Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) - Page 2\n26 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 3:41 am\n"Така мисля. Той е някъде тук, но него не го накараха да използва носилка."\nВидях многозначителния поглед върху лицето й, подозрителното присвиване на очите й, но тези малки промени бяха изгубени в Тайлър.\nТя е хубава, мислеше си той, дори с почуда. Дори разбъркана. Не обичайният ми тип, все пак ... Трябва да я изведа на среща. Да се компенсирам за днес.\nТогава бях навън в коридора, на половината път до стаята за спешни случаи, без да мисля и за секунда какво правя. За щастие, сестрата влезе в стаята преди аз да успея - беше ред на Бела за рентгена. Облегнах се на станата в едно тъмно място точно зад ъгъла и се опитах да се съвзема докато я откарваха нататък.\nНямаше значение, че Тайлър я мислеше за хубава. Всеки би забелязал това. Нямаше никаква причина аз да се чувствам ... как се чувствах? Притеснен? Или ядосан бе по-близо до истината? Това нямаше никакъв смисъл.\nСтоях там, където бях толкова дълго, колкото можех, но нетърпението взе връх и се върнах назад към стаята по рентгенология. Тя вече беше мръдната от машината, но можех да надникна в снимката й докато гърба на сестрата беше обърнат настрани.\nПочувствах се по-спокоен, когато го направих. Главата й беше добре. Не я бях наранил, поне не наистина.\nКарлайл ме хвана там.\nИзглеждаш по-добре, изкоментира той.\nАз просто погледнах право напред. Не бяхме сами, коридорите пълни със санитари и посетители.\nА, да. Той закачи снимките й на осветената дъска, но аз нямах нужда от втори поглед. Виждам. Тя е напълно добре. Добра работа, Едуард.\nЗвукът от одобрението на баща ми създаде смесена реакция у мен. Трябваше да съм доволен, въпреки това, че знае, че няма да одобри това, което мислех да направя сега. Най-малкото, нямаше да го одобри, ако знаеше истинските ми мотивации ...\n"Мисля да отида да говоря с нея - преди тя да те види," промърморих тихо. "Дръж се нормално, сякаш нищо не е станало. Приглади нещата." Всички допустими причини.\nКарлайл кимна разсеяно, все още гледайки рентгеновите снимки. "Добра идея. Хмм."\nПогледнах, за да видя какво бе хванало вниманието му.\nВиж всичките заздравели контузии. Колко пъти майка й я е изпущала? Карлайл се засмя, сам на себе си, на шегата.\n"Започвам да мисля, че това момиче наистина има много лош късмет. Винаги на грешното място в грешното време."\nФоркс определено е грешното място за нея, с теб тук.\nОтивай. Приглади нещата. Веднага ще се присъединя.\nОтдалечих се бързо, чувствайки се виновен. Навярно бях прекалено добър лъжец, ако можех да заблудя Карлайл.\nКогато стигнах до стаята Тайлър мърмореше нещо тихо, все още извинявайки се. Момичето се опитваше да избегне разкаянието му като се преструваше, че спи. Очите й бяха затворени, но дишането й не беше равномерно и от време на време пръстите й се свиваха неочаквано.\nВгледах се в нея за дълго. Това беше последния път, в който я виждах. Този факт причини остра болка в гърдите ми. Беше ли защото мразех да оставям някаква загадка нерешена? Това не изглеждаше достатъчно обяснение.\nНай-накрая, поех дълбока глътка въздух и се появих.\nКогато Тайлър ме видя започна да говори, но аз сложих единия си пръст пред устните си.\n"Тя спи ли?" промърморих аз.\nОчите на Бела се отвориха и се фокусираха върху лицето ми. Веднага се разшириха, а после се стесниха от яд и подозрение. Спомних си, че имам да играя роля, така че й се усмихнах сякаш нищо необичайно не се бе случило тази сутрин - освен подутина на главата й, и доста развихрено въображение.\n"Хей, Едуард," каза Тайлър. "Много съжалявам - "\nВдигнах една ръка, за да спра извинението му. "Няма ли кръв, няма наказание," казах аз иронично. Без да мисля, се усмихнах прекалено широко на личната си шега.\nБеше учудващо лесно да игнорирам Тайлър, лежащ на не повече от четири фута от мен, покрит с прясна кръв. Никога не бях разбирал как Каралайл е способен да го прави - да игнорира кръвта на пациентите си, с цел да ги излекува. Нямаше ли постоянното изкушение да е толкова разсейващо, толкова опасно ...? Но сега, ... можех да видя как, ако се фокусираш върху нещо друго достатъчно силно, изкушението е нищо.\nДори прясна и на показ, кръвта на Тайлър нямаше нищо общо с тази на Бела.\nПазех дистанция от нея, намествайки е в края на матрака на Тайлър.\n"Е, каква е присъдата?" я попитах аз.\nДолната й устна излезе леко напред. "Няма ми абсолютно нищо, но те не ме пускат. Как така ти не си завързан за носилка, като останалите от нас?"\nРаздразнението й ме накара да се усмихна.\nСега можех да чуя Каралайл в коридора.\n"Всичко е до това кого познаваш," казах аз безгрижно. "Но не се притеснявай, дойдох да те развържа."\nНаблюдавах реакцията й, когато баща ми влезе в стаята. Очите й се разшириха, а устата й направо се отвори от учудване. Изстенах вътрешно. Да, тя определено забеляза приликата.\n"Е, г-це Суон, как се чувствате?" попита Каралайл. Той имаше, в допълнение на това, чудесно, успокояващо държание, което което облекчаваше повечето пациенти за секунди. Не можех да кажа как се отрази на Бела.\n"Добре съм," каза тя тихо.\nКарлайл закачи рентгеновите й снимки на осветената дъска до леглото. "Снимките ти изглеждат добре. Боли ли те главата? Едуард каза, че си я ударила доста силно."\nТя въздъхна и каза, "Добре съм," отново, раздразнението се просмука в гласа й. После погледна гневно в моя посока.\nКарлайл се приближи до нея и мина с пръстите си нежно по главата й, докато не намери подутината под косата й.\nБях хванат неподготвен от вълната чувства, която се разби в мен.\nБях виждал Карлайл да работи с пациенти хиляди пъти. Преди години, неофициално му асистирах - въпреки че само в ситуации, където кръвта не бе замесена. Така че не беше ново нещо за мен да го гледам как контактува с момичето сякаш беше толкова човек, колкото и тя. Много пъти бях завиждал за контрола му, но това не беше същото като това чувство. Завиждах му за нещо повече от контрола. Болеше ме от разликата между мен и Карлайл - това, че той можеше да я докосва толкова нежно, без страх, знаейки, че никога не би могъл да я нарани ...\n27 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 3:41 am\nТя трепна и аз се извъртях на мястото си. Трябваше да се концентрирам за момент, за да запазя отпуснатата си поза.\n"Болезнено?" попита Карлайл.\nБрадичката й се дръпна нагоре. "Не много," каза тя\nОще едно малко парченце от характера й: тя беше смела. Не обичаше да показва слабост.\nНавярно най-уязвимото същество, което някога съм виждал, а тя не иска да изглежда слаба. Сподавен смях се изплъзна през устните ми.\nТя ми прати още един гневен поглед.\n"Е," каза Карлайл. "Баща ти е в чакалнята - може да си ходиш вкъщи с него. Но ела пак, ако се почувстваш замаена или ако имаш проблеми със зрението като цяло."\nБаща й беше тук? Понесох се бързо из мислите в претъпканата чакалня, но не можех да открия едва доловимия глас на съзнанието му преди тя да проговори отново, лицето й притеснено.\n"Мога ли да се върна в училище?"\n"Може би трябва да го караш по-полека днес," предложи Карлайл.\nОчите й проблеснаха обратно към мен. "Той ще се върне ли на училище?"\nДръж се нормално, приглади нещата ... игнорирай начина по който се чувстваш, когато тя те погледне в очите ...\n"Някой трябва да разнесе добрите вести, че сме оцелели," казах аз.\n"Всъщност," поправи Карлайл, "по-голяма част от училището изглежда е в чакалнята."\nТози път предвидих реакцията й - омразата й от вниманието. Тя не ме разочарова.\n"О не," простена тя и сложи ръце върху лицето си.\nХареса ми това, че най-накрая отгатнах правилно. Започвах да я разбирам ...\n"Искаш ли да останеш?" попита Карлайл.\n"Не, не!" каза бързо тя, мятайки краката си отстрани на дюшека и плъзгайки се, преди краката й да стигнат пода. Тя залитна, загубила равновесие, към ръцете на Карлайл. Той я хвана и я закрепи.\nОтново, завистта ме заля.\n"Добре съм," каза тя, преди той да успее да изкоментира, с леко порозовели бузи.\nРазбира се, това не би притеснило Карлайл. Той се увери, че тя е стабилна и пусна ръцете си.\n"Вземи малко Туленол за болката," инструктира той.\n"Не боли чак толкова."\nКарлайл се усмихна когато подписа картона й. "Изглежда си имала невероятен късмет."\nТя леко обърна лицето си, за да се вгледа в очите ми. "Късмет, че Едуард беше близо до мен."\n"О, ами, да," съгласи се бързо Карлайл, чувайки същото нещо в гласа й, което и аз чух. Тя не бе отписала подозренията си като въображение. Не още.\nЦялата е твоя, помисли си Карлайл. Справи се с това, както мислиш, че ще е най-добре.\n"Благодаря ти толкова много," прошепнах аз, бързо и тихо. Никой човек не ме чу. Устните на Карлайл се вдигнаха малко нагоре от сарказма ми, когато се обърна към Тайлър. "Страхувам се, че ти ще трябва да останеш с нас малко по-дълго," каза той като започна да изследва разрезите, оставени от строшеното предно стъкло.\nАми, аз бях забъркал кашата, така че беше честно, че аз трябваше да я оправя.\nБела тръгна преднамерено към мен без да спира, преди да застане неудобно наблизо. Спомних си, как се бях надявал, преди целия хаос, че тя ще ме приближи ... Това беше като подигравка с онова желание.\n"Мога ли да поговоря с теб за секунда?" просъска тя към мен.\nТоплият й дъх погали лицето ми и трябваше да се олюлея крачка назад. Привлекателността й не беше отслабнала. Всеки път, когато беше около мен, притискаше най-лошите ми, най-настоятелните ми инстинкти. Отрова се вля в устата ми, а тялото ми гореше от желание да я хвана - да я дръпна силно в ръцете си и да прилепя зъби към гърлото й.\nУмът ми бе по-силен от тялото, но само едва-едва.\n"Баща ти те очаква," напомних й аз, стискайки челюст.\nТя погледна бързо към Карлайл и Тайлър. Тайлър не ни обръщаше никакво внимание, но Карлайл отмерваше всеки мой дъх.\n"Искам да говоря с теб насаме, ако нямаш нищо против," настоя тя с нисък глас.\nИсках да й кажа, че съм много против, но знаех, че в крайна сметка ще се наложи да свърша това. Можех, също така, да продължа.\nБях изпълнен с толкова много противоречиви емоции, докато крачех наперено навън от стаята, слушайки запъващите й се крачки, опитващи се да ме настигнат.\nИмах шоу за изнасяне. Знаех ролята, която щях да играя - имах лошия герой: аз щях да съм негодника. Никога преди не бях искал да заслужа доверие повече отколкото в този момент, когато трябваше да унищожа всички възможности за него.\nБеше и по-зле, като знаех, че това щеше да е последният й спомен за мен. Това беше сцената ми на сбогуване.\n"Какво искаш?" попитах хладно.\nТя се сви малко от враждебността ми. Очите й се смутиха, изражението, което ме бе преследвало ...\n"Дължиш ми обяснение," кажа тя със слаб глас; бялото й като слонова кост лице пребледня.\nБеше много трудно да поддържам гласа си остър. "Спасих ти живота - не ти дължа нищо."\nТя потръпна - гореше ме като киселина да гледам как думите ми я нараняват.\n"Ти ми обеща," прошепна тя.\n"Бела, ти си удари главата, не знаеш за какво говориш."\nБрадичката й се вдигна. "Нищо й няма на главата ми."\nСега тя бе ядосана, а това ме улесняваше. Срещнах гневния й поглед, правейки лицето си по-враждебно.\n"Какво искаш от мен, Бела?"\n"Искам да знам истината. Искам да знам защо лъжа заради теб."\nТова, което искаше беше просто честно - разстрои ме това, че трябваше да й го откажа.\n"Какво мислиш, че се случи?" почти й изръмжах.\nДумите й се изляха като порой. "Всичко, което знам е, че ти не беше никъде до мен - Тайлър не те е видял също, така че не ми казвай, че съм си ударила главата прекалено силно. Този микробус щеше да ни смачка и двамата - и не го направи, а ръцете ти оставиха вдлъбнатини в него - и остави вдлъбнатина и в другата кола, а не си наранен въобще - а микробусът трябваше да е смазал краката ми, но ти го държеше нагоре ... " Внезапно, тя стисна зъбите си и очите й заблестяха от непроронени сълзи.\n28 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 3:41 am\nВгледах се в нея, изражението ми подигравателно, въпреки че това, което наистина чувствах бе страхопочитание; тя бе видяла всичко.\n"Мислиш, че съм вдигнал микробус над теб?" попитах саркастично.\nТя отговори с едно остро кимване.\nГласът ми стана по-подигравателен. "Знаеш, че никой няма да ти повярва."\nТя се опита да контролира гнева си. Когато ми отговори, каза всяка дума с бавно обмисляне. "Не съм тръгнала да казвам на никого."\nТя наистина го мислеше - можех да го видя в очите й. Дори гневна и предадена тя щеше да запази тайната ми.\nШокът от това развали внимателно изграденото ми изражение за половин секунда, а после се съвзех.\n"Тогава защо има значение?" попитах аз, работейки върху това да запазя гласа си суров.\n"Има значение за мен," каза тя силно. "Не обичам да лъжа - така че е по-добре да има добра причина за това, че го правя."\nТя ме молеше да й се доверя. Точно както аз исках тя да ми се довери. Но това беше граница, която не можех да прекрача.\nГласът ми остана груб. "Не можеш ли просто да ми благодариш и да го преодолееш?"\n„Благодаря ти," каза тя, а после се ядоса мълчаливо, чакайки.\n"Няма да се задоволиш с това, нали?"\n"В такъв случай ... " не можех да й кажа истината, дори и да исках ... а не исках. По-скоро тя да си измисли история, отколкото да разбере какво бях аз, защото нищо не би могло да е по-лошо от истината - аз бях жив кошмар, направо от страниците на роман на ужасите. "Надявам се, че се наслаждаваш на разочарованието."\nИзгледахме се навъсено един друг. Беше странно колко привлекателен бе гневът й. Като вбесено коте, мило и невинно, и толкова не наясно със собствената си уязвимост.\nТя се изчерви и отново стисна зъби. "Защо въобще го направи?"\nВъпросът й не беше такъв, какъвто очаквах, или за какъвто се бях подготвил да отговоря. Изгубих контрола върху ролята, която играех. Усетих маската да се изплъзва от лицето ми, и й казах - този път - истината.\nЗапаметих лицето й още един последен път - то все още бе ядосано, кръвта не бе изчезнала от бузите й - а после се обърнах и се отдалечих от нея.\n29 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 3:41 am\nВърнах се в училище. Това беше правилното нещо, най-неподозрителния начин на поведение.\nКъм края на деня, почти всички останали ученици също се бяха върнали. Само Тайлър и Бела и няколко други - които вероятно използваха инцидента като шанс да се чупят от час - отсъстваха.\nНе би трябвало да ми е толкова трудно да направя правилното нещо. Но цял следобед стисках зъби срещу копнежа също да си тръгна - за да отида да намеря момичето отново.\nКато ловец. Маниакален ловец. Маниакален ловец вампир.\nУчилището днес беше - по някакъв невъзможен начин - още по-отегчително, отколкото изглеждаше преди седмица. Като в кома. Сякаш цветът се бе изтрил от тухлите, от дърветата, от небето, от лицата около мен ... взирах се в пукнатините на стените.\nИмаше друго правилно нещо, което да правя ... но не правих. Разбира се, то беше също така и грешно нещо. Зависеше от гледната точка, от която го наблюдаваш.\nОт перспективата на един Калън - не само вампир, но Калън, някой, който принадлежеше на семейство, толкова рядко социално положение в света ни - това, което е правилно да се направи трябваше да мине по този начин:\n"Изненадан съм да те видя в клас, Едуард. Чух, че си бил замесен в онзи ужасен инцидент тази сутрин."\n"Да, бях, г-н Бенър, но аз бях щастливеца." Приятелска усмивка. "Въобще не се нараних ... Бих искал да кажа същото за Тайлър и Бела."\n"Как са те?"\n"Мисля, че Тайлър е добре ... само няколко повърхностни драскотини от предното стъкло. Въпреки че, не съм сигурен за Бела." Притеснено смръщване. " Може да има сътресение. Чух че за известно време не можела да говори доста свързано - да вижда нещата нормално. Знам, че докторите бяха притеснени ..."\nТака трябваше да протече. Това дължах на семейството си.\n"Не бях наранен." Без усмивка.\nГ-н Бенър прехвърляше тежестта си от крак на крак, неудобно.\n"Имаш ли някаква идея как са Тайлър и Бела? Чух, че имало няколко наранявания ... "\nСвих рамене. "Не знам."\nГ-н Бенър прочисти гърлото си. "Е, добре ... " каза той, студеното ми взиране правеше гласа му малко напрегнат.\nТой бързо отиде обратно в предната част на стаята и започна лекцията си.\nБеше грешното нещо. Освен ако не го гледаш от по-мрачната гледна точка.\nПросто изглеждаше толкова ... толкова не-кавалерско да клеветя момичето зад гърба й, особено когато тя доказваше, че заслужава повече доверие, отколкото си представях. Не беше казала нищо, за да ме предаде, въпреки че имаше добра причина да го направи. Щях ли аз да я преда, когато тя не бе направила нищо друго, освен да запази тайната ми?\nИмах почти същия разговор с г-жа Гоф - едва в часа по испански, отколкото в този по английски - и Емет ме изгледа за дълго.\nНадявам се да имаш добро обяснение, за това какво се случи днес. Роуз е заела войнствена позиция.\nЗавъртях очи, без да го поглеждам.\nВсъщност, бях стихнал до перфектно звучащото обяснение. Да предположим, че не бях направил нищо, за да спра колата от това да смачка момичето ... ужасих се от тази мисъл. Но ако тя беше ударена, ако бе премазана и кървяща, червената течност да се разлива, да се пропилява на земята, миризмата на прясна кръв, пулсираща във въздуха ...\nПотръпнах отново, но не само в ужас. Част от мен трептеше от желание. Не, нямаше да съм способен да гледам кръвта й без да ни изложа на показ по много по-плашещ и шокиращ начин.\nБеше перфектно звучащо извинение ... но нямаше да го използвам. Беше прекалено срамно.\nИ бях помислил за него дълго след това, въпреки всичко.\nПотърси Джаспър, продължи Емет, наясно със замислеността ми. Той не е толкова ядосан ... но е по-непоколебим.\nВидях какво имаше предвид и за момент стаята се завъртя пред мен. Яростта ми беше толкова унищожителна, че червена мъгла падна пред очите ми. Помислих си, че ще се задуша от нея.\nШШШ, ЕДУАРД! ОВЛАДЕЙ СЕ! Ми извика Емет в главата си. Ръката му бе върху рамото ми, задържаща ме на стола ми, преди да мога да скоча на крака. Той рядко използваше цялата си сила - рядко имаше нужда, тъй като той бе толкова по-силен от който и да е вампир, който някога някой от нас бе срещал - но сега я използваше. Той хвана подмишницата ми, отколкото да ме бута надолу. Ако ме буташе, столът под мен щеше да се строши.\nСПОКОЙНО! нареди ми той.\nОпитах се да се успокоя, но беше трудно. Яростта гореше в главата ми.\nДжаспър няма да направи нищо докато всички не поговорим. Просто си помислих, че трябва да знаеш посоката, по която е тръгнал.\n30 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 3:42 am\nКонцентрирах се върху отпускането и усетих, че Емет не се беше отпуснал.\nОпитай се да не правиш допълнителен спектакъл със себе си. И без това вече си в достатъчно проблеми.\nПоех дълбоко въздух и Емет ме пусна.\nПроверих рутинно в стаята, но конфронтацията ни бе толкова кратка и тика, че само няколко души, седящи зад Емет, едва бяха забелязали. Никой от тях не знаеше какво да си помисли, затова го пренебрегнаха. Калън бяха откачалки - вече всички знаеха това.\nПо дяволите, момче, загазил си, добави Емет, състрадание в гласа му.\n"Ухапи ме," промърморих тихо и чух ниското му кикотене.\nЕмет не таеше злоба и навярно трябваше да съм благодарен за лесния му характер. Но можех да видя, че намеренията на Джаспър бяха ясни на Емет, това, че той обмисляше какъв би бил най-добрият курс за нещата.\nГневът се надигна, едва под контрол. Да, Емет беше по-силен от мен, но все още не ме беше побеждавал при борба. Той твърдеше, че това е така, защото аз мамя, но чуването на мисли беше просто такава част от мен, каквато беше от него огромната му сила. Ние бяхме еднакво равни в боя.\nБой? На там ли бяха тръгнали нещата? Щях ли да се бия със семейството си за човек, когото едва познавах?\nПомислих върху това за момент, помислих за нежното чувство от тялото на момичето в ръцете ми, съпоставено с Джаспър, Розали и Емет - неестествено силни и бързи, машини за убиване по природа ...\nДа, щях да се бия за нея. Срещу семейството си. Потреперих.\nНо не беше честно да я оставя незащитена, след като аз я бях поставил в опасност.\nНе можех сам да победя, все пак, не и срещу тримата, и се чудех кои ще са съюзниците ми.\nКарлайл, със сигурност. Той няма да се бие с никого, но ще е твърдо против решенията на Розали и Джаспър. Може би това беше всичко, от което се нуждаех. Ще видя ...\nЕзмe, съмнително. Нито пък ще застане срещу мен и ще й е крайно неприятно да не се съгласи с Карлайл, но ще е за всеки план, който запазва семейството й непокътнато. Първият й приоритет ще биде не справедливостта, а аз. Ако Карлайл бе душата на семейството ни, то Езмe бе сърцето. Той беше водач, който си заслужаваше да следваш; тя превръщаше това последване в деяние от любов. Ние всички се обичахме - дори под гнева, който изпитвах към Джаспър и Розали в момента, дори планирайки да се бия с тях, за да спася момичето, знаех, че ги обичам.\nАлис ... нямах никаква представа. Навярно зависеше от това какво бе видяла, че предстои. Тя ще е с победителя, предположих.\nТака че, трябваше да го направя без помощ. Не можех да се сравнявам с тях сам, но нямаше да позволя момичето да бъде наранено заради мен. Това можеше да означава уклончива постъпка ...\nГневът ми спадна малко от внезапния черен хумор. Можех да си представя как щеше да реагира момичето, ако я отвлека. Разбира се, рядко отгатвах реакциите й - но каква друга реакция би имала освен ужас?\nНе бях сигурен, все пак, как да го постигна - да я отвлека. Нямаше да мога да стоя близо зад нея много дълго. Може би щях просто да я занеса обратно при майка й. Дори това ще е изпълнено с опасност. За нея.\nА също и за мен, осъзнах внезапно. Ако я убиех случайно ... не бях сигурен колко точно болка би ми причинило това, но знаех, че ще е многостранно и силно.\nВремето мина бързо, докато мислех за всичките усложнения пред мен: караницата, която ме чакаше вкъщи, конфликтът със семейството ми, това, до което може би щях да бъда подтикнат да стигна ...\nЕ, не можех да се оплача, че живота извън училище вече беше толкова монотонен. Момичето го беше променило толкова много.\nЕмет и аз отидохме мълчаливо до колата, когато звънна звънеца. Той се притесняваше за мен, и се притесняваше за Розали. Знаеше коя страна трябваше да избере в караницата, и това го тревожеше.\nОстаналите ни чакаха в колата, също мълчаливи. Бяхме много тиха група. Само аз можех да чуя викането.\nИдиот! Лунатик! Слабоумен! Глупак! Егоистичен, безотговорен тъпак! Розали държеше постоянен поток от обиди на върха на езика си. Това ме затрудняваше да чуя останалите, но я игнорирах, доколкото можех.\nЕмет беше прав за Джаспър. Той бе сигурен за линията на поведението си.\nАлис бе затруднена, притеснявайки се за Джаспър, прехвърляйки видения от бъдещето. Без значение от коя страна Джаспър отиваше към момичето, Алис винаги ме виждаше как го спирам. Интересно ... нито Розали, нито Емет бяха с него в тези видения. Значи Джаспър мислеше да действа сам. Това би изравнило нещата.\nДжаспър бе най-добрия, определено най-опитния боец сред нас. Единственото ми предимство бе, че можех да чуя движенията му преди той да ги направи.\nНикога не се бях бил повече от на майтап с Емет или Джаспър - просто лудувайки. Прилоша ми от мисълта наистина да нараня Джаспър ...\nНе, не това. Само да го блокирам. Това бе всичко.\nКонцентрирах се върху Алис, запаметявайки различните начини за атака на Джаспър.\nКогато направих това виденията й се промениха, движейки се много по-далеч от къщата на Суон. Препречвах го по-рано ...\nСпри това, Едуард! Не може да стане по този начин. Няма да го позволя.\nНе й отговорих, само продължих да гледам.\nТя започна да търси по-напред, в мъгливото, несигурно царство на далечните възможности. Всичко бе засенчено и неясно.\nПрез целия път до вкъщи заредената тишина не се вдигна. Паркирах в големия гараж зад къщата; мерцедесът на Карлайл беше там, до големия джип на Емет, М3-то на Роуз и моят Ванкуиш. Бях доволен, че Каралайл беше вече у дома - тази тишина трябваше да завърши експлозивно и го исках там, когато това се случи.\n31 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 3:42 am\nОтидохме право в столовата.\nСтаята, разбира се, никога не бе използвана за очакваната цел. Но бе обзаведена с дълга овална махагонова маса, заобиколена от столове - бяхме внимателни да имаме целия правилен реквизит на място. Карлайл обичаше да я използва като конферентна зала. В група с такива силни и коренно различни личности, понякога бе нужно да обсъждаме нещата по спокоен, седнал начин.\nИмах чувството, че средата нямаше да помогне много днес.\nКарлайл седна на обичайното си място в източната част на стаята. Езмe беше до него - те се държаха ръка за ръка над масата.\nОчите на Езмe бяха върху мен, златните им бездни, пълни с безпокойство.\nОстани. Това беше единствената й мисъл.\nИскаше ми се да можех да се усмихна на жената, която наистина бе майка за мен, но нямах уверения за нея сега.\nСеднах от другата страна на Карлайл. Езмe се протегна през него, за да постави свободната си ръка върху рамото ми. Тя си нямаше и представа какво щеше да започне; тя просто се притесняваше за мен.\nКарлайл имаше по-добро усещана, за това какво предстоеше. Устните му бяха здраво стиснати и челото му бе набръчкано. Изражението изглеждаше прекалено старо за младото му лице.\nКогато всички седнаха видях как границите бяха начертани.\nРозали седна директно срещу Карлайл, от другата страна на масата. Тя се вгледа в мен гневно, без да отмества поглед.\nЕмет седна до нея, и лицето и мислите му огорчени.\nДжаспър се поколеба и после отиде да застане срещу стената до Розали. Той беше решен, равнодушен към предстоящата дискусия. Зъбите ми се стиснаха.\nАлис беше последната, която влезе, и очите й бяха фокусирани върху нещо много надалеч - бъдещето, все още прекалено неясно за нея, за да го използва. Изглежда без да мисли за това, тя седна до Езми. Разтри челото си, сякаш имаше главоболие. Джаспър се обърна неловко, обмисляйки това да отиде при нея, но запази мястото си.\nПоех дълбоко въздух. Аз бях започнал това - аз трябваше да говоря първи.\n"Съжалявам," казах аз, поглеждайки първо Розали, после Джаспър и накрая Емет. "Нямах намерение да поставям никой от нас в риск. Беше необмислено и поемам пълната отговорност за действията си."\nРозали се вгледа в мен злокобно. "Какво имаш предвид с 'поемам пълна отговорност'? Ще го поправиш ли?"\n"Не по начина, който имаш предвид," казах аз, опитвайки се да задържа гласа си спокоен и тих. "Готов съм да си тръгна сега, ако това направи нещата по-добри." Ако вярвах, че момичето ще е в безопасност, ако вярвах, че никой от вас няма да я докосне, поправих, в главата си.\n"Не," промърмори Езмe. "Не, Едуард."\nПотупах ръката й. "Това са само няколко години."\n"Езмe е права, въпреки това," каза Емет. "Сега никъде не можеш да отиваш. Това ще е противоположното на полезно. Сега, повече от всякога, имаме нужда да знаем какво си мислят хората."\n"Алис ще хване всичко важно," не се съгласих аз.\nКаралайл поклати глава. "Мисля, че Емет е прав, Едуард. По-вероятно е момичето да проговори, ако ти изчезнеш. Или всички заминаваме, или никой."\n"Тя няма да каже нищо," настоях бързо аз. Роуз набираше сили да избухне и аз исках да извадя първо този факт.\n"Не знаеш ума й," напомни ми Карлайл.\n"До толкова го знам. Алис, подкрепи ме."\nАлис се вгледа уморено в мен. "Не мога да видя какво ще се случи, ако игнорираме това." Тя хвърли бегъл поглед на Роуз и Джаспър.\nНе, не можеше да види това бъдеще - не когато Роуз и Джаспър бяха толкова категорични относно игнорирането на инцидента.\nДланта на Розали удари силно масата. "Не можем да дадем на човека шанса да каже каквото и да било. Карлайл, трябва да видиш това. Дори да решим всички да изчезнем не е безопасно да оставяме легенди след нас. Живеем толкова по-различно от останалите от нашия вид - знаеш, че има такива, които биха използвали с най-голямо удоволствие извинението, за да ни посочат с пръст. Трябва да сме по-внимателни от когото и да било!"\n"И преди сме оставяли слухове зад нас," напомних й аз.\n"Само слухове и подозрение, Едуард. Не свидетели и доказателство!"\n"Доказателство!" присмях се аз.\nНо Джаспър кимаше, очите му неотстъпчиви.\n"Роуз - " започна Карлайл.\n"Остави ме да довърша, Карлайл. Не е нужно да има кой знае какво голямо представление. Момичето удари главата си днес. Така че, може би това нараняване се оказва по-сложно, отколкото изглежда." Розали сви рамене. "Всеки смъртен си ляга с шанса повече да не се събуди. Останалите ще очакват да почистим след себе си. Технически, това ще е работа на Едуард, но очевидно той не може да го проумее. Знаеш, че съм способна на контрол. Няма да оставя доказателства след себе си."\n"Да, Розали, всички знаем какъв професионален убиец си," изръмжах аз.\nТя изсъска яростно към мен.\n"Едуард, моля те," каза Карлайл. После се обърна към Розали. "Розали, гледах по друг начин в Рочестър, защото почувствах, че заслужаваш справедливостта си. Мъжът, когото уби те бе оклеветил чудовищно. Това не е същата ситуация. Момичето Суон е невинно."\n"Не е лично, Карлайл," каза Розали през зъбите си. "Това е да защити всички ни."\nИмаше кратък момент на тишина, докато Карлайл премисля отговора си. Когато кимна, очите на Ризали светнаха. Тя трябваше да го знае по-добре. Дори и да не можех да прочета мислите му, можех да очаквам следващите му думи. Карлайл никога не излагаше на риск.\n"Знам, че ни мислиш доброто, Розали, но ... много бих искал семейството ни да заслужава защита. Случайните ... инциденти или грешките в контрола са простима част от това какви сме ние." Беше много типично за него да се поставя в множествено число, въпреки че той самият никога не е бил този, който да сгреши. "Да убиеш невинно дете хладнокръвно вече е напълно различно нещо. Вярвам, че риска, който представлява, все едно дали ще каже подозренията си или не, не е близко до по-големия риск. Ако правим изключения, за да се защитим, рискуваме нещо много по-важно. Рискуваме да загубим същността на това, което сме."\nМного внимателно контролирах изражението си. Правех всичко възможно, за да не се усмихна. Или да не изръкопляска, както ми се искаше да направя.\nРозали се смръщи. "Това е просто да бъдеш отговорен."\n"Това е да си коравосърдечен," поправи внимателно Карлайл. "Всеки живот е ценен."\nРозали въздъхна тежко и долната й устна се издаде напред. Емет потупа рамото й. "Всичко ще е наред, Роуз," окуражи я той с тих глас.\n32 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 5:55 am\n"Въпросът," продължи Карлайл," е дали да се местим?"\n"Не," простена Розали. "Тъкмо се установихме. Не искам да започвам втората си година в средното училище наново!"\n"Можеш да запазиш сегашната си възраст, разбира се," каза Карлайл.\n"И да се налижи да се местим пак така скоро?" продължи тя.\n"Харесва ми тук. Има толкова малко слънце, че почти станахме нормални."\n"Ами, определено не е нужно да решим сега. Можем да изчакаме и да видим дали ще се наложи. Едуард изглежда сигурен относно мълчанието на момичето Суон."\nНо вече не бях притеснен за Роуз. Можех да видя, че тя ще се съгласи с решението на Карлайл, без значение колко бясна ми беше. Разговорът им се насочи към маловажни подробности.\nДжаспър остана неподвижен.\nРазбрах защо. Преди той и Алис да се срещнат, той бе живял в район на битки, неотстъпчива заплаха за война. Той знаеше последствията от пренебрегването на правилата - той беше виждал ужасяващите последици със собствените си очи.\nТова, че не се беше опитал да успокои Розали с допълнителните си способности, нито пък да я раздразни, говореше сравнително много. Той държеше себе си настрана от тази дискусия - стоеше над нея.\n"Джаспър," казах аз.\nТой срещна погледа ми, лицето му безизразно.\n"Тя няма да заплати за моята грешка. Няма да позволя това."\n"Значи тя извлича полза от това? Тя трябваше да умре днес, Едуард. Аз просто ще наредя това."\nПовторих се, наблягайки на всяка дума. "Няма да го позволя."\nВеждите му се събраха. Той не очакваше това - не очакваше, че ще го спра.\nТой поклати главата си веднъж. "Няма да позволя Алис да живее в опасност, дори лека опасност. Ти не изпитваш чувствата, които аз изпитвам към нея, Едуард, и не си преживявал това, което аз съм, все едно дали си виждал спомените ми или не. Не разбираш."\n"Не оспорвам това, Джаспър. Но сега ти казвам, няма да ти позволя да нараниш Изабела Суон."\nВгледахме се един в друг - не свирепо, а преценейки възможностите. Усетих как анализира настроението около мен, изпитвайки решимостта ми.\n"Джаз," каза Алис, прекъсвайки ни.\nТой задържа погледа ми за още един миг и после погледна към нея. "Не се занимавай с това да ми казваш, че можеш да се грижиш за себе си, Алис. Вече знам това. Все още трябва да - "\n"Не това тръгнах да казвам," прекъсна Алис. "Щях да те помоля за услуга."\nВидях какво имаше в ума й и устата ми отвори с доловимо ахване. Вгледах се в нея, шокиран, едвам наясно с това, че сега Алис и Джаспър ме гледаха притеснено.\n"Знам, че ме обичаш. Благодаря. Но наистина ще го оценя, ако не се опитваш да убиеш Бела. Като начало, Едуард е сериозен, а аз не искам да се биете. Второ, тя ми е приятелка. Поне, ще бъде."\nБеше ясно като през стъкло в главата й: Алис, усмихваща се, ледената й ръка около топлите, крехки рамена на момичето. И Бела също се усмихваше, ръката й около кръста на Алис.\nВидението бе стабилно като скала; само точният момент не беше сигурен.\n"Но ... Алис ... " ахна Джаспър. Не успях да завъртя глава, за да видя изражението му. Не можех да откъсна очи от образа в главата на Алис, за да го чуя.\n"Аз ще я обичам един ден, Джаз. Ще е много далечен, ако не я оставиш на мира."\nВсе още бях заключен в мислите на Алис. Видях бъдещето да трепти, когато решението на Джаспър се заплете в лицето на неочакваната й молба.\n"Ах," въздъхна тя - нерешителността му проясни ново бъдеще. "Виждаш ли? Бела няма да каже нищо. Няма за какво да се тревожим."\nНачинът, по който каза името на момичето ... сякаш вече бяха близки и верни приятелки ...\n"Алис," задавих се аз." Какво ... означава ... ?"\n"Казах ти, че идва промяна. Не знам, Едуард." Но тя стисна челюст и можех да видя, че има още. Тя се опитваше да не мисли за него; тя внезапно се фокусираше много силно върху Джаспър, въпреки че той беше прекалено смаян, за да направи голям прогрес в решението си.\nТя правеше това понякога, когато се опитваше да скрие нещо от мен.\n"Какво, Алис? Какво криеш?"\nЧух Емет да мърмори. Той винаги се дразнеше, когато Алис и аз имахме този тип разговори.\nТя разклати глава, опитвайки се да не ме допусне вътре.\n"За момичето ли е?" настоях аз. "За Бела ли е?"\nБеше стиснала зъби в концентрация, но когато казах името на Бела, тя направи неволна грешка. Грешката й траеше само малка част от секундата, но беше достатъчно.\n"НЕ!" извиках аз. Чух как стола ми удари пода и едва тогава осъзнах, че съм на крака.\n"Едуард!" Карлайл също беше на крака, ръката му на рамото ми. Едва го забелязвах.\n"Става по-ясно," прошепна Алис. "Със всяка минута ставаш все по-решен. Наистина са й останали само два пътя. Единият или другият, Едуард."\nМожех да видя какво бе видяла тя ... но не можех да го възприема.\n"Не," казах отново; нямаше звучност в отказа ми. Усетих краката си нестабилни и трябваше да се подпра на масата\n33 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 5:55 am\n"Някой, моля, ще включи ли и нас в мистерията?" оплака се Емет.\n"Трябва да замина," прошепнах на Алис, игнорирайки го.\n"Едуард, вече минахме през това," каза Емет високо. "Това е най-добрия начин да накараш момичето да говори. Освен това, ако заминеш, няма да знаем със сигурност дали тя говори или не. Трябва да останеш и да се справиш с това."\n"Не те виждам да заминаваш за никъде, Едуард," ми каза Алис. "Не знам дали вече можеш да заминеш." Помисли върху това, добави тя безмълвно. Помисли си за заминаване.\nВидях какво има предвид. Да, идеята да не видя момичето отново беше ... болезнена. Но това беше, също така, необходимо. Не можех да съдя което и да е бъдеще, на което очевидно я осъждах.\nНе съм напълно сигурна за Джаспър, Едуард, продължи Алис. Ако заминеш, ако той смята, че тя е опасност за нас ...\n"Не чувам това," опровергах я аз, все още само наполовина наясно с публиката ни. Джаспър се колебаеше. Той не би направил нещо, което ще нарани Алис.\nНе точно в този момент. Ще рискуваш ли живота й, ще я оставиш ли незащитена?\n"Защо ми причиняваш това?" изстенах аз. Главата ми падна към ръцете ми.\nАз не бях защитник на Бела. Не можех да съм това. Не потвърди ли това достатъчно раздвоеното бъдеще на Алис.\nАз също я обичам. Или ще я обичам. Не е същото, но я искам наоколо за това.\n"Също я обичаш?" прошепнах скептичен.\nТя въздъхна. Толкова си сляп, Едуард. Не виждаш ли накъде си се отправил? Не можеш ли да видиш къде вече си? По-неизбежно е от изгрева на слънцето от изток. Виж това, което виждам аз ...\nРазклатих глава ужасен. "Не." Опитах се да изключа образите, които тя ми разкриваше. "Не трябва да следвам тази посока. Ще замина. Ще променя бъдещето."\n"Можеш да опиташ," каза тя, гласът й скептичен.\n"О, я стига!" измуча Емет.\n"Обръщай внимание, изсъска му Роуз. "Алис го вижда как си пада по човек! Колко класическо, Едуард! Тя издаде някакъв импровизиран звук.\nЕдва я чух.\n"Какво?" каза Емет, сепнат. После оживения му смях отекна в стаята. "Това ли се случва?" Той се засмя пак. "Тежък прелом, Едуард."\nУсетих ръката му на рамото си и я тръснах разсеяно. Не можех да му обърна внимание.\n"Да си пада по човек?" повтори Езми с шокиран глас. "По момичето, което спаси днес? Влюбва се в нея?"\n"Какво виждаш, Алис? Точно," настоя Джаспър.\nТя се обърна към него; аз продължих да се взирам вцепенено в лицето й.\n"Зависи от това дали той е достатъчно силен или не. Или ще я убие сам" - тя се обърна към мен, за да срещне погледа му отново, свирепо - "което наистина би ме ядосало, Едуард, да не споменавам какво ще причини на теб - " тя се обърна отново към Джаспър, "или тя ще е една от нас, един ден."\nНякой ахна; Не погледнах да видя кой.\n"Това няма да се случи!" отново виках. "Нито едно от двете."\nАлис изглежда не ме чу. "Всичко зависи," повтори тя. "Той може да е точно достатъчно силен, за да не я убие - но ще е непосредствено. Ще отнеме изключително количество контрол," замисли се тя. "повече отколкото дори Карлайл има. Той може да е просто достатъчно силен ... Единственото нещо, за което не е достатъчно силен, е да стои настрана от нея. Това е загубена кауза."\nНе можех да открия гласа си. Изглежда и останалите не можеха. Стаята беше безмълвна.\nВгледах се в Алис, а всички останали се взираха в мен. Можех да видя собственото си ужасено лице от пет различни гледни точки.\nСлед дълъг момент Карлайл въздъхна.\n"Ами, това ... усложнява нещата."\n"Я виж ти," съгласи се Емет. Гласът му все още се доближаваше до смях. Сигурен бях в това, че Емет би намерил шега в разрушението на живота ми.\n"Предполагам, че въпреки това плановете остават същите," каза Карлайл замислено. "Ще останем и ще наблюдаваме. Очевидно, никой няма ... да нарани момичето."\n"Не," каза Джаспър тихо. "Не мога да се съглася с това. Ако Алис вижда само два пътя - "\n"Не!" Гласът ми не беше вик или ръмжене, или плач, а някаква комбинация от трите. "Не!"\nТрябваше да напусна, да съм надалеч от мислите им - самодоволността на Розали, хумора на Емет, несвършващото търпение на Карлайл ...\nПо-лошо: увереността на Алис. Увереносттна на Джаспър в тази увереност.\nНай-лошото: ...радостта на Езмe.\nИзлязох от стаята. Езмe докосна ръката ми, когато минах край нея, но не отчетох и не направих знак.\nБягах още преди да съм излязъл от къщата. Преминах реката с един скок и запрепусках през гората. Дъждът отново се бе върнал, като валеше толкова силно, че бях накиснат за няколко мига. Харесвах дебелия пласт от вода - между мен и останалата част от света. Той ме затваряше, позволяваше ми да съм сам.\nБягах на изток, над и през планини, без да нарушавам правия си курс, докато не видях светлините на Сиатъл от другата страна на тесния пролив. спрях преди да прекося границата на човешката цивилизация.\nЗатворен от дъжда, сам самичък, аз най-накрая погледнах на това, което бях направил - начинът, по който бях развалил бъдещето.\nПърво, видението за Алис и момичето, прегърнати - доверието и приятелството бяха толкова очевидни, че сякаш крещяха от картината. Широките шоколадови очи на Бела не бяха объркани във видението, но все още бяха пълни с тайни - в този момент тези тайни изглеждаха толкова щастливи. Тя не се дръпна от студената ръка на Алис.\nКакво означаваше това? Колко знаеше тя? В този все още жив момент от бъдещето, какво си мислеше тя за мен?\nПосле другият образ, толкова приличащ на този, но този път оцветен от ужас. Алис и Бела, все още прегърнати, с ръце обвити една около друга в доверено приятелство. Но сега нямаше разлика между тези ръце - и двете бели, гладки като мрамор, твърди като стомана. Широките очи на Бела вече не бяха шоколадови. Ирисите им бяха шокиращо ясно червени. Тайните в тях бяха неразбираеми - одобрение или неутешимост? Беше невъзможно да се каже. Лицето й бе студено и безсмъртно.\nПотръпнах. Не можех да потисна въпросите, близки, но различни: Какво означаваше това - как се бе случило това? И какво си мислеше сега за мен?\nМожех да отговоря на последния. Ако я насиля в този празен половинчат живот чрез слабостта си и егоизма си, със сигурност тя ще ме мрази.\nНо имаше още един по-ужасяващ образ - по-лош от всеки образ, който някога бях пазел в съзнанието си.\nМоите собствени очи, наситено червени с човешка кръв, очите на чудовище. Строшеното тяло на Бела в ръцете ми, бяло като пепел, пресушено, безжизнено. Беше толкова здрав, толкова ясен образ.\nНе можех да понасям да виждам това. Не можех да го търпя. Опитах се да го прогоня от главата си, опитах се да видя нещо друго, каквото и да било друго. Опитах се да видя отново изражението на живото й лице, което бе препречило зрението ми през последния период от съществуването ми. Всичко безрезултатно.\nПустото видение на Алис изпълни главата ми и аз се превивах от агонията, която то причиняваше. Междувременно, чудовището в мен преливаше от радост, тържествуващо от възможността от успеха му. То ме отвращаваше.\nТова не можеше да се позволи. Трябваше да има начин да надхитря бъдещето. Нямаше да позволя виденията на Алис да ме водят. Можех да избера различна пътека. Имаше друг избор.\n34 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 5:56 am\nГимназия. Не вече чистилище, сега беше чист ад. Мъчения и огън ... да, изпитвах и двете.\nСега вършех всичко правилно. Всичко изяснено с подробности. Никой не можеше да се оплаче, че бягам от отговорностите си.\nЗа да угодя на Езмe, и за да защитя останалите, останах във Форкс. Върнах се към стария си график. Ходех да ловувам повече от тях. Всеки ден, влизах в училище и се правех на човек. Всеки ден слушах внимателно за нещо ново относно семейство Калън – никога нямаше нищо ново. Момичето не бе казало ни една дума от подозренията си. Тя само повтаряше същата история отново и отново – аз съм стоял до нея и съм я бутнал от пътя – докато пламенните й слушатели се отегчиха и спряха да търсят повече подробности. Нямаше опасност. Прибързаното ми действие не бе наранило никого.\nНикого освен мен.\nБях решен да променя бъдещето. Не бе най-лесната задача, която да си поставя, но нямаше друг избор, с който бих могъл да живея.\nАлис каза, че няма да съм достатъчно силен, за да стоя настрана от момичето. Щях да й докажа, че греши.\nМислех си, че първият ден ще е най-трудният. Към края му, бях сигурен, че случаят бе такъв. Въпреки това, грешях.\nИзмъчвах се, знаейки, че ще нараня момичето. Успокоявах се с факта, че болката й нямаше да е нищо повече от леко убождане – просто малко оскърбление от отхвърлянето – в сравнение с моята. Бела бе човек и знаеше, че аз съм нещо друго, нещо лошо, нещо плашещо. Тя навярно ще е по-скоро облекчена, отколкото учудена, когато извърна лице от нея и се престоря, че тя не съществува.\n„Здравей, Едуард,” поздрави ме тя, този първи ден, обратно в час по биология. Гласът й бе приятен, приятелски, на 180 градуса от последния път, когато бях говорил с нея.\nЗащо? Какво бе направило промяната? Беше ли забравила? Беше ли решила, че си е измислила целия епизод? Възможно ли бе да ми е простила, задето не спазих обещанието си?\nВъпросите ме бяха изгорили като жаждата, която атакуваше гърлото ми всеки път, когато вдишвах.\nСамо един момент, за да погледна в учите й. Само да видя дали мога да прочета отговорите в очите й ...\nНе. Не можех да си позволя дори това. Не и ако бях тръгнал до променям бъдещето.\nБях мръднал брадичката си с един инч в нейна посока, без да откъсвам поглед от предната част на стаята. Кимнах веднъж и после обърнах лицето си право напред.\nТя не ми проговори отново.\nТози следобед, веднага след като училището свърши, ролята ми изиграна, бягах до Сиатъл, както бях направил предния ден. Изглежда можех да понеса болката малко по-добре когато летях над земята, превръщайки всичко наоколо в зелено размазано петно.\nТова тичане стана мой ежедневен навик.\nОбичах ли я? Не мислех така. Не още. Въпреки че беглите погледи на Алис в бъдещето не ме изоставяха, можех да видя колко лесно би било да се влюбя в Бела. Ще бъде точно като падане: без усилие. Да не си позволявам да се влюбя беше обратното на падането – беше избутването ми нагоре по стръмната скала, ръка след ръка, задачата толкова изтощаваща, сякаш нямах нещо повече от безсмъртна сила.\nМина повече от месец и всеки ден ставаше по-трудно. Това нямаше смисъл според мен – продължих да очаквам да го преодолея, да ми стане по-лесно. Това би трябвало да е имала предвид Алис, когато предвиди, че няма да съм способен да стоя настрана от момичето. Тя бе видяла усилването на болката. Но аз можех да понасям болка.\nНямаше да унищожа бъдещето на Бела. Ако това да я обичам беше унищожително, тогава не беше ли избягването й най-малкото, което можех да направя?\nВъпреки това, да я избягвам беше над лимита, който можех да поема. Можех да се преструвам, че я игнорирам и никога да не поглеждам към нея. Можех да се преструвам, че тя не ми бе интересна. Но това бе степента, преструвка, а не реалност.\nВсе още слушах внимателно всеки дъх, който поемаше, всяка дума, която казваше.\nСтепенувах мъченията си в четири категории.\nПървите две бяха познати. Ароматът и тишината й. Или, по-скоро – да поема отговорността си, там където тя принадлежеше – моята жажда и любопитството ми.\nЖаждата бе най-важното от мъченията ми. Сега ми беше просто навик въобще да не дишам по биология. Разбира се, винаги си имаше изключения – когато трябваше да отговоря на въпрос, или нещо такова, и имах нужда от дъха си, за да говоря. Всеки път, когато вкусвах въздуха около момичето, беше същото като първия ден – огън и нужда, и брутална жар, отчаяни да се освободят. Беше трудно да се държа здраво за разсъдъка си или да устоя в онези моменти. И, също като първия ден, чудовището в мен ръмжеше, толкова близо до повърхността ...\nЛюбопитството бе най-постоянно в мъченията ми. Въпросите никога не излизаха от главата ми: Какво си мисли в момента? Когато чуех тихата й въздишка. Когато завърташе кичур коса между пръстите си разсеяно. Когато хвърлеше книгите си с повече от нужната сила. Когато се втурваше в час закъсняла. Когато потупваше с крак нетърпеливо по пода. Всяко движение, хванато от периферното ми зрение, бе мистерия. Когато говореше на останалите ученици – човеци, анализирах всяка нейна дума и всеки тон. Казваше ли каквото мисли, или това, което си мислеше, че трябва да каже? Често ми звучеше така, сякаш казваше това, което слушателите й очакваха, а това ми напомняше на семейството ми и на всекидневният ни живот в илюзия – ние бяхме по-добри от нея. Освен ако не бърках това, само представяйки си нещата. Защо ще й трябва да играе роля? Тя бе една от тях – човек тинейджър.\nМайк Нютън беше най-изненадващ за мъченията ми. Кой би повярвал, че такъв обикновен, отегчителен смъртен може да е толкова вбесяващ? Да бъда честен, трябваше да изпитвам някаква благодарност към дразнещото момче; повече от останалите, тай караше момичето да говори. Научих толкова много за нея чрез тези разговори – все още попълвах списъка си – но, напротив, помощта на Майк в този проект ме изнервяше повече. Не исках Майк да е този, който да разкрие тайните й. Исках аз да го направя.\nПомагаше това, че той никога не забелязваше малките й откровения, малките й неволни грешки. Той не знаеше нищо за нея. Той бе създал една Бела в главата си, която не съществуваше – момиче просто толкова общоприето, като самия него. Той не бе забелязал безкористността и смелостта й, които я отделяха от останалите хора, той не чуваше ненормалната зрялост на изречените й мисли. Той не долавяше това, когато тя говореше за майка си, тя звучеше като родител, говорещ за дете, отколкото по обратния начин – любящо, снизходително, леко развеселено и силно покровителски. Той не чуваше търпение в гласа й, когато се преструваше на заинтересована в несвързаните му истории, и не предполагаше за добротата, скрита зад това търпение.\n35 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 5:57 am\nПо време на разговорите й с Майк, можех да добавя най-важното качество към списъка си, най-разкриващото от тях, толкова просто, колкото и рядко. Бела беше добра. Всичко останали неща, добавени към това обобщаващо – мила и скромна, и неегоистична, и любяща, и смела – тя бе добра във всяко отношение.\nТези полезни открития не ме ентусиазираха относно момчето, въпреки това. Със силното чувство за собственост, с което гледаше Бела – сякаш тя беше някакво завоевание, което да се придобие – ме провокираше почти толкова, колкото и грубите му фантазии за нея. Той също ставаше и по-уверен в нея, с минаването на времето, тъй като тя изглежда го предпочиташе пред онези, които той смяташе за свои съперници – Тайлър Кроули, Ерик Йорки, и дори, случайно, мен. Той обикновено сядаше до нея на масата ни, преди часът да започне, приказвайки си с нея, окуражен от усмивката й. Просто учтиви усмивки, казах си аз. Все едно и също, често се забавлявах, представяйки си как го удрям с опакото на ръката си, запращайки го през стаята към далечната стена ... Вероятно нямаше да го нарани фатално ...\nМайк не мислеше за мен често като за съперник. След инцидента се притесняваше, че Бела и аз ще се сплотим от споделеното изживяване, но очевидно резултатът бе противоположен. Все пак, той все още бе разтревожен, че бях избрал Бела пред равните й, за да й обърна внимание. Но сега аз я игнорирах също толкова напълно, колкото и останалите, и той стана самодоволен.\nКакво си мислеше тя сега? Дали посрещаше добре дошло вниманието му?\nИ, най-накрая, последното от мъченията ми, най-болезненото: безразличието на Бела. Докато аз игнорирах нея, тя игнорираше мен. Тя никога не се опита да ме заговори отново. Доколкото знаех, въобще никога не мислеше за мен.\nТова май можеше да ме побърка – или дори да строши решението ми да променя бъдещето – с изключение на това, че понякога се взираше в мен както преди. Не го виждах сам, тъй като не можех да си позволя да я погледна, но Алис винаги ни предупреждаваше, когато те бе пред това да го направи; останалите бяха все още притеснени относно съмнителните знания на момичето.\nТова, че тя ме гледаше втренчено от време на време, намаляваше част от болката. Разбира се, тя можеше просто да се притеснява каква точно откачалка съм аз.\n„Бела ще се вгледа в Едуард след минута. Изглеждай нормален,” ми каза Алис един вторник през Март, а останалите бяха старателни да се мърдат и да преместват тежестта си, като хора; абсолютната тишина беше отличителна черта на вида ни.\nОбръщах внимание на това колко често тя се обръщаше в моя посока. Доставяше ми удоволствие, въпреки че не трябваше, че честотата не бе спаднала с минаването на времето. Не знаех какво означава, но ме караше да се чувствам по-добре.\nАлис въздъхна. Иска ми се ...\n„Стой извън това, Алис,” казах й тихо аз. „Няма да се случи.”\nТя се нацупи. Алис бе нетърпелива да завърже предвиденото й приятелство с Бела. По странен начин, тя пропускаше момичето, което не познаваше.\nЩе призная, по-добър си отколкото си мислех. Бъдещето ти отново е цялото объркано и безсмислено. Надявам се, че си щастлив.\n„Има голям смисъл за мен.”\nТя изсумтя нежно.\nОпитах се да я изключа, прекалено неспокоен за разговори. Не бях в много добро настроение – по-напрегнат, отколкото им позволявах да видят. Само Джаспър беше наясно с това колко силно ще бъда наранен, усещайки стреса да си излъчва от мен с уникалната си способност и да усеща, и да влияе на настроенията на останалите. Той, въпреки това, не разбираше причината зад настроенията, и – откакто бях постоянно в гадно настроение тези дни – той го пренебрегна.\nДнес щеше да е труден ден. По-труден от вчерашния, каквато бе тенденцията.\nМайк Нютън, омразното момче, на когото не можех да си позволя да съпернича, щеше да покани Бела на среща.\nНа близкия хоризонт бяха танците ‘дами канят’, и той много се надяваше, че Бела ще помоли него. Това, че още не го беше направила, смити увереността му. Сега той беше в неприятно затруднение – забавлявах се от дискомфорта му повече отколкото трябваше – защото Джесика Стенли току що го бе попитала за танците. Той не искаше да каже „да,” все още надявайки се, че Бела ще го избере (и че ще го обяви за победител сред съперниците му), но не искаше да каже „не” и завърши, пропускай танца като цяло. Джесика , наранена от колебанието му и предполагайки причината зад него, пронизваше с мислите си Бела. Отново, имах интуицията да застана между нейните гневни мисли и Бела. Сега разбирах инстинкта по-добре, но това само ме дразнеше повече, когато не можех да го последвам.\nДа си помислиш, че би стигнало до тук! Бях крайно закрепен към дребните училищни драми, които някога толкова презирах.\nМайк работеше върху самообладанието си, докато провождаше Бела към часа по биология. Слушах усилията му докато ги чаках да пристигнат. Момчето бе слабо. Бе очаквал този танц нарочно, уплашен да направи увлечението си явно, преди тя да е показала предпочитание към него. Не искаше да става уязвим от отказ, предпочитайки тя да направи този скок първа.\nТой отново седна на масата ни, облекчен от дългите близки отношение, и аз си представих какъв ли звук ще издаде тялото му, ако удареше отсрещната стена с достатъчна сила, за да счупи костите си.\n„Е,” каза той на момичето, очите му към пода. „Джесика ме покани на пролетните танци.”\n„Това е чудесно,” отговори Бела мигновено и с ентусиазъм. Беше трудно да не се усмихна, когато тонът й се просмука в съзнанието на Майк. Той се надяваше на смут. „ Ще си изкарате весело с Джесика.”\nТой се бореше за правилния отговор. „Ами ...” поколеба се той, и почти загуби кураж. После се окопити. „Казах й, че ще си помисля.”\n36 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 5:57 am\n„И защо си направил това?” настоя тя. Тонът й беше неодобрителен, но имаше и най-малкия нюанс на облекчение, също така.\nКакво означаваше това? Неочаквана, ослепителна ярост накара ръцете ми да се свият в юмруци.\nМайк не чу облекчението. Лицето му бе почервеняло – ярост, когато внезапно усетих, че това звучи като покана – и той погледна отново към пода, докато говореше.\n„Чудех се дали... ами, дали може би планираш да ме поканиш.”\nБела се поколеба.\nВ този момент на колебанието й, видях бъдещето по-ясно отколкото Алис някога бе.\nМомичето можеше да каже да на неизказания въпрос на Майк сега, а можеше и да не каже, но във всеки случай, някой ден скоро, тя щеше да каже да на някого. Тя беше привлекателна и интригуваща, и човешките мъже не бяха забравили за този факт. Дали щеше да се съгласи на някого от тази не-похотлива тълпа, или щеше да почака докато не се освободи от Форкс, денят, в който тя ще каже да, щеше да дойде.\nВидях живота й както и преди – колеж, кариера ... любов, брак. Видях я под ръка с баща й отново, облечена в прозрачно бяло, лицето й изчервено от щастие, докато се движи под звука на сватбения марш.\nБолката бе повече от всичко, което бях чувствал до сега. Човек би бил на косъм от смъртта, за да изпита тази болка – човек не би я преживял.\nИ не само болка, но и категорична ярост.\nГневът ми причини болка като един вид телесен отдушник. Въпреки това незначително, незаслужаващо момче можеше да не е този, на когото Бела да каже да, горях от желание да смачкам главата му в ръката си, да го оставя да стои като типичен пример за всеки останал.\nНе разбирах това чувство – беше такава бъркотия от болка и гняв, и желание, и отчаяние. Никога не го бях изпитвал преди; Не можех да го назова.\n„Майк, мисля, че трябва да й кажеш да,” каза Бела с приятен глас.\nНадеждите на Майк спаднаха рязко. Щях да се насладя на това при обстоятелствата, но бях изгубен в последвалия шок след болката – и разкаянието от това какво ми бяха причинили болката и гнева.\nАлис беше права. Не бях достатъчно силен.\nТочно в момента Алис ще гледа бъдещето да се върти и изкривява, ставайки изопачено отново. Щеше ли това да я зарадва?\n„Да не би да си поканила вече някого?” попита Майк навъсено. Той ми хвърли поглед, подозрителен за първи път от много седмици насам. Осъзнах, че бях предал интереса си; главата ми беше наклонена към Бела.\nДивата завист в мислите му – завист към всеки, когото момичето предпочита – внезапно сложи име върху неназованото ми чувство.\n„Не,” каза момичето със следа от хумор в гласа й. „Въобще няма да ходя на танците.”\nВъпреки цялото разкаяние и гнева се почувствах облекчен от думите й. Внезапно вземах под внимание моите съперници.\n„Защо не?” попита Майк, тонът му почти груб. Ядоса ме, че използва този тон към нея. Сподавих ръмжене.\n„Ще ходя в Сиатъл същата събота,” отвърна тя.\nЛюбопитството не беше толкова злобно, колкото преди – сега, когато бях напълно решен да открия отговори на всичко. Ще знам къде-тата и защо-тата на това ново откритие достатъчно скоро.\nТонът на Майк стана неприятно примамлив. „Не можеш ли да отидеш някой друг уикенд?”\n„Съжалявам, но не.” Сега Бела беше груба. „Така че, не трябва да караш Джесика да чака дълго – грубо е.”\nГрижата й за чувствата на Джесика отвя пламъците на ревността ми. Това пътуване до Сиатъл определено беше извинение, за да каже не – дали отказа просто от лоялност към приятелката си? Тя бе повече от безкористна за това. Не искаше ли всъщност да можеше да каже да? Или и двете предположения бяха грешни? Интересуваше ли се от някого другиго?\n„Да, права си,” промърмори Майк, толкова покварен, че почти ми стана жалко за него. Почти.\nТой дръпна очите си от момичето, прекъсвайки гледката ми към лицето й в мислите му.\nНямаше да толерирам това.\nОбърнах се, за да разчета лицето й сам, за първи път от повече от месец. Беше голямо облекчение да си позволя това, като глътка въздух за потопените за дълго време бели дробове на човек.\nОчите й бяха затворени, а ръцете й бяха притиснати отстрани на лицето й. Раменете й се извиваха навътре защитнически. Тя разлати главата си дори толкова леко, сякаш се опитваше да избута някаква мисъл от ума си.\nГласът на г-н Бенър я извади от замислеността й и очите й бавно се отвориха. Тя мигновено ме погледна, навярно виждайки взора ми. Тя се вгледа в очите ми със същото объркано изражение, което ме бе преследвало толкова дълго.\nНе усетих разкаянието или вината, или гнева в тази секунда. Знаех, че отново ще дойдат, и ще дойдат скоро, но за този единствен момент имах странен, нервен успех. Сякаш бях триумфирал, отколкото загубил.\nТя не погледна встрани, въпреки че аз се взирах с неуместна напрегнатост, опитвайки се напразно да разчета мислите й през ясните й кафяви очи. Те бяха по-скоро пълни с въпроси, отколкото с отговори.\nМожех да виря отражението на собствените си очи и виждах, че са черни от жажда. Бяха минали почти две седмици от последното ми ловуване; това не беше най-безопасния ден за разпадане на волята ми. Но чернотата явно не я плашеше. Тя все още не бе погледнала встрани и нежно, унищожително привлекателно розово започна да обагря кожата й.\nКакво си мислеше сега?\nПочти зададох въпроса на глас, но в този момент г-н Бенър извика името ми. Взех правилния отговор от главата му, докато хвърлях бърз поглед в негова посока.\nПоех една бърза глътка въздух. „Цикълът на Кребс.”\nЖажда опърли гърлото ми – свивайки мускулите ми и пълнейки устата ми с отрова – и аз затворих очите си, опитвайки се да се концентрирам през желанието за кръвта й, което бушуваше в мен.\nЧудовището бе по-силно от преди. Чудовището ликуваше. То прегърна това раздвоено бъдеще, което му бе дало изход, петдесет на петдесет за това, което то копнееше толкова упорито. Третото, поклащащо се бъдеще, което сам се опитах да построя чрез сила на волята се бе разрушило – пред всички други неща, унищожено от обикновена ревност – и бе толкова близо до финала си.\nУгризението и вината горяха с жаждата и, ако имах възможността да отделям сълзи, те щяха да изпълнят очите ми сега.\nКакво бях сторил?\nЗнаейки, че битката е вече изгубена, изглежда нямаше причина да се съпротивлявам на това, което исках; обърнах се, за да се вгледам в момичето пак.\nТя се бе скрила в косата си, но можех да видя през пролуките между кичурите коса, че бузите й бяха силно червени сега.\nЧудовището хареса това.\nТя не срещна взора ми отново, но въртеше кичур от тъмната си коса нервно между пръстите си. Деликатните й пръсти, крехките й китки – те бяха толкова чупливи, изглеждайки сякаш в целия свят дори само дъхът ми можеше да ги счупи.\nНе, не, не. Не можех да направя това. Тя бе прекалено чуплива, прекалено добра, прекалено ценна, за да заслужи тази съдба. Не можех да позволя живота ми да се сблъска с нейния, да го унищожи.\n37 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 5:58 am\nНо нито пък можех да стоя настрани от нея. Алис беше права за това.\nЧудовището в мен изсъска от раздразнение докато се колебаех, накланяйки се първо към единия път, после към другия.\nКраткият ми час с нея мина много бързо, докато се люлеех между спасението и тежкото задължение. Звънецът удари и тя започна да си събира нещата без да гледа към мен. Това ме разочарова, но трудно бих очаквал нещо друго. Начинът, по който я третирах от инцидента насам бе непростим.\n„Бела?” казах аз, неспособен да се спра. Силата на волята ми вече бе на парчета.\nТя се поколеба за миг преди да ме погледне; когато се обърна изражението й беше предпазливо, недоверчиво.\nНапомних си, че тя имаше пълното право да не ми се доверява. Така трябваше да направи.\nТя ме чакаше да продължа, но аз просто се взирах в нея, разчитайки лицето й. Вдишах няколко малки глътки въздух, борейки се с жаждата си.\n„Какво?” каза тя най-накрая. „Отново ли ми говориш?” Имаше нотка на негодувание в гласа й, което беше, както и гнева й, привлекателно. Накарах се да се усмихна.\nНе знаех как да отговоря на въпроса й. Говорех ли й отново. В смисъла, който тя имаше предвид?\nНе. Не и ако можех да направя нещо. Щях да опитам да направя нещо.\n„Не, не точно,” казах й аз.\nТя затвори очи, което ме разочарова. Това отряза най-добрия ми път към достъпа до чувствата й. Тя пое дълбока, бавна глътка въздух без да отваря очи. Челюстта й бе стисната.\nОчите й все още затворени, тя проговори. Определено това не беше нормален човешки начин за разговор. Защо го направи?\n„Тогава какво искаш, Едуард?”\nЗвукът на името ми върху устните й направи странно нещо с тялото ми. Ако имах пулс, той щеше да се е усилил.\nНо как да й отговоря?\nС истината, реших аз. Ще й казвам истината до толкова, до колкото мога, от сега нататък. Не исках да заслужа недоверието й, дори ако спечелването на доверието бе невъзможно.\n„Съжалявам,” казах й аз. Това бе по-истинско, отколкото тя някога би разбрала. За нещастие, можех само безопасно да се извинявам тривиално. „Държа се много груб, знам. Но така е по-добре, наистина.”\nЩеше да е по-добре за нея, ако продължа, ако продължа да бъда груб. Можех ли?\nОчите й отворени, изражението им все още предпазливо.\n„Не знам какво имаш предвид.”\nОпитах се да й дам достатъчно добро предупреждение, доколкото ми бе позволено. „По-добре ще е да не сме приятели,.” Със сигурност поне това можеше да го усети. Тя бе умно момиче. „Довери ми се.”\nОчите й се свиха и аз си спомних, че й бях казал тези думи преди – точно преди да наруша обещанието. Премигнах, когато зъбите й се стиснаха – тя също ясно си спомняше.\n„Много жалко, че не осъзна това малко по-рано,” каза тя ядосано. „Можеше да си спестиш цялото това съжаление.”\nВзрях се в нея с шок. Какво знаеше тя за съжаленията ми?\n„Съжаление? Съжаление за какво?” настоях аз.\n„За това, че просто не остави тъпия микробус да ме смачка!” сопна се тя.\nКак можеше да си мисли това? Спасяването на живота й бе единственото приемливо нещо, което бях сторил откакто я срещнах. Единственото нещо, от което не се срамувах. Едното и единствено нещо, което ме правеше щастлив, че съществувам въобще. Борех се да я запазя жива от първия момент, когато улових аромата й. Как можеше да мисли това за мен? Как смее да подлага под съмнение единственото добро дело в цялата тази бъркотия?\n„Мислиш, че съжалявам, че съм спасил живота ти?”\n„Знам, че е така,” отвърна язвително тя.\nОценката й за намеренията ми ме накараха да кипна. „Не знаеш нищо.”\nКолко объркващо и неразбираемо работеше мозъкът й! Тя явно въобще не мисли по същия начин като останалите хора. Това трябва да е обяснението зад умствената й тишина. Тя бе напълно различна.\nДръпна лицето си настрани, отново стискайки зъби. Бузите й бяха изчервени, този път с гняв. Тя наблъска книгите си на купчина, дръпна ги рязко в ръцете си и се отправи към вратата без да срещне взора ми.\nДори раздразнен, беше невъзможно да не намеря гнева й за малко забавен.\nТя вървеше сковано, без да гледа накъде отива, и кракът й се препъна в прага на вратата. Тя се спъна и всичките й неща се разбиха на земята. Вместо да се наведе към тях, тя застана права, строго, без дори да поглежда надолу, сякаш не бе сигурна дали книгите си заслужават взимането.\nУспях да не се засмея.\nНямаше кой да ме види; прелетях до нея и подредих книгите й още преди тя да погледне надолу.\nТя се наведе наполовина, видя ме и после замръзна. Подадох й книгите обратно, убеждавайки се,че ледената ми кожа не е докоснала нейната.\n„Благодаря,” каза тя със студен, строг глас.\nТонът й върна обратно раздразнението ми.\n„Няма защо,” казах аз също толкова ледено.\nТя се изправи внезапно и тръгна към следващия си час.\nГледах я докато вече не можех да видя ядосаната й фигура.\nИспанския мина в мъглявина. Г-жа Гоф не попита за разсеяността ми – тя знаеше, че испанския ми е по-добър от нейния, и ми даваше голяма свобода на действие – оставяйки ме свободен да мисля.\nЗначи, не можех да игнорирам момичето. Толкова беше очевидно. Но означаваше ли, че нямам избор, освен да я унищожа? Това не може да е единственото възможно бъдеще. Трябваше да има някакъв друг избор, някакъв деликатен баланс. Трябваше да измисля начин ...\nНе обърнах много внимание на Емет докато часа не беше почти свършил. Той беше любопитен – Емет не беше много интуитивен относно нюансите в настроенията на останалите, но можеше да види очевидната промяна в мен. Чудеше се какво се бе случило, за да премахне неумолимия суров поглед от лицето ми. Той се мъчеше да определи промяната и най-накрая реши, че изглеждам обещаващ.\nОбещаващ? Така ли изглеждаше отвън?\nОбмислих идеята за надежда докато вървяхме към волвото, чудейки се за какво точно трябва да се надявам.\nНо не трябваше да го обмислям дълго. Чувствителен, какъвто винаги бях относно мисли за момичето, звукът от името на Бела в главите на ... на моите съперници, предполагам, че трябваше да призная, хванаха вниманието ми. Ерик и Тайлър, чули – с голямо удоволствие – за провала на Майк, се приготвяха да направят своите ходове.\n38 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 5:58 am\nЕрик вече бе на позиция, наместен срещу пикапа на момичето, където тя не можеше да го избегне. Класът на Тайлър бе задържан, за да получат задачи, а той отчаяно бързаше да я хване преди тя да избяга.\nТова трябваше да го видя.\n„Изчакай останалите тук, ОК?” промърморих на Емет.\nТой ме погледна подозрително, но после сви рамене и кимна.\nМомчето си е изгубило ума, помисли си той разсмян от странната ми молба.\nВидях Бела по пътя й от салона и я очаквах да мине от място, на което тя нямаше да ме види. Когато се приближи към засадата на Ерик, аз се засилих напред, нагласяйки крачката си, така че да вървя с всички правилни движения.\nВидях как тялото и се втвърди когато забеляза момчето, което я чакаше. Тя замръзна за момент, после се отпусна и отиде напред.\n„Здрасти, Ерик,” чух приятелския поздрав на гласа й.\nВнезапно и неочаквано бях разтревожен. Ами ако този дългурест тинейджър с неговата болнава кожа й бе приятен по някакъв начин?\nЕрик преглътна шумно, адамовата му ябълка подскочи. „Здрасти, Бела.”\nТя явно не съзнаваше неспокойствието му.\n„Какво става?” попита тя, отключвайки пикапа си без да гледа изплашеното му изражение.\n„Ъ, просто се чудех ... дали ще дойдеш на пролетните танци с мен?” Гласът му секна.\nНакрая тя погледна нагоре. Изненадана ли беше, или доволна? Ерик не можеше да срещне погледа й, така че и аз не можех да видя лицето й в ума му.\n„Мислех, че дамите канят,” каза тя, звучейки объркана.\n„Ами, да,” съгласи се той нещастно.\nТова клето момче не ме ядоса толкова, колкото Майк Нютън, но не можех да открия в себе си съчувствие за тревогата му, докато Бела не му отговори с мил глас.\n„Благодаря ти, че ме каниш, но ще съм в Сиатъл този ден.”\nТой вече бе чул това; все пак, това си беше разочарование.\n„Оу,” смутолеви той, едва осмелявайки се да вдигне очите си на нивото на носа й. „Може би следващият път.”\n„Разбира се,” съгласи се тя. После прехапа долната си устна, сякаш съжаляваше, че му оставя вратичка. Това ми хареса.\nЕрик се отпусна и се отдалечи, тръгвайки в грешната посока към колата си, единствената му мисъл изчезна.\nАз минах покрай нея в този момент и чух въздишката й на облекчение. Засмях се.\nТя се обърна при шума, но аз се вгледах право напред, опитвайки се да задържа устните си от това да се извият от удоволствие.\nТайлър бе зад мен, почти бягайки в бързината си да я хване преди тя да успее да замине. Той беше по-смел и по-уверен от останалите двама; бе чакал толкова, за да се доближи до Бела, само защото уважаваше правото на Майк да попита с предимство.\nОчаквах да успее да я хване по две причини. Ако – както бях започнал да подозирам – цялото му внимание бе дразнещо за Бела, исках да се забавлявам гледайки реакцията й. Но, ако не беше – ако поканата на Тайлър бе тази, за която тя се бе надявала – тогава аз исках да знам това, също.\nПрецених Тайлър Кроули като конкурент, знаейки, че е грешно да правя това. Той ми изглеждаше обикновено досаден и с нищо незабележим, но какво знаех за предпочитанията на Бела? Може би тя харесваше обикновени момчета ...\nПотръпнах при тази мисъл. Никога нямаше да мога да съм обикновено момче. Колко глупаво бе да се поставям като конкурент за обичта й. Как въобще можеше да й пука за някой, който беше, във всички измерения, чудовище?\nТя беше прекалено добра за чудовище.\nТрябваше да й позволя да избяга, но непростимото ми любопитство не ми даваше да направя това, което бе правилно. Отново. Но какво, ако Тайлър пропуснеше шанса си сега, само за да установи контакт с нея по-късно, когато нямаше да има никакъв начин да разбра резултата? Изкарах волвото навън на тесния път, блокирайки изхода й.\nЕмет и останалите бяха на път, но той им бе описал странното ми държание и те вървяха бавно, гледайки ме, опитвайки се да разгадаят какво правех.\nГледах момичето в огледалото си за обратно виждане. Тя се смръщи към задната част на колата ми, срещайки втренчения ми поглед, като изглеждаше така, сякаш караше танк, а не ръждясал Чеви.\nТайлър се забърза към колата си и влезе в редицата зад нея, щастлив от моето неочаквано поведение. Той й помаха, опитвайки се да хване вниманието й, но тя не забеляза. Изчака един момент, а после напусна колата си, отивайки бавно откъм прозореца на седалката до шофьорското място. Почука по стъклото.\nТя подскочи, а после се вгледа в него объркано. След секунда свали стъклото ръчно изглежда имайки някакъв проблем с него.\n„Съжалявам, Тайлър,” каза тя, гласът й раздразнен. „Заседнала съм зад Калън.”\nТя каза фамилията ми с мрачен тон – все още ми беше ядосана.\n„Оу, знам,” каза Тайлър, необезсърчен от настроението й. „ Просто исках да те попитам нещо докато сме спрени тук.”\nУсмивката му беше самонадеяна.\nАз бях удовлетворен от начина, по който тя пребледня от очевидния му стремеж.\n„Ще ме поканиш ли на пролетните танци?” попита тай, без мисъл за поражение в главата му.\n„Няма да съм в града, Тайлър,” каза му тя, раздразнение все още ясно в глава й.\n„Мда, Майк така каза.”\n„Тогава защо - ?” започна да пита тя.\nТой сви рамене. „Надявах се, че просто леко го оставяш на сухо.”\nОчите й припламнаха, после охладняха. „Съжалявам, Тайлър,” каза тя, без въобще да звучи, че съжалява. „Наистина ще съм извън града.”\nТой прие това извинение, увереността му незасегната. „Това е яко. Все още имаме бал.”\nТой се върна наперено при колата си.\nБях прав да изчакам това.\nУжасеното изражение на лицето й бе безценно. То ми каза това, което не трябваше да се нуждая толкова отчаяно да узная – това, че тя нямаше никакви чувства към никого от тези хора – мъже, които искаха да се домогнат до нея.\nСъщо, изражението й беше навярно най-смешното нещо, което бях виждал.\nТогава пристигна семейството ми, объркани от факта, че аз, за разнообразие, се тресях от смях, отколкото да се мръщя убийствено на всяка гледка.\nКакво е толкова смешно? Искаше да знае Емет.\nАз просто поклатих глава, докато все още се тресях от нов смях, когато Бела форсира гневно двигателя си. Тя изглеждаше сякаш отново си мечтаеше за танк.\n„Хайде да тръгваме!” изсъска нетърпеливо Розали. „Спри да се правиш на идиот. Ако можеш.”\n39 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 5:59 am\nДумите й не ме ядосаха – бях прекалено развеселен. Но аз я ядосах, когато тя попита.\nНикой не ми проговори по пътя за вкъщи. Аз продължих да хихикам от време на време, мислейки си за лицето на Бела.\nКогато завих по пътя към къщата – сега ускорявайки, тъй като нямаше никакви свидетели – Алис съсипа настроението ми.\n„Значи, мога ли вече да говоря с Бела?” попита тя изведнъж, без да обмисля думите отначало, без да ми даде предупреждение по този начин.\n„Не,” отсякох аз.\n„Не е честно! Какво чакам?”\n„Не съм решил нищо, Алис.”\n„Все едно, Едуард.”\nВ главата й двете съдби на Бела отново бяха ясни.\n„Какъв е смисълът да се запознаваш с нея?” измърморих аз, внезапно мрачен. „Ако просто ще я убия.”\nАлис се поколеба са секунда. „Имаш гледна точка,” призна тя.\nВзех последния завой с 90 километра в час и после колата изскърца, за да спре на инч от задната стена на гаража.\n„Приятно бягане,” каза Розали самодоволно когато изскочих от колата.\nНо аз не бягах днес. Вместо това, отидох да ловувам.\nОстаналите бяха запланували да ловуват утре, но сега не можех да си позволя да съм жаден. Прекалих, пиейки повече от необходимото, подувайки се отново – една мака група елени и една черна мечка, на която имах късмета да попадна толкова рано през годината. Бях толкова пълен, че беше некомфортно. Защо не можеше това да е достатъчно? Защо трябваше миризмата й да е по-силна от каквото и да било друго?\nБях ловувал в подготовка за следващия ден, но, когато вече не можех да ловувам повече и слънцето бе още часове, часове преди залез, знаех, че следващия ден не бе достатъчно скоро.\nПаникьосана еуфория премина през тялото ми, когато осъзнах, че щях да отида и да намеря момичето.\nСпорих със себе си по целия път към Форкс, но по-неблагородната ми страна спечели спора и продължих с незащитения ми план. Чудовището беше неспокойно, но добре оковано. Знаех, че ще пазя безопасно разстояние от нея. Исках само да зная къде беше. Исках само да видя лицето й.\nБеше след полунощ и къщата на Бела бе тъмна и тиха. Камионът й бе паркиран срещу бордюра, патрулката на баща й – на алеята. Нямаше мисли в съзнание никъде в квартала. За момент гледах къщата от тъмнината на гората, която я приближаваше от изток. Входната врата вероятно ще е заключена – не е проблем, освен това, че не исках да оставям счупена врата като доказателство след себе си. Реших първо да опитам с прозореца на втория етаж. Не много хора биха се занимавали да слагат ключалка там.\nПрекосих отворения двор и се изкачих по къщата за половин секунда. Висейки на една ръка от стряхата над прозореца, погледнах през стъклото и дъхът ми спря.\nТова бе нейната стая. Можех да я видя в едно малко легло, завивките й на земята, а чаршафите усукани около краката й. Докато гледах тя се завъртя неспокойно и метна едната си ръка върху главата си. Тя не спеше шумно, поне не и тази нощ. Усещаше ли опасността до нея?\nБях отвратен от себе си докато гледах премятането и отново. Как аз бях по-добър от някакво надничащо животно? Не бях по-добър. Бях много, много по-лош.\nОтпуснах пръстите си, за да се смъкна. Но преди това си позволих един дълъг поглед върху лицето й.\nНе беше спокойно. Малката бръчка между веждите й, ъгълчетата на устните й, обърнати надолу. Устните й трепнаха, а после се разделиха.\n„Добре, мамо,” промълви тя.\nБела говореше в съня си.\nЛюбопитството пламна, надвивайки самоотвращението ми. Примамката на тези незащитени, несъзнателно изговорени думи беше невъзможно изкушаваща.\nПробвах прозореца и той не беше заключен, въпреки че заяде, тъй като не бе употребяван отдавна. Бутнах го леко навътре, свивайки се от всяко леко скърцане на металната рамка. Трябваше да намеря някакво смазочно масло за следващия път ...\nСледващия път? Разклатих глава, отвратен отново.\nМинах тихо през полуотворения прозорец.\nСтаята й беше малка – разхвърлена, но не мръсна. Имаше книги наредени на купчини на пода до леглото й, настрани от мен, и CD-та разпръснати около евтиния й CD-плеър – това най-отгоре явно бе просто една кутия за бижута. Купчини листи обграждаха компютъра, който изглеждаше сякаш принадлежеше на музей, посветен на старите технологии. Обувки бяха разпръснати по пода.\nМного исках да прочета заглавията на книгите и филмите й, но си обещах, че ще пазя дистанция; вместо това отидох да седна в един стар люлеещ се стол в далечния ъгъл на стаята.\nНаистина ли някога я бях сметнал за обикновена? Помислих си за онзи първи ден и отвращението ми от момчетата, които бяха толкова внезапно заинтригувани от нея. Но когато сега си спомнях лицето й в умовете им, не можех да разбера защо не я бях сметнал за красива веднага. Изглеждаше очевидно.\nТочно сега – с тъмната й коса, заплетена и дива около бледото й лице, носейки овехтяла тениска цялата на дупки и опърпан клин, чертите й отпуснати в безсъзнанието, перфектните й устни леко разтворени – тя направо спираше дъха ми. Или щеше, помислих си иронично, ако дишах.\nТя не проговори. Навярно сънят бе свършил.\nВгледах се в лицето й и се опитах да измисля начин, по който да направя бъдещето поносимо\n40 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 6:00 am\nТова да я нараня не бе поносимо. Означаваше ли това, че единственият ми избор бе да се опитам да я оставя отново?\nОстаналите нямаше да могат да спорят с мен сега. Отсъствието ми нямаше да постави никого в опасност. Нямаше да има подозрение, нищо, което да свърже мислите на когото и да било обратно с инцидента.\nДвоумях се, както и следобеда, и нищо не изглеждаше възможно.\nНе можех да се надявам да съпернича на човешките момчета, все едно дали тези определени момчета й се харесваха или не. Аз бях чудовище. Как можеше тя да ме види като нещо друго? Ако тя знаеше истината за мен това щеше да я уплаши и отврати. Като определената жертва от филм на ужасите, тя щеше да избяга, пищейки от страх.\nСпомних си първия ден по биология ... и знаех, че това бе правилната реакция от нейна страна.\nГлупост беше да си представя, че ако аз бях този, който да я покани на тъпите танци, тя би отменила прибързано направените й планове и би се съгласила да отиде с мен.\nАз не бях този, на когото й бе писано да каже да. Беше някой друг, някой човешки и топъл. И аз не можех да си позволя –един ден, когато това ‘да’ е казано – да го издиря и да го убия, защото тя го заслужава, който и да е той. Тя заслужаваше щастие и любов с този, когото избере.\nДължах й това да направя правилното нещо сега; не можех повече да се преструвам, че обичайки това момиче просто я излагам на опасност.\nВ крайна сметка, нямаше значение ако замина, тъй като Бела никога нямаше да може да ме види по начина, по който ми се искаше. Никога нямаше да ме види като някой, който заслужава любов.\nМожеше ли мъртво, замръзнало сърце да бъде разбито? Усещах, че моето щеше.\n„Едуард,” каза Бела.\nЗамръзнах, взирайки се в затворените й очи.\nБеше ли се събудила, хващайки ме тук? Тя изглеждаше заспала, все пак, гласа й бе толкова ясен ...\nТя въздъхна леко и после мръдна неспокойно отново, обръщайки се на другата си страна – все още дълбоко заспала и сънуваща.\n„Едуард,” промърмори нежно тя.\nТя ме сънуваше.\nМожеше ли мъртво, замръзнало сърце да бие отново? Усещах, че моето се канеше.\n„Остани,” простена тя. ”Не си отивай. Моля те ... не си отивай.”\nОт момента, в който се бях превърнал във вампир, продавайки душата си и смъртността си за безсмъртност чрез грубата болка на трансформацията, аз наистина бях замръзнал. Тялото ми се бе превърнало повече в нещо като скала, отколкото плът, издържливо и не-променящо се. Самият аз също бях замръзнал като него – личността ми, предпочитанията и антипатиите ми, настроенията и желанията ми; всички бяха спрели на място.\nБеше същото и за останалите от тях. Ние всички бяхме замразени. Живи камъни.\nКогато идваше промяна за някого от нас, това беше рядко и нетрайно нещо. Виждал съм го да се случва с Карлйл, а после десетилетие по-късно, с Розали. Любовта ги бе променила по неизменен начин, начин, който никога няма да избледнее. Повече от осемдесет години бяха минали, откакто Карлайл бе открил Езме, и все още я гледаше с недоверчивите очи на първата любов. Винаги ще е по този начин за тях.\nВинаги ще е по този начин и за мен, също. Аз винаги ще обичам това крехко човешко момиче, до края на безпределното ми съществуване.\nВтренчих се в несъзнателното й лице, усещайки тази любов да се намества във всяка част от каменното ми тяло.\nСега тя спеше по-спокойно, с бегла усмивка върху устните си.\nОбичайки я завинаги, аз започнах създавам план.\nОбичах я, така че щях да се опитам да бъда достатъчно силен, за да я напусна. Знаех, че в момента не бях. Ще поработя върху това. Но навярно бях достатъчно силен, за да завъртя бъдещето в друга посока.\nАлис бе видяла само две фигури на Бела и сега ги разбирах и двете.\nТова да я обичам няма да ме спре да я убия, ако си позволя грешки.\nВъпреки това, сега не можех да усетя чудовището в момента, не можех да го открия никъде в себе си. Може би любовта го бе усмирила завинаги. Ако я убия сега, няма да е преднамерено, щеше да е просто ужасен инцидент.\nЩе трябва да съм прекомерно внимателен. Никога, абсолютно никога, няма да мога да свалям защитата си. Ще контролирам всяко свое вдишване. Винаги ще трябва да спазвам предпазлива дистанция.\nНямаше да правя грешки.\nНай-накрая разбрах второто бъдеще. Бях объркан от това видение – какво би могло да се е случило, за да накара Бела да стане затворник на този безсмъртен полу-живот? Сега – опустошен от копнежа по момичето – можех да разбера как може би, с непростим егоизъм, моля баща си за тази услуга. Моля го да отнеме живота и душата й, за да мога да я задържа завинаги.\nТя заслужаваше нещо по-добро.\nНо видях още едно бъдеще, една тънка жичка, по която може би щях да мога да вървя, ако успеех да запазя равновесието си.\nМожех ли да го направя? Да бъда с нея и да я оставя човек?\nБавно, поех дълбоко дъх, после още веднъж, позволявайки на аромата й да ме разкъсва като опустошителен огън. Стаята й бе изпълнена с благоуханието й; ароматът й бе разпръснат върху всяка повърхност. Главата ми се завъртя, но се борех срещу замайването. Трябваше да свикна с това, ако бях тръгнал да установявам каквото и да било взаимоотношение с нея. Поех още един дълбок, изпепеляващ дъх.\nГледах я как спи, мислейки и дишайки, докато слънцето не изгря зад облаците от изток,\n41 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 6:01 am\nПрибрах се вкъщи след като останалите бяха заминали за училище. Преоблякох се бързо, избягвайки разпитващите очи на Езме. Тя видя възбудената светлина върху лицето ми и се почувства едновременно притеснена и облекчена. Дългата ми меланхолия я нараняваше и тя бе доволна, че явно бе свършила.\nБягах до училище, пристигайки няколко секунди след братята и сестрите си. Те не се обърнаха, въпреки че поне Алис би трябвало да знае, че стоя тук, в гъстите дървета, които се доближаваха до тротоара. Изчаках момента, в който никой не гледаше и после тръгнах небрежно от дърветата към паркинга, пълен с коли.\nЧух пикапа на Бела да боботи на ъгъла и се спрях зад един събърбан, откъдето можех да гледам без да бъда забелязан.\nТя дойде на паркинга, гледайки свирепо волвото ми известно време, преди да паркира на едно от най-отдалечените места, смръщено.\nБеше странно да си спомня, че тя вероятно още ми беше ядосана, и то с хубава причина.\nИсках да се изсмея на себе си – или да се изритам сам. Целите ми кроежи и планувания са били напълно теоретични, ако на нея въобще не й дремеше за мен, нали? Сънят й може да е бил нещо напълно случайно. Бях такъв арогантен глупак.\nЕ, беше толкова по-добре за нея, ако не и пукаше за мен. Това не би ме накарало да спра да я преследвам, но докато я преследвам ще й давам справедливата й защита. Дължах й това.\nТръгнах тихо напред, чудейки се как да се приближа най-добре.\nТя ме улесни. Ключът от камиона й се изплъзна от пръстите й, когато тя излезе, и падна в една дълбока локва.\nТя се пресегна надолу, но аз го вдигнах първи, връщайки й го, преди да й се наложи да постави пръстите си в студената вода.\nОблегнах се на камиона й когато тя тръгна да се навежда, а после се изправи.\n„Как го правиш това?” настоя тя.\nДа, все още ми беше ядосана.\nПредложих й ключа. „Да правя какво?”\nТя протегна ръка и аз пуснах ключа в дланта й. Поех дълбоко въздух, привличайки аромата й.\n„Да се появяваш от нищото,” изясни тя.\n„Бела, не е моя вината, че ти си изключително ненаблюдателна.” Думите бяха иронични, почти шега. Имаше ли нещо, което тя да не забелязва?\nЧу ли тя как гласът ми се обви около името й като милувка?\nТя ме погледна сурово, не оценявайки хумора ми. Пулсът й се ускори – от гняв? От страх? След миг тя погледна надолу.\n„За какво беше задръстването снощи?” попита тя, без да среща очите ми. „Мислих си, че трябваше да се преструваш, че не съществувам, а не да ме дразниш до смърт.”\nВсе още много ядосана. Щеше да има нужда от малко усилие, за да оправя нещата с нея. Спомних си решението си да съм честен с нея ...\n„Това беше заради Тайлър, не заради мен. Трябваше да му дам шанса му.” И после се засмях. Не можех да не се засмея, мислейки за вчерашното й изражение.\n„Ти – ” ахна тя, а после се пречупи, изглежда прекалено яростна, за да довърши. И ето го отново – същото изражение. Сподавих още едно хихикане. Тя вече бе достатъчно обезумяла.\n„И не се преструвам, че не съществуваш,” довърших аз. Правилно беше да запазя това непринудено, шеговито. Тя нямаше да разбере, ако й позволя да види как се чувствах в действителност. Щях да я изплаша. Трябваше да контролирам чувствата си, да запазя нещата забавни ...\n„Значи наистина се опитваш да ме дразниш до смърт? Тъй като колата на Тайлър не свърши работата?”\nБърз проблясък от гняв мина през мен. Можеше ли тя наистина да вярва в това?\nБеше неразумно от моя страна да бъда толкова обидчив – тя не знаеше за промяната, която бе станала през ноща. Но аз бях ядосан въпреки това.\n„Бела, държиш се крайно нелепо,” казах рязко аз.\nЛицето й се изчерви и тя ми обърна гръб. Започна да се отдалечава.\nРазкаяние. Аз нямах право да се ядосвам.\n„Почакай,” помолих аз.\nТя не спря, така че тръгнах след нея.\n„Съжалявам, това беше грубо. Не казвам, че не е вярно” – беше нелепо да си представя, че исках да я видя наранена по какъвто и да било начин – „но така или иначе, беше грубо да го кажа.”\n„Защо не ме оставиш намира?”\nПовярвай ми, ми се искаше да кажа. Опитах.\nО, и също так, ужасно съм влюбен в теб.\nЗадръж го весело.\n„Исках да те попитам нещо, но ти ме разсея.” Един курс на действие току що се бе появил пред мен и аз се изсмях.\n„Да не би да имаш раздвоение на личността?” попита тя.\nБи трябвало да изглежда така. Настроенията ми бяха нестабилни, толкова много емоции препускащи в мен.\n„Отново го правиш.” Отбелязах аз.\nТя въздъхна. „Добре тогава. Какво искаш да ме питаш?”\n„Чудех се дали другата събота... ” гледах как шок премина през лицето й и сподавих още един смях. „Нали знаеш, в деня на пролетните танци -”\nТя ме отряза, най-накрая връщайки очите си към моите. „Да не би да се опитваш да бъдеш забавен?”\nДа. „Ще ми позволиш ли да довърша?”\nТя чакаше мълчаливо, зъбите й допиращи нежната й долна устна.\nТази картина ме разсея за секунда. Странни, непознати реакции се раздвижиха дълбоко в забравената ми човешка същност. Опитах се да ги пропъдя, за да мога да изиграя ролята си.\n„Чух, че ще ходиш в Сиатъл този ден и се чудех дали се нуждаеш от превоз.” Предложих аз. Осъзнах, че вместо да я разпитвам за плановете й, по-добре, ако можех, да ги споделя\n42 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 6:01 am\nТя се вгледа в мен безизразно. „Какво?”\n„Искаш ли превоз до Сиатъл?” Сам в колата с нея – гърлото ми се подпали при мисълта. Поех дълбоко въздух. Свиквай с това.\n„С кого?” попита тя, очите й отново широки и объркани.\n„С мен, очевидно,” казах бавно аз.\nБеше ли такъв шок, че желая компанията й? Трябва да е вложила най-лошия смисъл в предишното ми държание.\n„Ами,” казах възможно най-небрежно. „Планирах да отида до Сиатъл през следващите няколко седмици, а и ако трябва да сме честни, не мисля, че пикапът ти ще издържи.”\nИзглеждаше по-лесно да се шегувам с нея, отколкото да си позволявам да съм сериозен.\n„Пикапът ми си върви съвсем добре, мерси много за загрижеността,” каза тя със същия изненадан глас. Тръгна да се отдалечава отново. Вървях до нея.\nТя не беше казала не, така че притиснах преимуществото.\nЩеше ли да каже не? Какво щях да направя ако го каже?\n„Но може ли пикапът ти да стигне дотам само с един резервоар бензин?”\n„Не виждам защо това изобщо те интересува,” измърмори тя.\nТова все още не беше не. И сърцето й биеше по-бързо сега, и тя вдишваше по-често.\n„Разходите на ограничени ресурси са в интереса на всекиго.”\n„Честно, Едуард, не мога да те разбера. Мислех си, че не искаш да си ми приятел.”\nТръпка премина през мен, когато тя каза името ми.\nКак да го запазя весело и да кажа истината същевременно? Е, беше по-важно да съм честен. Особено на този етап.\n„Казах, че ще е по-добре, ако не сме приятели, не че не искам да бъдем.”\n„О, благодаря, сега всичко ми е изяснено,” каза тя саркастично.\nТя спря под ъгъла на покрива над закусвалнята и отново срещна втренчения ми поглед. Пулсът й се запъна. Страхуваше ли се?\nИзбрах думите си внимателно. Не, не можех да я изоставя, но може би тя щеше да е достатъчно умна, за да ме остави, преди да е прекалено късно.\n„Ще е по- .... благоразумно от твоя страна да не си ми приятелка.” Взирайки се в бездните от разтопения шоколад на очите й, изгубих контрола си върху веселието. „Но съм уморен от опитите си да стоя далеч от теб, Бела.” Думите пламнаха с прекалено много страст.\nДишането й спря и, в секундите които отне рестартирането му, това ме притесни. Колко я бях уплашил? Е, щях да разбера.\n„Ще дойдеш ли до Сиатъл с мен?” настоях аз, озадачено.\nТя кимна, сърцето й биеше силно.\nДа. Тя каза 'да' на мен.\nИ после съзнанието ми ме удари. Какво щеше да й струва това?\n„Ти наистина трябва да стоиш далеч от мен,” предупредих я аз. Тя чу ли ме? Щеше ли да избегне бъдещето, с което аз я заплашвах? Можех ли да направя нещо, за да я спася от себе си?\nЗапази го весело, креснах си аз. „Ще се видим в час.”\nТрябваше да се концентрирам върху това да не тичам, когато внезапно напуснах.\n43 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 6:01 am\n6. Кръвна група\nСледях я цял ден през очите на другите, едва наясно с моето собствено обкръжение.\nНе и през очите на Майк Нютън, защото не можех да трая повече противните му фантазии, и не през тези на Джесика Стенли, защото ядът й към Бела ме ядосваше по начин, който не беше безопасен за незначителното момиче. Анджела Уебър беше добър избор когато очите й бяха на разположение; тя бе мила- главата й беше удобно място. А понякога и учителите, които осигуряваха най-добра гледка.\nБях изненадан, гледайки залитанията й през деня – препъвайки се в пукнатини на тротоара, разпилени книги и най-често собствените й крака – че хората, които подслушвах мислеха, че Бела бе тромава.\nОбмислих това. Беше истина, че тя често имаше проблеми с това да стои изправена. Спомних си, че се бе препънала в бюрото онзи първи ден, че се хлъзгаше по леда преди инцидента, че се спъна в долния на касата на вратата вчера ... Колко странно, те бяха прави. Тя беше тромава.\nНе знаех защо това ми беше толкова смешно, но се засмях силно, докато вървях от часа по американска история към английски, и няколко човека ме погледнаха притеснено. Как така никога не бях забелязал това преди? Може би защото имаше нещо много изящно в нея, когато бе в спокойствие, начина по който държеше главата си, извивката на врата й ...\nВ момента нямаше нищо грациозно в нея. Г-н Варнър гледаше, когато тя закачи върха на обувката си за килима и буквално падна на стола си.\nИзсмях се отново.\nВремето минаваше с невероятна мудност докато чаках шанса си да я видя със собствените си очи. Най-накрая звънецът удари. Отидох бързо до закусвалнята, за да се снабдя с мое място. Бях един от първите там. Избрах маса, която бе по принцип празна и със сигурност щеше да остане такава, след като аз седна на нея.\nКогато семейството ми влезе и ме видяха, че стоя сам на ново място, те не бяха изненадани. Алис трябва да ги е предупредила.\nРозали мина наперено край мен, без да ме погледне.\nРозали и аз никога не сме имали лесни взаимоотношения – бях я обидил още първия път, когато ме бе чула да говоря и от тогава беше нанадолнище – но изглежда сякаш беше дори по-раздразнителна от обикновено през последните няколко дни. Въздъхнах. Розали правеше каквото можеше.\nДжаспър ми се усмихна наполовина и мина край мен.\nУспех, помисли си той съмнително.\nЕмет завъртя очи и разклати глава.\nИзгубило си е ума, горкото дете.\nАлис беше лъчезарна, зъбите й блестяха прекалено ярко.\nВече мога ли да говоря с Бела??\n„Дръж се настрана,” казах тихо аз.\nЛицето и помръкна, но после пак светна.\nДобре. Бъди упорит. Само въпрос на време е.\nАз въздъхнах отново.\nНе забравяй за днешното лабораторно, напомни ми тя.\nКимнах. Не, нямаше да забравя това.\nДокато чаках Бела да пристигне, я последвах през очите на първокурсника, който вървеше зад Джесика по пътя към закусвалнята. Джесика бръщолевеше за предстоящите танци, но Бела не каза нищо в отговор. Не че Джесика й даваше голям шанс.\nВ момента, в който Бела влезе през вратата, погледът й скочи към масата, където седяха братята и сестрите ми. Тя се вгледа за момент, а после челото й се набръчка, а очите й се спуснаха съм земята. Тя не ме бе забелязала тук.\nИзглеждаше ... тъжна. Усетих мощния импулс да стана и да отида до нея, да я утеша по някакъв начин, само че не знаех какво тя би намерила за утешително. Нямах си никаква представа какво я караше да изглежда така. Джесика продължи да дърдори за танците. Беше ли тъжна Бела, защото щеше да ги изтърве? Това не изглеждаше правдоподобно ...\nНо това можеше да се поправи, ако искаше.\nТя си купи напитка за обяд, и нищо друго. Беше ли това добре? Не се ли нуждаеше от повече храна? Никога преди не бях обръщал внимание на човешката храна.\nХората бяха доста дразнещо чупливи! Имаше милион различни неща, за които да се притесняваш ...\n„Едуард Калън се взира в теб отново,” чух да казва Джесика. „Чудя се защо ли седи сам днес?”\nБях благодарен на Джесика – въпреки че сега бе по-негодуваща – защото главата на Бела се вдигна и очите й търсеха, докато не срещнаха моите.\nСега нямаше никаква следа от тъга на лицето й. Позволих си да се надявам, че тя бе тъжна, защото си бе помислила, че съм напуснал училище по-рано, и тази надежда ме накара да се усмихна.\nПосочих й с пръст да дойде при мен. Тя изглеждаше толкова смаяна от това, че ми се искаше отново да се пошегувам с нея.\nТака че й смигнах и устата й се отвори.\n„Теб ли има предвид?” попита Джесика грубо.\n„Може би има нужда от помощ за домашната си по биология,” каза тя с нисък, неуверен глас. „Ъм, по-добре да отида да видя какво иска.”\nТова бе още едно ‘да’.\nТя се препъна два пъти по пътя си към масата ми, въпреки че нямаше нищо на пътя й освен перфектно гладък линолеум. Сериозно, как бях пропуснал това преди? Предположих, че съм обръщал по-голямо внимание на безмълвните й мисли ... Какво още бях пропуснал?\nПоддържай го честно, поддържай го весело, повторих си монотонно аз.\nТя застана зад стола срещу мен, колебливо. Вдишах дълбоко, този път по-скоро през носа си, отколкото през устата.\nУсети огъня, помислих си иронично.\n„Защо не седнеш с мен днес?” попитах я аз.\nТя издърпа стола и седна, взирайки се в мен през цялото време. Изглеждаше нервна, но физическото й съгласие бе още едно да.\nЧаках я да проговори.\nОтне момент, но най-накрая тя каза, „Това е различно.”\n„Ами ...” поколебах се аз. „Реших, че след като така и така отивам в ада, трябва да го направя както трябва.”\nКакво ме накара да кажа това? Предполагам, че поне беше искрено. И навярно тя бе чула доловимото предупреждение вложено в думите ми. Може би щеше да осъзнае, че трябва възможно най-бързо да стане и да се отдалечи ...\nТя не стана. Вгледа се в мен очаквайки, сякаш бях оставил изречението си недовършено.\n44 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 6:02 am\n„Нали знаеш, че нямам никаква представа какво имаш предвид,” каза тя когато аз не продължих.\nТова бе облекчение. Усмихнах се.\nБеше трудно да игнорирам мислите, които крещяха зад гърба й – а във всеки случай, исках да сменя темата.\n„Мисля, че приятелите ти са ми ядосани, задето те откраднах.”\nТя изглежда не се замисли. „Ще оцелеят.”\n„Може да не те върна обратно, обаче.” Не знаех дали се мъчех да бъда честен или просто се опитвах да я дразня отново. Когато бях около нея бе трудно да разбера собствените си мисли.\nБела преглътна шумно.\nЗасмях се на изражението й. „Изглеждаш притеснена.” Наистина не трябваше да е смешно ... Тя трябваше да се притеснява.\n„Не.” Каза тя, но като лош лъжец; не й помогна това, че гласът й секна. „Изненадана, всъщност ... Какво доведе до това?”\n„Казах ти,” напомних й аз. „Уморих се да се опитвам да стоя далеч от теб. Така че се предавам.” С малко усилие задържах усмивката върху лицето си. Това не се получаваше – да се опитваш да си откровен и непринуден по едно и също време.\n„Предаваш се?” повтори тя объркана.\n„Да – отказвам се от опитите си да бъда добър.” И, очевидно, се отказвах от опитите да съм небрежен. „Оттук насетне ще правя каквото си поискам и ще се оставя на течението.” Това бе достатъчно откровено. Нека тя види егоизма ми. Нека това също да я предупреди.\n„Отново ме обърка.”\nБях достатъчно себичен, за да бъда доволен, че положението бе такова. „Винаги казвам прекалено много когато говоря с теб – това е един от проблемите.”\nДоста незначителен проблем в сравнение с останалите.\n„Не се притеснявай,” увери ме тя. „Не разбирам нищо от казаното.”\nДобре. Значи щеше да остане. „Разчитам на това.”\n„Значи, на прост английски, сега приятели ли сме?”\nОбмислих това за секунда. „Приятели ...” повторих аз. Не ми харесваше звука на това. Не беше достатъчно.\n„Или не,” смутолеви тя, изглеждайки смутена.\nМислеше ли си, че не я харесвам толкова?\nУсмихнах се. „Е, можем да опитаме, предполагам. Но те предупреждавам сега, че не съм добър приятел за теб.”\nЧаках отговора й разкъсан на две – надявайки се, че тя най-накрая ще чуе и разбере, като си мислех, че може да умра, ако тя го направи. Колко мелодраматично. Превръщах се в такъв човек!\nСърцето и заби по-бързо. „Често казваш това.”\n„Да, защото не ме слушаш,” казах аз, отново прекалено емоционално. „ Все още чакам да го повярваш. Ако си умна, ще ме отбягваш.”\nАх, но щях ли да й позволя да го направи, ако опиташе.\nОчите й се присвиха. „Мисля, че си изяснил мнението си относно интелекта ми, също.”\nНе бях точно убеден какво имаше предвид тя, но се усмихнах извинително, предполагайки, че съм я обидил случайно.\n„Значи,” каза бавно тя. „Докато съм ... не-умна, ще се опитаме да бъдем приятели?”\nТя погледна надолу, взирайки се съсредоточено в бутилката лимонада в ръцете й.\nСтарото любопитство ме изкушаваше.\n„Какво си мислиш?” попитах аз – беше облекчение най-накрая да кажа думите на глас.\nТя срещна вторачения ми поглед и дишането й се учести, докато бузите й се изчервиха в леко розово. Вдишах, вкусвайки това във въздуха.\n„Опитвам се да разбера какво си ти.”\nЗадържах усмивката на лицето си, заключвайки чертите си по този начин, докато паника се завъртя в тялото ми.\nРазбира се, че се чудеше това. Тя не беше глупава. Не можех да се надявам да е така разсеяна за нещо толкова очевидно.\n„Имаш ли някакъв късмет до тук?” попитах аз, толкова безразлично, колкото можех.\n„Не много,” призна тя.\nИзкикотих се от внезапно облекчение. „Какви са теориите ти?”\nНе можеха да са по-лоши от истината, без значение какво се бе сетила.\nБузите й станаха светлочервени и тя не каза нищо. Можех да усетя топлината от изчервяването й във въздуха.\nПробвах се, използвайки убедителния си тон върху нея. Работеше добре върху нормалните хора.\n„Няма ли да ми кажеш?” усмихнах се окуражаващо.\nТя поклати глава. „Прекалено е смущаващо.”\nУх. Да не знам беше по-зле от всичко останало. Защо биха я смутили размишленията й? Не можех да понеса да не знам.\n„Това е много разочароващо, да знаеш.”\nОплакването ми запали някаква искра в нея. Очите й блеснаха, а думите й излязоха по-бързо от обикновено.\n„Не, не мога да си представя защо въобще това би било разочароващо – само защото някой не ти казва какво си мисли, дори ако прави тайнствени малки забележки, създадени специално за това да те държат будна нощем, за да се чудиш какво биха могли да означават те ... защо би било това разочароващо?”\nСмръщих се към нея, разстроен да осъзная, че тя бе права. Не е било честно.\nТя продължи. „Или, по-добре, да речем, че този човек е извършил голяма поредица странни неща – от това да ти спаси живота при невъзможни обстоятелства единия ден, до това да те третира като прокажен на следващия, и също така, никога да не обясни някое от тези неща, дори и след като е обещал. Това също би било много не-смущаващо.”\nТова бе най-дългото слово, което я бях чувал да изказва, и то ми даде ново качество към списъка.\n„Малко си избухлива, а?”\n„Не харесвам двойнствените стандарти.”\nТя бе напълно оправдана в раздразнението си, разбира се.\nВгледах се в Бела, чудейки се как бих могъл да върша правилно каквото и да било, близо до нея, докато не ме разсееха безмълвните крясъци от главата на Майк Нютън.\nТой беше толкова ядосан, че това ме накара да се разсмея.\n„Какво?” настоя тя.\n„Гаджето ти си мисли, че се държа противно с теб – обмисля дали да дойде да ни разтърве.” С удоволствие бих го гледал как се опитва. Изсмях се отново.\n„Не знам за какво говориш,” каза тя с леден глас. „Но съм сигурна, че така или иначе грешиш.”\nМного се зарадвах от начина, по който тя се отрече от него с презрителното си изречение.\n„Не греша. Казах ти, повечето хора са лесни за разчитане.”\n„Освен мен, разбира се.”\n„Да. Освен теб.” Трябваше ли тя да е изключението във всичко? Нямаше ли да е по-честно – имайки предвид всичко останало, с което сега трябваше да се справя – ако можех най-малкото да чуя нещо от главата й? Толкова ли много искам? „Чудя се защо ли е така?”\nВгледах се в очите й, опитвайки се отново ...\nТя погледна настрани. Отвори лимонадата си и отпи бързо, очите й обърнати към масата.\n„Не си ли гладна?” попитах аз.\n„Не.” Тя погледна празната маса между нас. „Ти?”\n„Не, не съм гладен,” казах аз. Определено не по този начин.\nТя се вгледа в масата със свити устни. Аз чаках.\n„Можеш ли да ми направиш една услуга?” помоли тя, внезапно отново срещайки вторачения ми поглед.\nКакво ще поиска от мен? Щеше ли да попита за истината, която не можех да й кажа – истината, която не исках тя никога, никога да разбере?\n„Зависи какво искаш.”\n„Не е много,” обеща тя.\nЧаках, отново любопитен.\n„Просто се чудех ...” каза тя бавно, загледана в бутилката от лимонада, като обикаляше с пръст около гърлото й. „ Ако може да ме предупредиш отрано следващия път, когато решиш да ме игнорираш за мое собствено добро? За да съм подготвена.”\nТя искаш предупреждение? Значи да бъде игнорирана от мен бе лошо нещо ... Усмихнах се.\n45 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 6:02 am\n„Мерси,” каза тя, вдигайки поглед. Лицето й бе толкова успокоено, че ми се искаше да се засмея заедно с моето собствено успокоение.\n„А тогава може ли един отговор в замяна?” попитах обнадеждено.\n„Един,” позволи тя.\n„Кажи ми една теория.”\nТя се изчерви. „Не точно това.”\n„Ти не определи какво, само обеща един отговор,” спорих аз.\n„А ти самият си нарушавал обещанията си,” отвърна тя.\n„Само една теория – няма да се смея.”\n„Напротив.” Тя изглеждаше много сигурна, въпреки че не можех да си представя нещо смешно в това.\nДадох на убедителността още един опит. Вгледах се дълбоко в очите й – нещо лесно за вършене с толкова дълбоки очи – и прошепнах, „Моля те?”\nТя премигна и лицето й стана безизразно.\nЕ, това не беше реакцията, която очаквах.\n„Ъ, какво?” попита тя. Изглеждаше толкова замаяна. Какво не й беше наред?\nНо аз не се отказвах все още.\n„Моля те, кажи ми само една малка теория,” помолих аз с нежния си, не-плашещ глас, гледайки в очите й.\nЗа моя изненада и удовлетворение, това най-накрая проработи.\n„Ъм, ами, ухапан от радиоактивен паяк?”\nКомикси? Не се учудвам, че си мислеше, че ще се разсмея.\n„Това не е много изобретателно,” смъмрих я аз, опитвайки се да скрия новото си облекчение.\n„Съжалявам, това е всичко, което имам,” каза тя обидена.\nТова ме успокои дори повече. Не бях способен да я дразня отново.\n„Дори не си близко.”\n„И никаква радиоактивност?”\n„По дяволите,” въздъхна тя.\n„Криптонитът също не ме притеснява особено,” казах бързо аз – преди тя да може да попита за ухапвания – и после трябваше да се засмея, защото тя си мислеше, че аз съм супер герой.\n„Не трябваше да се смееш, помниш ли?”\nСтиснах устните си.\n„Рано или късно ще го открия,” обеща тя.\nА когато го направеше, щеше да избяга.\n„Бих искал да не опитваш,” казах аз, а цялата шеговитост бе изчезнала.\nДължах й искреност. Все пак, опитах се да се усмихна, да накарам думите ми да звучат по-малко заплашителни. „Ами ако не съм супер герой? Ако аз съм лошия?”\nОчите й доста се разшириха, а устните й леко се разтвориха. „Оу,” каза тя. А после, след още една секунда, „Разбирам”\nТя най-накрая ме чу.\n„Така ли?” попитах аз, опитвайки се да скрия агонията си.\n„Ти си опасен?” предположи тя. Дишането й се засили, а пулсът й се учести.\nНе можех да й отговоря. Беше ли това последният ми момент с нея? Щеше ли сега тя да избяга? Ще ми бъде ли позволено да й кажа, че я обичам, преди тя да си тръгне? Или това би я изплашило повече?\n„Но не си лош,” прошепна тя, клатейки глава, без страх в очите й. „Не, не вярвам, че си лош.”\n„Грешиш,” промълвих аз.\nРазбира се, че бях лош. Не ликувах ли сега, че тя ме мислеше за по-добър, отколкото бях? Ако бях добър човек, щях да стоя надалеч от нея.\nПротегнах ръка през масата, за да стигна до капачката на лимонадата й като извинение. Тя не се сви от внезапната близост на ръката ми. Тя наистина не се страхуваше от мен. Не още.\nЗавъртях капачката като пумпал, гледайки я, вместо нея. Мислите ми бяха омотани.\nБягай, Бела, бягай. Не можех да се накарам да кажа думите на глас.\nТя скочи на крака. „Ще закъснеем,” каза тя, точно когато се взрях в нея притеснен, че някак си е чула неизказаното ми предупреждение.\n„Аз няма да ходя в час.”\nЗащото не искам да те убия. „Здравословно е да се чупиш от клас от време на време.”\nЗа да бъдем точни, за хората бе здравословно, ако вампирите пропускаха дните, когато щеше да се разлива човешка кръв. Г-н Бенър щеше да проверява кръвните групи днес. Алис вече се бе пропуснала сутрешния си час.\n„Ами, аз отивам,” каза тя. Това не ме учуди. Тя бе отговорна – тя винаги правеше правилните неща.\nТя бе моя противоположност.\n„Ще те видя по-късно тогава,” казах аз, опитвайки се да бъда непринуден отново, взирайки се надолу към въртящата се капачка. И, между другото, обожавам те ... по плашещ, опасен начин.\nТя се поколеба и за момент се надявах, че в крайна сметка ще остане с мен. Но звънецът звънна и тя бързо си отиде.\nИзчаках докато си тръгне и после сложих капачката в джоба си – сувенир от най-важния разговор – и отидох през дъжда към колата си.\nПуснах любимото си успокояващо CD – същото, което слушах онзи първи ден – но не слушах тоновете на Дебюси за дълго. Други тонове прелитах през главата ми, част от мелодия, която ми доставяше удоволствие и ме интригуваше. Изключих стереото и се заслушах в музиката в главата ми, играейки си с тази част, докато тя се превърна в по-пълна хармония. Инстинктивно, пръстите ми се движеха във въздуха над въображаемите клавиши на пиано.\nНовата композиция наистина ме съпровождаше, когато вниманието ми бе хванато от вълна от мисловно терзание.\nПогледнах към бедата.\nЩе припадне ли? Какво да направя? Паникьоса се Майк.\nСто ярда нататък Майк Нютън спускаше отпуснатото тяло на Бела на тротоара. Тя падна рязко срещу влажния цимент, очите й затворени, кожата й бяла като на труп.\nАз почти откъртих вратата на колата.\n„Бела?” извиках аз.\nНямаше промяна на безжизненото й лице когато извиках името й.\nЦялото ми тяло стана по-студено и от лед.\nБях наясно с раздразнената изненада на Майк когато проникнах яростно в мислите му. Той мислеше единствено за яда си към мен, така че не можех да разбера какво не бе наред с Бела. Ако той беше направил нещо, за да я нарани, щях го унищожа.\n„Какво става – тя ранена ли е?” настоях аз, опитвайки се да се фокусирам върху мислите му. Подлудяващо беше, че трябваше да вървя с човешка крачка. Не беше трябвало да привличам вниманието към приближаването си.\nТогава можех да чуя сърцето й да бие, и тихото й дишане. Докато гледах тя стисна очите си по-силно. Това успокои част от паниката ми.\nВидях проблясък от спомени в главата на Майк, плисък от образи от стаята по биология. Главата на Бела върху масата ни, бледата й кожа, която позеленява. Капки червено върху белите карти ...\n46 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 6:02 am\nСпрях там, където бях, задържайки дъха си. Ароматът й бе едно, изливащата й се кръв – напълно друго.\n„Мисля, че й прилоша,” каза Майк, притеснен и сърдит едновременно. „Не знам какво се случи, тя дори не си убоди пръста.”\nОблекчение премина през тялото ми и аз вдишах отново, опитвайки въздуха. Ах, можех да помириша малкото изтичане от убодната рана на Майк. Някога, това би могло да ми се хареса.\nКоленичих до нея, докато Майк се навърташе около мен, яростен от намесата ми.\n„Бела. Чуваш ли ме?”\n„Не,” простена тя. „Махай се.”\nОблекчението бе толкова силно, че се засмях. Тя беше добре.\n„Водех я към медицинската сестра,” каза Майк. „То тя не искаше да отиде по-нататък.”\n„Аз ще я заведа. Ти може да се връщаш в клас,” казах аз презрително.\nЗъбите на Майк се стиснаха. „Не. Аз трябва да го направя.”\nНямаше да вися и да споря с нещастника.\nРазтреперен и ужасен, наполовина доволен и наполовина огорчен от опасното положение, което създаваше нуждата да я докосна, нежно вдигнах Бела от тротоара и я задържах в ръцете си, докосвайки единствено дрехите й, пазейки възможната дистанция между телата ни. Крачех напред със същия ход, бързайки да я спася – по-далеч от мен, с други думи.\nОчите й внезапно се отвориха, изненадани.\n„Пусни ме долу,” нареди тя със слаб глас – засрамена отново, предположих по изражението й. Тя не обичаше да показва слабост.\nЕдва чух извикания протест на Майк зад нас.\n„Изглеждаш ужасно,” казах й аз, усмихвайки се, защото и нямаше нищо освен замяна глава и слаб стомах.\n„Остави ме обратно на тротоара,” каза тя. Устните й бяха бели.\n„Значи припадна при вида на кръв?” Можеше ли да стане по-иронично?\nТя затвори очи и стисна устни.\n„И дори не твоята собствена кръв,” добавих аз, а усмивката ми се разшири.\nБяхме пред главната канцелария. Вратата бе с един инч отворена и аз я ритнах от пътя си.\nГ-ца Коуп скочи смяна. „О, Боже,” ахна тя когато когато разгледа пребледнялото момиче в ръцете ми.\n„Припадна по биология,” обясних аз, преди въображението й да бе излязло прекалено извън контрол.\nГ-ца Коуп побърза да отвори вратата на кабинета на сестрата. Очите на Бела бяха отворени отново, гледайки я. Чух вътрешната изненада на по-възрастната сестра когато поставих момичето внимателно на едно изтъркано легло. Веднага щом Бела бе извън ръцете ми поставих ширината на стаята между нас. Тялото ми бе прекалено развълнувано, прекалено нетърпеливо, мускулите ми бяха изопнати, а отровата се изливаше. Тя бе толкова топла и крехка.\n„Само малко й прилоша,” уверих г-жа Хамънд. „Проверявали са кръвните групи по биология.”\nТя кимна разбиращо. „Винаги има един.”\nСподавих смеха си. Бъди сигурен, че Бела би била този един.\n„Просто легни за минутка, скъпа,” каза г-жа Хамънд. „Ще ти мине.”\n„Знам,” каза Бела.\n„Често ли се случва?” попита сестрата.\n„Понякога,” призна Бела.\nОпитах се да прикрия смеха си кашляйки.\nТова ме постави под вниманието на сестрата. „Вече можеш да се връщаш в клас,” каза тя.\nПогледнах я право в очите и излъгах с перфектна увереност. „Трябва да остана с нея.”\nХмм. Чудя се ... е добре. Г-жа Хамънд кимна.\nРаботеше просто чудесно върху нея. Защо Бела трябваше да е толкова трудна?\n„Ще отида да ти донеса малко лед за главата, скъпа,” каза сестрата, леко неудобно от това, че ме гледаше в очите – начинът, по който хората трябваше да се чувстват – и напусна стаята.\n„Беше прав,” изпъшка Бела, затваряйки очите си.\nКакво имаше предвид? Скочих към най-лошото заключение: тя бе приела предупрежденията ми.\n„По принцип съм,” казах аз, опитвайки се да запазя забавлението в гласа си; сега звучеше остър. „Но за какво точно този път?”\n„Бягането от час е здравословно,” въздъхна тя.\nАх, облекчение отново.\nСлед това тя бе мълчалива. Просто вдишваше и издишваше бавно. Устните й започваха да стават розови. Устата й бе леко изкривена, долната й устна бе малко прекалено пълна, за да съответства на горната. Взирането ми в устата й ме накара да се почувствам странно. Караше ме да искам да мръдна по-близо до нея, което не бе добра идея.\n„Уплаши ме за момент там,” казах аз – за да започна наново разговора, така че да мога да чуя гласа й отново. „Помислих си, че Нютън дърпа мъртвото ти тяло, за да го зарови в гората.”\n„Ха ха,” каза тя.\n„Честно – виждал съм трупове с по-хубав цвят.” Това всъщност бе истина. „Бях убеден, че ще трябва да отмъстя за убийството ти.” И щях да го направя.\n„Горкият Майк,” въздъхна тя. „Обзалагам се, че е бесен.”\nЯрост запулсира в мен, но бързо я удържах. Заключението й със сигурност бе само съжаление. Те бе мила. Това бе всичко.\n„Той напълно ме ненавижда,” казах й аз, развеселен от идеята.\n„Няма как да знаеш това.”\n„Видях лицето му – мога да кажа.” Вероятно бе истина, че разчитайки неговото лице би ми дало достатъчно информация, за да направя точно умозаключение. Цялото това упражнение с Бела заостряше уменията ми да разчитам човешките изражения.\n„Как ме видя? Мислех си, че бягаш от час.” Лицето й изглеждаше по-добре – зеленият нюанс бе изчезнал от бледата й кожа.\n„Бях в колата си, слушайки CD.”\nИзражението й се изкриви, сякаш съвършено простият ми отговор я бе изненадал по някакъв начин.\nТя отвори отново очи когато г-жа Хамънд се върна с пакетче лед.\n„Заповядай, скъпа,” каза сестрата като го положи върху челото на Бела. „Изглеждаш по-добре.”\n„Мисля, че съм добре,” каза Бела и стана докато махаше леда от главата си. Разбира се. Тя не обичаше да се грижат за нея.\nСбръчканите ръце на г-жа Хамънд се понесоха към момичето, сякаш щяха да я бутнат обратно, но точно тогава г-ца Коуп отвори вратата и се наведе напред. С появяването и дойде и миризмата на прясна кръв, само полъх.\nНезабележим в офиса зад нея, Майк Нютън все още беше ядосан, желаейки тежкото момче, което дърпаше, да е момичето, което бе тук с мен.\n„Имаме още един,” каза г-ца Коуп.\nБела бързо скочи от болничното легло, горяща от нетърпение да е извън светлината на прожектора.\n47 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 6:03 am\n„Ето,” каза тя, подавайки компреса на г-жа Хамънд. „Не се нуждая от това.”\nМайк изсумтя когато почти изтика Лий Стивънс през вратата. Кръв все още се стичаше по ръката, която Лий държеше на лицето си, като капеше към кръста му.\n„О, не.” Това бе знакът ми да напусна – и Бела изглежда също. „Излез от офиса, Бела.”\nТя се вгледа нагоре към мен с озадачени очи.\n„Довери ми се – излез.”\nТя се завъртя и хвана вратата преди тя да успее да се затвори, излитайки от офиса. Последвах я няколко инча зад нея. Разлюляната й коса погали ръката ми ...\nТя се обърна, за да ме погледне, все още с разширени очи.\n„Ти наистина ме послуша.” Това бе първият път.\nМалкият й нос се смръщи. „Подуших кръвта.”\nВгледах се в нея с безизразна изненада. ”Хората не могат да подушат кръвта.”\n„Ами, аз мога – от това ми прилошава. Мирише на ръжда ... и сол.”\nЛицето ми замръзна, все още взирайки се.\nБеше ли тя наистина човек? Изглеждаше като човек. Беше нежна като човек. Миришеше на човек – всъщност по-добре. Държеше се човешки ... почти. Но не мислеше като човек, нито пък отговаряше като такъв.\nКаква друга възможност имаше, въпреки това?\nТогава Майк Нютън ни прекъсна, излизайки от стаята със сърдити, буйни мисли.\n„Ти изглеждаш добре,” й каза грубо той.\nРъката ми се завъртя, като ми се искаше да го науча на малко обноски. Трябваше да се контролирам, иначе щях всъщност да свърша убивайки това противно момче.\n„Просто дръж ръката си в джоба,” каза тя. За една дива секунда си мислех, че тя говори на мен.\n„Вече не кърви,” отговори мрачно той. „Ще се връщаш ли в клас?”\n„Майтапиш ли се? Просто ще трябва да се обърна и да се върна пак тук.”\nТова бе много добре. Мислех си, че ще трябва да изпусна целия този час с нея, а сега, вместо това, имах допълнително време. Почувствах се алчен, скъперник, който събира всяка минута.\n„Е, да, предполагам ...” промърмори Майк. „Та ще дойдеш ли този уикенд? На плажа?”\nАх, те имаха планове. Гняв ме замрази на мястото ми. Беше групова екскурзия, все пак. Бях видял малко относно това в главите на други ученици. Не бяха само те двамата. Все още бях бесен. Облегнах се безмълвно на колоната, опитвайки се да се контролирам.\n„Разбира се, казах, че съм навита.” Обеща му тя.\nЗначи бе казала ‘да’ и на него, също. Тази ревност ме изгори по-болезнено от жаждата.\nНе, беше просто групово излизане, опитах се да убедя себе си. Тя просто щеше да прекара деня с приятели. Нищо повече.\n„Ще се срещнем до магазина на баща ми в десет.” И Калън НЕ е поканен.\n„Там ще съм,” каза тя.\n„Ще се видим по физическо, тогава.”\n„До скоро,” отвърна тя.\nТой се затътри към часа си, мислите му изпълнени с гняв. Какво вижда тя в този особняк? Със сигурност е богат, предполагам. Мацките мислят, че е готин, но аз не виждам това. Прекалено ... прекалено перфектен. Обзалагам се, че баща му експериментира с пластична хирургия върху всички от тях. Ето защо всичките са толкова бели и красиви. Не е нормално. А той е един вид ... плашещ. Понякога, когато се вглежда в мен, кълна се, че си мисли да ме убие ... Откачалка ...\nМайк не беше напълно ненаблюдателен.\n„Физическо.” Повтори тихо Бела. Стон.\nПогледнах я и видях, че тя отново е тъжна за нещо. Не бях сигурен защо, но беше ясно, че тя не искаше да отива в следващия си час заедно с Майк, а аз бях напълно ‘за’ този план.\nОтидох до нея и се наклоних до лицето й, усещайки топлината на кожата й да се излъчва към устните ми. Не смеех да вдишам.\n„Мога да се погрижа за това,” промърморих аз. „Отиди да седнеш там и изглеждай бледа.”\nТя направи това, за което помолих, сядайки на един от сгъваемите столове и облягайки главата си на стенат, докато зад мен г-ца Коуп излезе от задната стая и отиде към бюрото си. Със затворените си очи Бела изглеждаше така, сякаш отново бе припаднала. Истинският й цвят не се бе върнал все още.\nОбърнах се към секретарката. Да се надяваме, че Бела обръща внимание на това, помислих си аз язвително. Ето как човек би трябвало да отвърне.\n„Г-це Коуп” попитах аз, използвайки убедителния си глас отново.\nМиглите й запърхаха, а сърцето й се забърза. Прекалено млад, съвземи се! „Да?”\nТова беше интересно. Когато пулсът на Шели Коуп се ускоряваше, това беше защото тя ме намираше физически привлекателен, не защото се страхуваше. Бях свикнал с това около човешките жени ... Досега не бях обмислял това обяснение за препускащото сърце на Бела.\nТова доста ми хареса. Прекалено много, всъщност. Усмихнах се и дишането на г-ца Коуп стана по-шумно.\n„Бела има физическо следващия час, а не мисля че се чувства достатъчно добре. Всъщност, си мислех, че би трябвало да я откарам вкъщи сега. Мислите ли, че бихте могли да я извините от клас? Вгледах се в не-дълбоките й очи, забавлявайки се от бъркотията, която това причини на мисловния й процес. Беше ли възможно Бела ...?\nНаложи се г-ца Коуп да преглътне шумно преди да отговори. „Имаш ли нужда й ти да бъдеш извинен, Едуард?”\n„Не, аз имам час при г-жа Гоф, тя няма да възрази.”\nСега не й обръщах много внимание. Изследвах тази нова възможност.\n48 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 6:03 am\nХмм. Искаше ми се да вярвам, че Бела ме намира за привлекателен, както останалите хора правеха, но кога Бела бе имала същата реакция като на останалите хора? Не трябваше да увеличавам надеждите си.\n„Добре, ще се погрижа за всичко. Оправяй се бързо, Бела.”\nБела кимна слабо – леко преигравайки.\n„Можеш ли да вървиш, или искаш да те нося отново?” попитах аз, развеселен от слабата й актьорска игра. Знаех, че ще иска да върви – тя не би искала да е слаба.\n„Ще вървя,” каза тя.\nОтново прав. Ставах по-добър в това.\nТя се изправи, колебаейки се за момент, сякаш проверяваше баланса си. Държах вратата отворена за нея и двамата излязохме навън на дъжда.\nНаблюдавах я когато тя вдигна лицето си към лекия дъжд със затворени очи, лека усмивка на устните й. За какво си мислеше? Нещо относно това действие изглеждаше не на място и аз бързо разбрах защо позата ми изглеждаше непозната. Нормалните човешки момичета нямаше да вдигнат лицата си към ситния дъжд по този начин; нормалните човешки момичета носеха грим дори тук, на това влажно място.\nБела никога на носеше грим, нито пък трябваше. Козметичната индустрия печелеше билиони долари от жени, които се опитваха да постигнат кожа като нейната.\n„Мерси,” каза тя усмихвайки ми се. „Заслужава си да се разболееш, за да пропуснеш физическо.”\nОгледах двора на училището, чудейки се как да удължа времето си с нея. „На твоите услуги.” Казах аз.\n„Е, идваш ли? Тази събота имам предвид?” Звучеше сякаш се надяваше.\nАх, надеждата й беше успокояваща. Тя искаше мен със себе си, не Майк Нютън. И аз исках да кажа ‘да’. Но имаше много неща за обмисляне. Като начало, слънцето щеше да пече тази събота ...\n„Къде точно отивате всички?” опитах се да запазя гласа си безгрижен, сякаш това не беше от голямо значение. Майк беше казал плаж, въпреки това. Без големи шансове да се избегне слънцето там.\n„Надолу към Ла Пуш, на Първи Плаж.”\nПо дяволите. Е, бе невъзможно, тогава.\nВъв всеки случай Емет щеше да се ядоса ако отменя плановете ни.\nХвърлих й един поглед, усмихвайки се иронично. „Наистина мисля, че не бях поканен.”\nТя въздъхна, вече смирена. „Аз току що те поканих.”\n„Нека ти и аз да не притискаме повече горкия Майк тази седмица. Не искаме да се пречупи.” Помислих си как аз самият пречупвам горкия Майк и дълбоко се насладих на картината в ума ми.\n„Майк-шмайк,” каза тя, отново презрително. Усмихнах се по-широко.\nА после тя тръгна да се отдалечава от мен.\nБез да мисля за действията си, аз се протегнах и я хванах за гърба на якето й. Тя спря рязко.\n„Какво си мислиш, че правиш?” бях почти ядосан, че ме напуска. Не бях имал достатъчно време с нея. Тя не можеше да си тръгне, не още.\n„Отивам си вкъщи,” каза тя, объркана защо това би трябвало да ме разстройва.\n„Чу ли ме, че обещах да те закарам безопасно вкъщи? Мислиш ли, че ще те оставя да караш в твоето състояние?” Знаех, че тя няма да хареса това – изводът ми за слабост от нейна страна. Но, във всеки случай, трябваше да се упражнявам за пътуването до Сиатъл. Да видя дали ще мога да понеса близостта й в едно затворено пространство. Това беше много по-кратко пътуване.\n„Какво състояние?” настоя тя. „Ами пикапа ми?”\n„Алис ще го докара след училище.” Дръпнах я внимателно към колата си, тъй като знаех, че да върви направо бе достатъчно предизвикателство за нея.\n„Пусни ме!” каза тя, въртейки се настрани и почти се препъна. Подадох едната си ръка, за да я хвана, но тя се оправи сама преди да стане нужно. Не трябваше да търся извинения, за да я докосна. Това ме накара да мисля за реакцията на г-ца Коуп към мен, но я запазих за по-късно. На този план имаше толкова много за обмисляне.\nОставих я да отиде до колата и тя се спъна пред вратата. Трябваше да съм дори по-внимателен, имайки предвид слабото й равновесие ...\n„Толкова си напорист!”\nСеднах на мястото си и запалих колата. Тя държеше тялото си строго, все още навън, въпреки че дъждът се бе усилил, а аз знаех, че тя не обича студ и влажност. Вода се просмукваше в гъстата й коса, правейки я тъмна до почти черно.\n„Напълно съм в състояние сама да се закарам вкъщи!”\nРазбира се че беше – просто аз не бях в състояние да я пусна да си отиде.\nСвалих стъклото от нейната страна и се наведох към нея. „Качвай се, Бела.”\nОчите й се разшириха и предположих, че се чуди дали да избяга или не.\n„Просто ще те домъкна обратно,” обещах й аз, забавлявайки се от раздразнението на лицето й когато осъзна, че наистина го имам предвид.\nС вдигната брадичка във въздуха тя отвори вратата и се качи. Косата й пръскаше капки по кожата, а ботушите й скърцаха един срещу друг.\n„Това е напълно ненужно,” каза тя студено. Помислих си, че изглежда засрамена от засегнатото си честолюбие.\nПросто включих парното, така че тя да не се чувства неудобно, и пуснах музиката за фон. Карах към изхода, гледайки към нея с ъгъла на окото си. Долната й устна бе издадена напред, на инат. Вгледах се в това, проучвайки как ме караше то да се чувствам ... мислейки отново за реакцията на секретарката ...\nВнезапно тя погледна към стереото и се усмихна, очите й се разшириха. „Clair de Lune?” попита тя.\nФен на класиката? „Познаваш творбите на Дебюси?”\n„Не много,” каза тя. „Майка ми слуша доста класическа музика вкъщи – познавам само любимите си.”\n„Това е една от моите любими също.” Вгледах се към дъжда, обмисляйки това. Аз всъщност имах нещо общо с момичето. Бях започнал да си мисля, че сме противоположности във всичко.\nТя изглеждаше по-спокойна сега, гледайки към дъжда като мен, с невиждащи очи. Използвах моментното й разсейване, за да експериментирам с дишането.\nВдишах внимателно през носа си.\nСтиснах волана по-здраво. Дъждът я караше да мирише по-добре. Не бих помислил, че това бе възможно. Глупаво, внезапно си представях как би била тя на вкус.\nОпитах се да преглътна срещу огъня, който бе в гърлото ми, да мисля за нещо друго.\n„Каква е майка ти?” попитах аз като разсейване.\nБела се усмихна. „Прилича на мен, но е по-хубава.”\n„Имам прекалено много от Чарли в мен,” продължи тя. „Тя е по-дружелюбна от мен, и по-смела.”\nИ в това се съмнявах.\n„Тя е своеволна и леко ексцентрична, и е доста непредвидима готвачка. Тя е най-добрата ми приятелка.” Гласът й бе станал меланхоличен; челото й се сбръчка.\nОтново, тя звучеше повече като родител, отколкото като дете.\n49 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 6:03 am\nСпрях пред къщата й, като прекалено късно се зачудих дали би трябвало да знам къде живее тя. Не, това нямаше да е подозрително в такъв малък град, с баща й, който е публична личност.\n„На колко години се, Бела?” Тя трябва да е по-възрастна от равните й. Може би е закъсняла да започне училище, или е била държана настрани ... това не бе правдоподобно, въпреки това.\n„На 17 съм,” отговори тя.\n„Не изглеждаш на 17.”\n„Майка ми винаги казва, че съм била родена на 35, и че с всяка година ставам на все по-средна възраст.” Тя се засмя отново и после въздъхна. „Е, някой трябва да бъде възрастния.”\nТова ми изясни нещата. Сега можех да видя ... как своеволната й мака ми помогна да обясня зрелостта на Бела. Тя е трябвало рано да порастне, да стане надзирателят. Ето защо не обича да се грижат за нея – чувства, че това е нейно задължение.\n„Ти самият не изглеждаш много като ученик.” Каза тя, издърпвайки ме от замислеността ми.\nНаправих гримаса. За всичко, което забелязвах у нея, тя забелязваше прекалено много умен. Смених темата.\n„Та защо майка ти се е омъжила за Фил?”\nТя се поколеба за минута преди да отговори. „Майка ми ... тя е много млада за възрастта си. Мисля, че Фил я кара да се чувства дори по-млада. Във всеки случай, тя е луда по него.” Тя поклати глава снизходително.\n„Одобряваш ли го?” зачудих се аз.\n„Има ли значение?” попита тя. „Искам тя да е щастлива ... а тя иска него.”\nНе-егоистичността в коментара й би ме шокирал, като изключим, че той се вписваше напълно добре в това, което бях научил за характера й.\n„Това е много щедро ... Чудя се.”\n„Тя би ли прочвила същото благородство спрямо теб, как мислиш? Без значение какъв е бил изборът ти?”\nБеше глупав въпрос и не можех да запазя гласа си непринуден, когато го зададох. Колко глупаво е да обмислям някой да одобри мен за дъщеря си. Колко глупави дори да мисля как Бела избира мен.\n„Аз – аз, така мисля,” заекна т, отговаряйки по някакъв начин на втренчения ми поглед. Страх ... или привличане?\n„Но тя е родителят, в крайна сметка. Малко е различно,” завърши тя.\nУсмихнах се иронично. „Тогава да не е някой прекалено страшен.”\nТя ми се усмихна. „Какво имаш предвид под страшен? Множество пиерсинги по лицето и огромни татуировки?”\n„Това е едно определение, предполага,” Едно много не опасно определение, по мое мнение.\n„Какво е твоето определение?”\nТя винаги задаваше грешните въпроси. Или напълно правилните, може би. Във всеки случай, тези, на които не исках да отговарям.\n„Мислиш ли, че аз мога да бъда страшен?” попитах я аз, опитвайки се леко да се усмихна.\nТя го премисли преди да отвърне, отговаряйки ми със сериозен тон. „Хмм ... Мисля, че можеш да си, ако поискаш.”\nАз също бях сериозен. „Уплашена ли си от мен в момента?”\nТя отговори веднага, без да го премисля. „Не.”\nУсмихнах се по-лесно. Не мислех, че тя напълно казваше истината, но нито пък лъжеше изцяло. Най-малкото, тя не бе достатъчно изплашена, за да си тръгне. Чудех се как ли ще се почувства, ако й кажех, че води този разговор с един вампир. Свих се вътрешно при въображаемата й реакция.\n„Значи, сега ти ще ми кажеш за семейството си? Трябва да е много по-интересна история от моята.”\nНай-малкото, бе по-страшна.\n„Какво искаш да знаеш?” попитах предпазливо.\n„Калън са те осиновили?”\nТя се поколеба, после проговори с тих глас. „Какво се е случило с родителите ти?”\nТова не бе толкова трудно; дори не трябваше да я лъжа. „Починали са преди много време.”\n„Съжалявам,” промърмори тя, наистина притеснена дали не ме е наранила.\nТя бе притеснена за мен.\n„Не ги помня наистина толкова добре,” уверих я аз. „Карлайл и Езме от доста време са мои родители.”\n„И ти ги обичаш,” заключи тя.\nУсмихнах се. „Да. Не мога да си представя по-прекрасни хора.”\n„Знам, че съм.” В това обстоятелство, въпроса за родителите ми, късметът ми не можеше да се отрече.\n„А брат ти и сестра ти?”\nАко я оставя да притисне за прекалено много детайли, ще трябва да лъжа. Хвърлих бърз поглед на часовника, обезсърчен, че времето ми с нея бе свършило.\n„Брат ми и сестра ми, и Джаспър и Розали в тази връзка, ще са леко разочаровани, ако трябва да стоят на дъжда и да ме чакат.”\n„Оу, извинявай, предполагам, че трябва да тръгваш.”\nТя не помръдна. Тя също не искаше времето ни заедно да свърши. Това много, много ми хареса.\n„А ти вероятно искаш пикапа си преди началник Суон да се прибере, така че да не ти се налага да му казваш за инцидента по биология.” Усмихнах се при спомена за смущението й, докато бе в ръцете ми.\n„Сигурна съм, че вече е чул. Няма тайни във Форкс.” Тя каза името на града с явно отвращение.\nЗасмях се на думите й. Никакви тайни, наистина. „Приятно изкарване на плажа.” Хвърлих поглед на изсипващия се дъжд, знаейки, че той няма да продължи, но искайки повече от обикновено, да можеше. „Хубаво време за слънчеви бани.” Е, можеше и да бъде, до събота. Тя би се зарадвала на това.\n„Няма ли да те видя утре?”\nПритеснението в гласа й ми хареса.\n„Не. Емет и аз стартираме уикенда по-рано.” Сега бях бесен на себе си, че бях направил плановете. Можех да ги отменя ... но нямаше такова нещо като прекалено много ловуване при това положение, и семейството ми щеше да се безпокои достатъчно относно поведението ми, без да разкривам колко маниакален ставах.\n„Какво ще правиш?” попита тя, без да звучи щастлива от откровението ми.\n„Ще ходим на екскурзия до Goat Rocks Wilderness, точно на юг от Раниер.” Емет беше жаден за сезона на мечките.\n„Оу, добре, приятно изкарване,” каза тя нерешително. Липсата й на ентусиазъм отново ми хареса.\nДокато се взирах в нея, започвах да се чувствам почти отчаян от мисълта да кажа дори и временно довиждане. Тя бе просто толкова нежна и уязвима. Изглеждаше безразсъдно да я пусна извън полезрението ми, където всичко би могло да й се случи. И все пак, най-лошото нещо, което можеше да й се случи, щеше да е последица от това да е с мен.\n„Ще направиш ли нещо за мен този уикенд?” помолих сериозно аз.\nТя кимна, очите й широки и смутени от напрегнатостта ми.\nЗапази го весело.\n50 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце) on Чет Апр 30, 2009 6:04 am\n„Не се обиждай, но изглежда си от тези хора, които просто привличат злополуки като магнит. Така че ... опитай се да не паднеш в океана или да не бъдеш прегазена, или каквото и да било, ясно?”\nУсмихнах й се печално, надявайки се, че тя не може да види тъгата в очите ми. Колко много ми се искаше тя да не бе е толкова по-добре надалеч от мен, без значение какво можеше да й се случи там.\nБягай, Бела, бягай. Обичам те прекалено много, за твое добро или за мое.\nТя бе раздразнена от шегата ми. Погледна ме гневно. „Ще видя какво мога да направя,” каза остро тя, скачайки навън на дъжда и затръшвайки вратата зад нея толкова силно, колкото можеше.\nТочно като ядосано коте, което вярва, че е тигър.\nЗавъртях ръката си върху ключа, който току що бях взел от джоба на якето й, и се усмихнах докато се отдалечавах.\n51 Re: Български Фен Превод на Midnight sun (Среднощно слънце)