при използване на големи тежести, първия вариант е по-предпочитан от силовите атлети. Изправете гърба си, дръпнете раменете назад и изпънете ръце!\nИзправете се, вдигайки щангата вертикално нагоре с изпънати ръце и в крайна фаза изпъчете гърдите си напред, като в същото време стегнете седалищните си мускули!\nСлед като задържите щангата за секунда в горна позиция, внимателно я пуснете обратно на земята!\nПоемайте си въздух при ставането и издишайте при спускането на щангата към земята!\nРимска мъртва тяга ( с изпънати крака)\nЗастанете пред щангата с изпънати крака, разтворени на широчината на раменете, наведете се напред и хванете лоста с надхват! Ръцете ви трябва да са изпънати.\nВдигнете горната част на тялото си до изправено положение и след кратка пауза, при която стягате седалищните си мускули и гърба, спускате бавно щангата към земята, без да свивате краката си!\nИздишайте при вдигането на щангата и вдишвайте при спускането й!\nКлекнете до щангата и я хванете с надхват на широчина около тази на раменете! Ръцете ви трябва да са изпънати.\nРязко се изправете и използвайте инерцията, за да обърнете щангата на нивото на ключиците си, така че да я поемете с длани насочени напред и нагоре, като лактите са свити и насочени надолу и леко разтворени!\nСлед това продължете движението на щангата нагоре, изпълнявайки раменна преса! След задържане на за момента, свийте лакти и отпуснете тежестта обратно на земята!\nХванете щангата с надхват на широчината на раменете и я вдигнете с изпънати ръце на нивото на бедрата ви!\nВдигнете щангата чрез повдигане само на раменете си нагоре, стегнете трапецовидните си мускули, задръжте за секунда, след което отпуснете тежестта до долна позиция!\nБОИРЕР МАСАЖОР MG 35\nКоментари към Упражнения за гръб с щанга\nна 01 August 2021 в 04:54\nКоментирайте "Упражнения за гръб с щанга"\nпреди 93 дни, 14 часа и 13 мин.\nпреди 519 дни, 13 часа и 12 мин.\nпреди 23 дни, 12 часа и 2 мин.\nпреди 29 дни, 18 часа и 53 мин.


СПЕЦИАЛНО ЗА ДЕБАТИ.бг, Димитър Ганев: Слави Трифонов ще се опита да консолидира целия протестен вот\nНачало България СПЕЦИАЛНО ЗА ДЕБАТИ.бг, Димитър Ганев: Слави Трифонов ще се опита да консолидира...\nСПЕЦИАЛНО ЗА ДЕБАТИ.бг, Димитър Ганев: Слави Трифонов ще се опита да консолидира целия протестен вот (ВИДЕО)\nОчевидно най-топлата политическа новина е основаването на партията на Слави Трифонов. Тази седмица излезе и програмата му – тя звучи проевропейски и демократично. Едновременно с това представата ни за Слави като за шоумен, който е в сферата по-скоро на вулгарната музика и текстове. Има ли, според Вас, шанс този проект да бъде подкрепен от българите?\nВ крайна сметка, това вече е политическо позициониране. Господин Трифонов, дори в своите изяви в шоуто, никога не е декларирал някакъв евроскептицизъм. Освен това, не трябва да забравяме, че в България все още ЕС се ползва с голямо доверие. Показвали сме това в множество проучвания на „Тренд”, относно нагласите към ЕС и проатлантическата ориентация на България. В този смисъл, всяко едно друго позициониране по тази тема, би нанесла на Слави Трифонов имиджови щети. Така че, това ми се струва напълно логично.\nКолкото до другите неща, които бяха в декларацията – също са логични, като има предвид, че именно г-н Трифонов, в последните няколко години, се занимава с темата за засилване на прякото гражданско участие, чрез референдуми. Виждаме, че в декларацията му фигурират неща като пряк избор на главен прокурор, на местни управители на районните полицейски управления. Съвсем различен е въпросът до колко това са ефективни способи за управление, но със сигурност, за сметка на това, се ползват с голяма обществена подкрепа.\nВ интерес на истината, „Тренд” направи проучване, когато стана отново въпрос за субсидиите, дали мнението на българите по някакъв начин се е променило в рамките на годините между референдума и до този момент. Няма никаква промяна. Така че, това все още са много популярни теми. В този смисъл, не бива да ни изненадва това по някакъв начин.\nПроектът на Слави по-скоро ще помогне или по-скоро ще попречи на Борисов? Има много съмнения след услужливото интервю на Слави с Борисов, че всъщност Трифонов е по-скоро проект на Борисов. Как ще коментирате такава хипотеза?\nТова са нормални неща. Такъв тип слухове винаги вървят за всеки нов политически субект. Аз не се доверявам на слухове, гледам да правя рационален политически анализ. Дори да има някакви отношения между ГЕРБ и Слави Трифонов, или е имало през годините, или ги има сега, това не означава непременно, че г-н Трифонов ще бъде някаква пряка функция на ГЕРБ.\nДори да имат отношения, той може да се еманципира от тях. Относно ГЕРБ – трябва да имаме предвид, че Слави Трифонов, на първо място, ще успее да консолидира т.нар. протестен вот. Тоест, най-големи потърпевши вероятно ще бъдат Веселин Марешки, ВМРО и бившите „Обединени патриоти”. Оттук нататък въпросът е колко ще успее да вземе от ГЕРБ и БСП. Все още е твърде рано да говорим за някакъв електорален потенциал.\nНашата агенция в момента работи на терен. В новото проучване, от началото на август, ще можем да видим дали г-н Трифонов излиза с някаква по-сериозна тежест. Все още е много рано да се говори.\nОсвен това, доколкото разбирам, учредяването на тази партия ще бъде на 5 октомври. И тук въпросите пред тази партия и за тази партия са повече, отколкото отговорите. Щом се учредява на 5 октомври, при всички случаи няма да има регистрация за местните избори, защото регистрациите приключват на 16 септември. Съответно: ще играе ли Слави Трифонов на местните избори? Това е въпрос, на който все още нямаме отговор. Ако ще играе, как ще играе? Единствената възможност, която виждам е чрез инициативни комитети или да вземе регистрацията на някоя друга партия, което ми се вижда по-малко вероятният сценарий.\nСпоред мен, въпросите за проекта на Слави Трифонов са доста повече, отколкото отговори той ни даде в последното си предаване на 31 юли.\nАнализатори прогнозират, че ни очаква гореща политическа есен и свързват това с избора на нов главен прокурор. Много хора смятат, че кандидатурата на Иван Гешев е неподходяща, но тя е налагана категорично от управляващите. Възможно ли е този спорен избор да изкара хората на улиците и правителството да плати сметката на прокуратурата?\nПърво, до голяма степен това не е политическо назначение. Това е назначение вътре в съдебната система, което обаче, поради факта, че е един единствен кандидат, поради факта, че в едно интервю си позволи да ползва доста остър и до голяма степен политически език, спрямо определена формация, предизвика тези протести.\nТова, което се случи до момента е, че кандидатурата на Иван Гешев даде нов дневен ред на демократичната общност, който вероятно те ще използват в рамките на самата кампания. Доколкото виждам и съдя по първите ходове, Методи Лалов вероятно ще е кандидатът за кмет на София на „Демократична България”, който е човек от съдебната система и вероятно този дневен ред с липсата, според тях, на справедливост и проблеми в правосъдието, ще бъде точка в тяхната кампания.\nКак Ви изглежда днешния българин – по-скоро удовлетворен от живота си и политическата реалност в България, или по-скоро разгневен и търсещ алтернативи на настоящото статукво, защото много политолози смятаха, че българинът е разгневен, но резултатите от евроизборите показаха точно обратното – че по-скоро българинът потвърждава и си харесва настоящия живот.\nНямало е случаи, вероятно с малко изключения, в които българите да харесват елита си и да са доволни от статуквото. Сегашната ситуация въобще не прави изключение. Факт е, че на терена има латентен протестен вот, наказателен вот. Факт е, че на терен има недоверие към настоящото статукво, натрупано недоверие към настоящото управление. Само че, на европейските избори този протестен вот като че ли, не се реализира.\nТук грешката, до голяма степен, е на БСП, която не можа да се представи докрай като алтернатива на това управление и да даде легитимна алтернатива на управлението на Борисов. Това се видя много ясно от резултатите от европейските избори. Имайте предвид обаче, че на европейските избори не се яви нито един нов политически субект. Всички основни играчи се бяха заявили на терена още на предсрочните парламентарни избори през 2017г.\nИванчева беше единственото изключение. При нея се видя истинският протестен вот, но тя не успя да консолидира целия протестен вот, защото той е много по-голям от това, което тя реализира.\nВ случая, Слави Трифонов ще се опита да консолидира целия протестен вот, а него го има. Имайте предвид, че на всички избори има субекти, които опитват и отчасти успяват да консолидират този вот. През годините това са били Яне Янев, Николай Бареков, Веселин Марешки. Това са малки величини. В някакъв смисъл, протестна вълна беше и тази, която качи Симеон Сакскобурготски на власт. В последствие, дългото пребиване на ДПС във властта и огромните корупционни скандали в правителството на Тройната коалиция, наляха вода в мелницата на Бойко Борисов.\nГолемият въпрос е дали Слави Трифонов ще бъде от калибъра на Яне Янев, Марешки или Бареков, или от калибъра на Сакскобурготски и Борисов, или нещо по средата. Аз лично не виждам потенциал в момента за мащабна промяна тип Сакскобургорски-Борисов, но смятат, че ще бъде по-голямо явление от Янев, Сидеров и Бареков.\nОчакват ни избори на есен. Вярно е, че общинските избори са по-различни от националните, но там пък най-много се говори за купен и корпоративен вот. Имаме ли, според Вас, 30 години след демокрацията, честни и убедителни избори, особено като имаме предвид, че почти 5% от бюлетините са невалидни и хиляди протоколи са преправяни на ръка?\nИмайте предвид, че в България, колкото и деформации да има в политическия процеса – нагледали сме се на изборни манипулации, купен вот, контролиран вот, грозни сцени с депутати с чували с бюлетини – въпросът е, че когато българите решат в някакъв момент да махнат една власт и да инсталират друга – те го правят.\nТези деформации в изборния ни процес не са успявали да повлияят на това. Има едно много добре изследване на един мой колега – доц. Стойчо Стойчев, за контролирания вот в България.\nКонтролираният вот в България, по различни оценки, е между 300 и 400 хиляди гласа, който се разпределя между всички партии. Звучи като огромна абсолютна стойност, но разпределен между отделните партии, той не може да реши въпроса за властта. Ако българите искат някое правителство да си ходи, и да дойде друг на власт, то неминуемо ще се случи.\nпредишна статияПолицията разследва нелепият инцидент от Приморско, при който загина момче (ВИДЕО)\nСледваща статияСПЕЦИАЛНО ЗА ДЕБАТИ.бг, Печатница за пари. За кого?