Това… ще е труден материал за писане. Труден, не толкова защото ще говоря за римейка на може би най-любимата ми игра на всички времена, ами защото честно казано е адски трудно да оценя RE3make като хората, без да навляза в тежки детайли. Взимайки това предвид в комбинация с факта, че никой не си е намерил времето на пътя, смятам да започна нещата малко отзад-напред и директно да отговоря на належащите въпроси още в самото начало. Преди да започнем обаче искам да уточня, че ще говоря само за RE3 Remake без мултито Project: Resistance.\nИ ако този материал ти допадне, то силно ти препоръчвам да прочетеш и нейния двойник - мислите ми относно оригиналната игра: "Resident Evil 3: Nemesis (1999) или как да пишеш за любимата си игра".\nВъпрос 1: К‘ва ти е оценката, Вълчак?\nResident Evil 3 Remake е стегнато изживяване, без никакъв пълнеж. От вратата за краката от първата до последната секунда. Наративно и геймплейно задоволителна игра, но си личи, че не ѝ е дадено достатъчно любов по време на разработка. Има доста проблеми, но успява на косъм да се добере до оценката „Ста‘а, не е велика, но е добра… ама чакай намаление.“\nВъпрос 2: Ма не е ли много кратка?\nПродължителността е колкото един сценарий от Resident Evil 2 Remake. RE3make залага на преиграваемост и повече неща за отключване в главната кампания от предшественика си. Ако предпочиташ една по-дълга кампания, която да изиграеш веднъж, пред това да изиграеш едно нещо три-четири пъти – това не е играта за теб.\nВъпрос 3: Добре, бе? Какво получавам за парите/времето си?\nRE3make има един сценарий с 5 трудности. Последните две ремиксират местата на противници и предмети, както и сериозно завишават трудността. Заедно с RE3make получаваш и Project Resistance - асиметрично мулти, в което 4-ма играчи (survivors) трябва да избягат от лабиринт под контрола на пети (mastermind), който се опитва да ги спре чрез залагането на капани, призоваването на чудовища и използването на специални умения.\nВъпрос 4: Как е спрямо оригинала?\nЯбълки и портокали. Оригиналът иска да бъде Survival-Horror с екшън елементи, римейка иска да е Action-Horror със Survival елементи. Подобно на RE2make, има неща, които предпочитам в оригинала, има и неща, които предпочитам в тази.\nВъпрос 5: Какво мислиш като фен на поредицата?\nКолкото и да обичам оригинала, тройката си е чудатото дете в класическата поредица. Мислех си, че с този Римейк ще върнат нещата в някаква права, но се случи точно обратното. Заложили са двойно върху чудатостите, заради което RE3make се отличава от RE2make и RE7 толкова ярко, колкото и оригиналната тройка от своите предшественици.\nЗавръщане в Ракуун сити\nНачалото на играта е въртележка от емоции. След кратък монтаж от live action клипове, показващи настъпилия хаос, нещата се забавят в сегмент от първо лице в апартамента на Джил. Доста приятен момент от играта и като цяло единственият „тих“. Обръщам специално внимание точно на тези отварящи минути, защото в тях се крие един много важен момент, който освен ако не си фен на поредицата – няма как да го оцениш подобаващо като послание.\nКакто казах, играта е „от вратата за краката“ и Немезис се появява още от самото начало, разбиващ стената на апартамента, сякаш е каната с Kool Aid. Джил грабва вярната си Берета 92 „Самурайско Острие“ и открива огън по Неми, преди той да отбие оръжието от ръката ѝ и да започне преследването. Защо това е важно? Ами всички членове на S.T.A.R.S. имат своя собствена версия „Самурайско Острие“ и са с особена сантиментална стойност за фен базата. Това Джил да си изгуби най-вярното оръжие, което на всичкото отгоре дебютира официално във франчайза именно в RE3 оригинала, е най-сигурния начин да кажеш на по-внимателно гледащите, че „This is the new *hit.”\nОт този момент нататък ми беше пределно ясно, че трябва да изхвърля последните 20 години от живота си като фен на оригинала и да приема с отворени обятия този римейк такъв, какъвто иска да бъде. Окей – така или иначе това ми беше нагласата от самото начало. Проблемът е в това, че интрото на играта ме накара да изпадна в ужас и то от лошия тип. Цялото действие от бягството от апартамента до метрото, където срещаш наемниците от Umbrella е фактически един огромен коридор, в който има точно две (три на по-високите трудности) зомбита, които ти пречат да продължиш напред. Всичко друго е просто тичане в права посока, ходене наред с друг персонаж и… quick time events. QTE-та, които ми навяха толкова лош RE6 спомен, че за малко да изляза от играта и да я деинсталирам на момента.\nСлед като приключих с въртенето на очи, се добрах до метрото, където играта реално „започна“. С ужас установих, че това, което ще разглеждам от Ракуун Сити е сведено до две съседни улици, свързани помежду си с няколко алеи и една пекарна за понички – тоест точно това, което го имаше в демото. Един вид псевдо-hub ниво, свързващо три ключови места: електростанцията, метрото и офисите на обслужващата го фирма. Казано по друг начин, римейка изрязва една голяма част от откриващия час на оригинала, че да скочи директно на месестата част. Тук са гонитбите с Немезис в първата му форма, но за него – в отделен параграф. Повечето „странични“ местенца могат да бъдат посетени при следване на основната… хм… да го наречем quest линия, без да се налага да прибягваш до backtracking.\nИграта е накъсана на сегменти. Всеки един „сегмент“ има своята врътка. Дали ще е гонитба с Немезис, или малка доза „класическо рези“ с инвентарни пъзели и обикаляне – това е според момента. Най-интересни са тези сегменти, които представят някакво уникално предизвикателство, примерно електростанцията, чиято итерация в римейка е определено един от най-добрите моменти в играта. Естествено, не отстъпва назад и сегмента с Карлос в полицейското управление, в който виждаш събития, за които в RE2make е само загатнато. Тук няма пълнеж, всеки сегмент е със своите силни и слаби страни, но никога излишен.\nА-а-а! Любимата ми триметрова реклама за избелваща паста за зъби! Генетичният експеримент, кръстен на гръцката богиня на отмъщението. Преди всичко трябва да сме наясно за едно нещо. Немезис в римейка не е итерация върху механиките на Немезис от оригинала. Той дори не е чак толкова базиран на Мистър Хикс, макар че използва доста негови механики. Честно казано това, което прави Немезис забавен в римейка е именно факта, че той отговаря на въпроса „Ами ако Мистър Хикс можеше да те догони?“.\nПроблемът с този начин на мислене е, че това което прави Мистър Хикс тягостен, но не и дразнещ е именно това, че не можеше да те достигне. Заради това всички секции с преследвания с Немезис се свеждат до „Стигни от точка А до точка Б“ с много малко вариации в маршрута, който можеш да избереш. Да, имаш избор да се обърнеш и да го подпукаш, с каквото оръжие имаш под ръка, но това е отново механика от Мистър Хикс, по който можеше да изхарчиш патрони, че да го накараш да падне на колене и да те остави за минутка на мира да си решиш пъзелите.\nПодобно на оригинала, изборът на „да бие“ вместо „да бяга“ и успешното му изпълнение води до награда, която в случая зависи, в кой сегмент си решил да се биеш със Зъбльо. Единственото ми оплакване в случая е, че освен първите 2 „дропа“ – няма друго интересно.\nС това не искам да омаловажавам присъствието на Немезис. Той все пак е главната атракция и като такава – си изпълнява перфектно ролята на преследвач в първата половина на играта. Бос битките с него са изключително задоволителни откъм подход и механики, като представят разнообразни начини да подходиш към свалянето на жизнените му точки до нула. Това важи за всички „срещи“ с него, на всички трудности, освен последната битка на Nightmare и Inferno трудности, която си е чист мазохизъм.\nРевизираните чудовища от оригинала са топ. Drain Demios-ите са преработени в интересна смеска между оригиналните, мутирали бълхи и Chimera противниците от Resident Evil 1, с което връщат алюзията към „Мухата“ на Кронънбърг. Hunter Gamma пък е ревизиран изцяло със своя собствена идентичност, която честно казано му липсваше в оригинала. От друга страна Hunter Beta е класически зеленикав Resident Evil Hunter, но с преосмислена one-hit kill механика. Зомби доберманите са си зомби добермани. Всеки по-напреднал мутант от оригинала е развит до степен, че да се отличава ярко от другарите си и да представлява интересно предизвикателство сам по себе си. Зомбитата, обаче… тук трябва да си поговорим по-сериозно.\nЗомбитата в римейка на тройката играят съвсем различна роля от тази, отредена им в този на двойката. Без да задълбавам в детайлни сравнения – зомбитата сега са скучни. Просто не са това, което бяха в римейка и на чисто технологично ниво си личи, че е трябвало да се режат ъгли. Най-явната промяна е абсолютната липса на тактическото им устрелване на крайници, което беше едва ли не наложителна стратегия в RE2make. Сега, вместо след няколко изстрела в ръката – тя да окапе, всичко се върти около „критични“ изстрели. При такъв изстрел, съответната част от тялото на зомбито „избухва“ в кървава пихтия и докато тя ти маже екрана – афектираният крайник просто се… despawn-ва. Вече падат на земята с анимация, вместо да влизат в ragdoll режим, а кълна се – анимациите им за „умиране“ докато са проснати по корем са взети направо от Resident Evil 4. Същите движения на ръцете, същите движения на главите.\nТактическото разпарчетосване е просто безсмислено. Те дори вече не се препъват взаимно в труповете си. Това говори повече за проблеми със самия RE Engine, защото очевидно тези стъпки назад в механиките им са с цел да могат да поберат по-голяма бройка немъртви на екрана. В RE2make има механика, която караше зомбита, далече от теб, да ползват анимации на 30fps, че да пестят ресурс. Това не беше проблем, защото чрез дизайна на нивата и поставянето на зомбитата в тъмни коридори – това не си личеше. Трябва да се огледаш за този ефект, че да го забележиш. Само, че в RE3make това се набива на очи. Болезнено много!\nНай-фрапиращия случай на тези лимитации и нескопосаните им заобиколки, идва в последния играем сегмент с Карлос, при който трябва да браниш стая от постоянно прииждащи талази от зомбита. Понеже играта постоянно трябва да зарежда нови противници, труповете на старите трябва да се премахнат. Познай, как играта третира това? Давам ти три възможни отговора:\nИграта тихомълком и неусетно despawn-ва трупа на зомбито, докато играча не гледа към него.\nИграта пуска анимация без звук, при която зомбито потъва в пода, където после се despawn-ва.\nИграта пуска огромна кървава експлозия, придружена от пронизващ ушите „ШПЛОАК“ звуков ефект и трупът изчезва яко дим, все едно някакво Некро, което кемпи на близкия паркинг спами Corpse Explosion с надеждите да те убие и да му дропиш нещо от Trang-Oul’s сета.\nАко отговорът ти е бил 2) честито! Печелиш! Дразнещото е, че в сегмента с Drain Deimos-ите, играта имаше прекрасен начин да премахва труповете им, че да освободи „памет“ за зареждането на нови. Ако цялата игра се придържаше към този тип аркадна атмосфера, нямаше да ми мигне окото. Проблемът е, че такъв тип простотия, която очаквам от бонус мини-игра, да се случва в основната кампания ми е евтино отбиване на номера. Смешното е, че тази експлозия и звуков ефект дори не са създадени за тройката. Абсолютно същото нещо се случва с The Molded чудовищата в Resident Evil 7. Същият звук, същата експлозия, само че черна, а не кърваво-червена. Знаеш ли къде се среща това? В бонус мини-игрите, които дойдоха с DLC, а не в основната кампания!\nСпоменах РЕ4 по-нагоре и честно казано, личи си че разработчиците са решили, че като ще правят Action Horror, то поне да вземат влияние от най-добрия такъв в поредицата. Добавени са два типа зомбита, които привикват спомени за противници от четворката, както визуално, така и механично. Единия тип са инфектираните от Немезис с мини-паразит, който се увива около главите им и напада с камшикоподобно пипало, подобно на първата форма на Las Plagas. Тази инфекция се случва чисто наративно и за съжаление няма прикачена адекватна механика към себе си. Просто ги има тия чудовища – толкоз.\nДругият тип немъртви са Paleheads, които се явяват някаква итерация на регенераторите от четворката. Бледоглавите са малко по-бързи от стандартното зомби и изискват от теб да им вкараш много щета в кратък период от време, че да ги претрепеш. Интересни първоначално, в последствие обаче се усещат просто като гъби за патрони.\nНай-важното нещо – имаме работеща dodge система! Алелуя! Най-проблемното нещо в оригинала е оправено, функционално и изключително забавно за използване. Можеш да активираш до три (или до две ако си на Danger) последователни dodge движения в избрана от теб посока, след което трябва да изчакаш малко, че Джил да възстанови равновесие. При перфектно отбягване си награден с кратък период от време, в който прицелването ти активира bullet time, с което да отвърнеш на удара обезпокояван. Естествено, за да работи като хората има нужда и от достатъчно добри аудио-визуални подсказки от противниците, кога да dodge-неш, а тях ги има и е страхотно! Технически Dodge движение имаше и в RE2make – ако зомби те нападне отстрани - примерно отдясно и ти натиснеш наляво в началните кадри на атаката, героят ти има голям шанс да го отблъсне. Същата тази „скрита“ механика я има и в тройката, но само на Assisted трудност.\nСега… пак идваме на един особен момент. В римейка на двойката зомбитата нарочно имаха дълга анимация на атака, че да имаш прозорец, в който да решиш дали искаш да ползваш защитно оръжие или не. В тройката тази анимация е запазена, но след като защитните оръжия са премахнати – какво правиш по време на тази анимация? Ами… QTE, с което да си намалиш поетата щета. Подобна механика има в почти всяка игра от поредицата, така че съм склонен да извърна поглед настрани.\nТака и така съм на вълна QTE, дай да приключа с тях от сега. В опциите на играта можеш да превключиш изпълняването на QTE-тата от помпане на бутон – на задържането му. Горещо препоръчвам да направиш тази промяна още преди да си си погледнал визуалните настройки. Не само, че това ще ти спести объркването, когато играта не ти казва, дали трябва да задържаш или да помпаш бутон, но и ще си удължиш живота на периферията. Като цяло очаквай QTE-та, както и кратки „задръж напред“ моменти в кътсцените, само когато става дума за Немезис. Това, естествено не променя факта, че тези моменти са ненужни, скучни и безинтересни. Ако искаха това да е като хората – трябваше да се отдадат изцяло на идеята за QTE-та и да ги направят една-две идеи по-смислени, каквито бяха в RE4, където служеха като начин да си „на нокти“ дори по време на кътсцени. Все пак разбирам защо са решили да ги ползват умерено, имайки предвид, колко RE6 прекали с тях.\nМного се чудех дали да говоря за това по-нататък в сегмента за презентацията, но тъй като е свързано с геймплейната част – предпочитам да го отметна тук. Още от оригинала на RE2 поредицата установява, че ако героят ти куца или се влачи – значи е на малко здраве. Това е геймплеен елемент, който ясно ти показва, в какво състояние си. Представи си ужаса ми, когато след някои кътсцени, в които Джил бива „ударена“ от нещо и ти вземеш обратно контрол върху нея и като натиснеш напред… тя почва да накуцва. Не искам да казвам, колко аптечки изхарчих заради заложените ми инстинкти, защото ме досрамява. Разбирам, че няма логика да гръмне ракета до теб и после веднагически да си на крак, но когато ползвате едни и същи анимации за геймплей и за такова… аъъъ... cutscene ходене – това създава объркване в играча. Всъщност има начин да заобиколиш това – ако си екипирал базуката с безкрайни ракети – играта не вкарва Джил в тези наративни влачения… защото някой го е мързяло да програмира!\nБарутната система е същата като от RE2make, по-специално страната на Лиън. Тоест различните комбинации покриват патлака, помпата и магнума. Интересното решение идва при адаптацията на гранатомета от оригинала. Освен, че е сменен на модела, който Джил ползва в първата игра, гранатометът тук ползва своя собствена „барутна“ система, с която да правиш трите вида гранати. Системата е проста – имаш Експлозив А, Експлозив Б и трите възможни комбинации между тях ти дават експлозивни, огнени и киселинни гранати – всеки тип имайки своите предимства и недостатъци срещу различните противници. Миномета от оригинала е премахнат, като неговите мини сега са четвъртият вид муниции за гранатомета, които могат само да се намерят – тоест, пази си ги за черни дни.\nТъй като играта се стреми постоянно да се движи напред – пъзелите са почти изцяло премахнати. Все пак – щом целта на този римейк е да бъде „от вратата за краката и така до края“ разбирам това решение. Заради това и не съм ЧАК толкова разочарован. Останали са някакви такива, както и събиране на пароли за сейфове, но повечето са чисто странични задачки, които са основно там за цвят и не нарушават темпото на играта.\nНожа вече не се чупи, но е почти безполезен. Премахването на High FPS Damage бъга го връща в някакви граници и вече не можеш да чийзваш бос битки с него. Гранатите от своя страна пък са твърде силни на ниски трудности. Инвентара и взимането на предмети работи по начина, по който беше в седмицата. Тоест, играта паузира да ти покаже предмета, който си взел само ако взимаш такъв тип предмет за пръв път – второ взимане директно го слага в инвентара без прекъсване. Отново – направено с цел да не бави играта.\nСегментите с Карлос се различават достатъчно от тези на Джил и дори могат да минат за някаква странна форма на power trip. Подобно на оригинала, Карлос е екипиран с автомат, с който разгромява горките немъртви, но почти никаквата спираща сила на оръжието го прави крайно неефективно срещу по-силни противници, при които отблъскващия ефект на нещо като помпата е разликата между живота и смъртта. Да, но нали имаме движение за отбягване? Ами Карлос оперира фундаментално различно от Джил в това отношение. Освен, че се движи по-тромаво, Гус‘дин Оливера не ползва dodge движение. Командата за отбягване при него го кара да се впусне с рамото напред. Това движение прекъсва анимацията на противник и нарушава равновесието му. При перфектно изпълнение, вместо блъскане с рамо, Карлос вкарва един прав ляв в мутрата на съответната гад и я просва на земята. Самото движение не нанася щета, но след него можеш да влезеш в Bullet Time с прицелване.\nDA и различните трудности\nЗа да оправдае наличието само на един сценарий, RE3make решава, че ще добави две нови трудности. Имаш вече добре познатите Assist, Standard и Hardcore, като към тях (след превъртане) се добавят Nightmare и Inferno, които ремиксират противници и предмети. Най-приятните за игра са Hardcore и Nightmare, които са най-вече такива заради що-годе фиксираната динамична промяна на трудност и цялостен баланс.\nResident Evil поредицата ползва динамична трудност от четворката насам. Това позволява на всяка игра да се нагоди според уменията на играча, водейки до равно изживяване за всички. В баланс на това, винаги има и фиксирана трудност. Пример: разликата между Standard и Hardcore в RE2make, разликата между Normal и Pro в RE4 и т.н.\nТова е така наречения Difficulty Adjustment или DA накратко. Проблемът е, че DA в тройката е зле балансиран. На Standard с по-висок DA Немезис може да те заключи в комбо от атаки, при което просто седиш безсилно, докато те убие. В последствие на това играта ще свали DA с няколко точки, но тогава пък е твърде лесна. Заради това трудностите с по-малко променливо DA са много по-приятни за игра, просто защото знаеш много по-добре, какво да очакваш.\nСлед превъртане отключваш магазин, от който можеш да си купуваш разни благинки. Беретата на Джил, автомат с безкрайни патрони и т.н. Окей – хубаво. Има до-оста благинки в него, но едно нещо ми лази по нервите и това е… изискването за ранг. За да постигнеш заветния S Ранк в 3-ката, трябва просто да изиграеш дадена трудност, под определено време с 5 или по-малко записа. До тук добре. Само, че играта ти позволява да ползваш предметите от магазина, с които можеш преспокойно да чийзнеш играта и да изкараш S ранк на всички пет трудности за отрицателно време. Естествено никой не те задължава да ползваш отключени предмети. Можеш просто да си играеш без тях и да си „честен“. За сравнение – в римейка на 2-ката, единствено Survival Knife-a от бонус оръжията, не сваля крайния резултат ако го ползваш по време на игра. Тук можеш да хванеш базуката, да изръшнеш Inferno за около час и бум – S rank.\nСамо, че няма отделни категории за игра с бонус предмети. Ако утре си изкъртя седалището да изиграя последна трудност само с началния пистолет и постигна някакво добро време и S rank, а после ръшна играта с базуката – времето ми от играта с базуката ще е записано, защото ще е „по-доброто“ време. Просто няма логика в цялата тази работа. Ще спестя критиката на рекордите и факта, че някои от тях са копи-пейст на тези от RE2make, а други са простотии от сорта на „убий 2000 противника“.\nКогато стигнеш в метрото, има един плакат, който перфектно описва цялата игра. Той представлява постер за измислен филм на ужасите, чието чудовище изглежда като смеска между ендоскелета на Т-800 и Пришълецът. Макар, че играта е обсипана с такива плакати, привикващи визуално филми от 90-те, точно тази скверна амалгама между Ксеноморфа и робота убиец от бъдещето представят идеите на Resident Evil 3 Remake в едно изображение. Мрачният неон на централен Ракуун (или поне двете улици от него) навява спомени за нощния клуб Tech Noir от Терминатор 1. Естествено, всеизвестен факт е, че Тираните в RE 2 и 3 вземат вдъхновение от героя на Бате Арни, но когато добавиш към мешаницата и биологичния фактор на извънземното с чене в ченето става забавно.\nИграта умишлено залага тези паралели, но не мога да кажа, дали е защото толкоз си могат, или продължават тенденцията за реверанс към киното от RE7, който хич не криеше влиянията си от Тексаско Клане, Злите Мъртви и щипка Убийствен Пъзел. Една от концептуалните рисунки на Немезис дори го представя като недоразвит тиран, подкрепен с метален скелет, който се мотае наляво-надясно с многоцевна картечница. Пришълецът пък е като цяло влияние за биологичните оръжия в играта, както и късните фази на Немезис.\nОтново споменавам сегмента в електростанцията, който има сериозни прилики със сцената от Пришълци, в която пехотинците се шляеха из ядрения реактор, конвертиран в ксеноморфска бърлога. Наречи го копиране, наречи го безсрамни, носталгични залъгалки. На мен ми хареса. Тук е чисто субективно. Както ми харесаха и тоновете препратки към други капкомски франчайзи и начините, по които са „вписани“ в света на играта. Ако решиш да направиш обратното на това, което играта иска и да си се заблееш по детайли, вместо да тичаш като ненормален – има, какво да се види.\nВсичкото това до момента ме накланя към мисълта, че REngine просто не е добра идея за екшън игри, особено такива които искат от теб постоянно да буташ напред, без да се заглеждаш в детайла. Не, няма нужда да ми напомняш, че DMC 5 също използва този двигател, но нека ти дам контра точки: левъл дизайна, времената за зареждане, липсата на Turbo Mode. Естествено, не очаквам от Capcom да си зарежат бебчето и да извадят MT framework-a отпреди 10 години, но и през цялото време те гложди една мисъл, че основната идея зад REngine е висока детайлност на тесни и/или затворени пространства, които да се обхождат бавно, подробно и по възможност – във VR. Героите изглеждат супер-яко. Нямам намерение да задълбавам излишно в очевидното. Същото ниво на качество, каквито бяха и в Римейка на 2-ката. Джил изглежда прекрасно, косата на Карлос вее кичури, а от мазната усмивка на Николай ми потича лой по екрана.\nМузиката е прекрасна комбинация от нови и преработени стари тракове. Харесват ми новите мотиви на Немесис, които металически тряскат ТАН, ТАН, ТАН-ТАН-ТАН по ушите, подобно на темата на Терминатора. Признавам си обаче, начинът по който оригиналните тракове са римейкнати (хе-хе) ми гали ушите. Аудиото като цяло е окей. Немезис врещи “STARS”, но по нов по-животински начин, който ярко се различава от изпълненото със злоба и решителност, почти подносово (хе-хе отново) изговаряне в оригинала. Диалозите не са cringe, което е постижение само по себе си, а чудовищата са си идеалка. Аудиото е окей, музиката е страхотна – т‘ва ти стига.\nИсторията и персонажите\nResident Evil 3 (оригинал и римейк) няма история – има герои. В този ред на мисли, ако героите куцат – всичко се срива, а ох майко мила, героите са злато! Освен, че изглеждат страхотно, всички до един са симпатични по своему, дори Николай, който сега е може би първия човешки злодей в поредицата, който не успява да превърти стрелката на лошометъра и да премине в графата „Злодей от Комикс“ (но стига адски близо до нея).\nЕстествено, основната атракция е кака ни Жужи, която е все така закоравяла моралистка, но много по-цапната в устата от оригинала. Джил псува, крещи, издава викове на триумф, писъци от болка и врещи от гняв. По лицето ѝ можеш да прочетеш нервност, шок, ужас, както и моменти на Queen Bitch Face. Не прави грешката обаче да я сравняваш с филмовата Джил от Апокалипсис, представена от Сиена Гилъри. Джил 2020 е много по-вербално изразителна, но не е цинична като характер.\nПриемам с отворени обятия тази ревизирана версия, макар част от мен винаги да си остане фен на стоичния оригинал, който е и пример за типичната „Миками Мацка“. Това, което дефинира характера на Джил в всички нейни участия до момента в поредицата е в наличие и тук. Неща които първоначално фигурираха само по файловете в оригинала (проблемите ѝ с пост-травматичен стрес след инцидента в имението – описани в Jill’s Diary) са изведени на преден план.\nКарлос е доразвит и взаимодействията му с Джил са едни от най-силните моменти. Точно като в оригинала, той е веселяка, който разведрява обстановката, разликата е че тук има повече екранно време и с него – повече развитие на героя му. Същото важи и за Тайрел Патрик, чиято роля в оригинала се свеждаше до по-малко от минута екранно време и нещо от сорта на една-две реплики и то само при определено изиграване. Може би единствената характеризация, която предпочитам в оригинала е тази на Михаил, който ми идва две идеи по-циничен, отколкото в оригинала. Предпочитам смъртно ранения, духовно убит от неуспеха си, предводител на U.B.C.S. С това не искам да кажа, че новата му версия е лоша. Мне, в никакъв случай. Достатъчно добре е представен като травмиран от събитията в града, но не е толкова тежко изразено. Предполагам това е умишлено решение, с което целят повече синхрон между персонажите и настроенията им. Не може да имаш тежко отчаян Михаил, а до него Карлос да си пуска лафчета свежарски. Любима добавка ми е персонажа на Натаниел Бард и въобще неговата позиция като създателя на ваксината против T-вируса. В оригинала имаше един крайно странен момент, в който Джил бива инфектирана и Карлос намира лек буквално в най-близката болница. Без контекст. Без предварително да е установено, че т‘ва не е просто някаква болница там. Обожавам и опонирането между Джил и Николай на чисто идеологично ниво. Джил е моралистка, която поставя живота на оцелелите граждани в метрото над личните ѝ дрязги с Umbrella, че да се съюзи с наемниците на компанията. Николай от своя страна разстрелва хладнокръвно собствените си другари ако прецени, че това е в негова изгода.\nСценарият преминава през високи и ниски точки. Харесва ми как започваш с целта да спасиш хората в метрото, само това да пропадне, когато Немезис ги избива, че да се добере до Джил. Депресивен момент на провал. Следва втората им цел да осигурят ваксината, с което да спрат бомбандирането на града, но това пък бива саботирано от Николай. Има го едно усещане, че цялата ситуация е извън контрола на героите и всичките им напъни да променят нещо са на празно. Единственото нещо, в което успяват е да не умрат. Макар това да е чисто наративен елемент, който може да ти мине покрай ушите ако не обръщаш внимание на историята – харесва ми, че представя действащите лица не като супер герои, а като хора, които са живи само и единствено защото са тренирани да оцеляват.\nНа мен самия ми е странно да хваля сценария на Resident Evil игра, при положение, че на всеки му е ясно че на тази поредица точно тази част винаги е била най-слабото звено. Позитивните ми думи не означават, че няма проблеми. Най-вече начина по който Джил реагира след разбиването на метрото. Очаквах, че ще я обземе вина, че не просто не е успяла да предпази гражданите в него, но е едва ли не отговорна за смъртта им, защото ако не беше тя в купето – Немезис нямаше да ги избие, че да се добере до нея. Особено след като вече веднъж Жужана доброволно се оставя Зъбльо да я подгони, че да го отведе далече от невинните.\nМда, има момент, в който тя говори по радиостанцията с Карлос и изразява някакви емоции по темата, но нямаме време за това. Немезис 2-ра форма изкача и хайде пак удряме пета о гъз да бягаме. Този провал не се споменава повече до края на играта, което ме издразни. Издразни ме и че убийството на Зомби Брад е поверено на Карлос, но той не обелва и дума после пред Джил за това, че е вкарал няколко куршума в главата на зомбиран член на STARS. Проблемен е и Дарио Русо. В оригинала го срещаш в началото на играта, където служи за пример, какво е станало с обикновения гражданин на Ракуун Сити и после имаш опцията да се върнеш да го видиш, какво прави. Само, че в Римейка не можеш да се върнеш при него. Срещата ви е просто намигване към хората, играли оригинала и обективно не служи с нищо, освен да удължава ненужно така или иначе вече излишно дългото на този етап интро на играта.\nДа се върнем на Карлито и неговото приключение през полицейското управление, което служи като вид кратка предистория на събитията от RE2make. Як сегмент е, но се усеща като едно голямо влачене из тесните коридори на управлението, което ти навира в лицето въпроса „Абре, помните ли тоя Резидънт дето играхте миналата година?“. Същото важи и за срещата на Джил с Кендо, която е… трагично кратка и разчита на това да си запознат с двойката, че да има някакъв смисъл от нея като сцена. При нормални условия не бих скачал така на веждите на сценария, но при положение, че са успели да ударят толкова високи ноти – тези недомлъвки изпъкват като грозни петна, вместо като поредните примери за слабите сценарии на поредицата.\nФинални думи, или как историята се повтаря\nИ ето ме тук – последен параграф. 20 години по-късно имах честта да изиграя римейка на любимата си игра. Лицето ми е изкривено в полуусмивка от иронията, че RE3make повтаря почти всеки от проблемите на своя оригинал и въобще усещането, че е било второстепенна идея. Преизползването на реквизит настрана, цялата игра има едно такова странно усещане, че не са имали достатъчно хора и/или бюджет. Базуката, която отключваш е едно към едно с базуката от 2-ката, а не както би било подобаващо, да е тази на Карлос от интрото на играта. В кошмара на Джил в началото, тя има глог в банята си, вместо Самурайското Острие, при положение че още дори не знаеш, че ще играеш с глог, вместо с Беретата. Подобно и на оригинала си, този римейк излиза към края на едно конзолно поколение, като получава доста по-слаби оценки от двойката.\nКато се тегли чертата съм повече доволен, отколкото разочарован от играта. Въпреки нещата, които смятам, че не трябваше да махат и въпреки нещата, които смятам, че не са изпълнили добре – аз съм доволен. Все пак – оригинала се превърна в обичана игра с времето. Можеше повече, да… можеше много повече. Едно нещо ми дава надежда, че този римейк ще се запомни с добро и това е, че почнах да виждам хора, които се радват на Джил и компания така, както аз им се радвах на времето с оригинала. Ако и тази част на историята се повтори – RE3make с времето ще се превърне в същата култова класика като оригинала си. Но ревютата винаги са в контекста на времето на излизане, а в този контекст – единственото, което мога да кажа за Resident Evil 3 Remake е, че става и толкоз.


Цени от € 114 052 (Без ДДС)\nПродадени: 125 (74%)\nРезервирани: 8 (5%)\nСвободни: 36 (21%)\nМестоположение: България, Област София, гр. София, кв. Овча купел 2, до НБУ КАРТА\nБрой имоти в комплекса:169\nСвободни за продажба: 36 (21%) ЦЕНОВА ЛИСТА\nКвадратури: 84.64 м² АРХ. ПЛАНОВЕ\nЦена: € 114 052 (Без ДДС)\tЦЕНОВА ЛИСТА\nЦени на м2: 1 347 €/м² (Без ДДС)\nПлощи на жилищата 84.64 м² - 84.64 м²\nРЗП на сградата/сградите 6600 м²\nБрой имоти в комплекса 169\nЛетище 19 км to Sofia (SOF)\nМетростанция 300 м\nОтопление Климатици / Парно на газ / Уреди на ел. ток (духалки, ел. радиатори и др.)\nСградата има издадено строително разрешение от 23 октомври 2020;\nРайон с потенциал и очакван ръст на цените на недвижимите имоти;\nПредставяме апартаменти, подходящи за собствено ползване, инвестиция с цел отдаване под наем и/или препродажба. Жилищата са част от нова сграда в бързоразвиващ се район в ж.к. „Овча купел 2“ в София.\nНа пешеходно разстояние от сградата са разположени спирки на градския транспорт, учебни заведения, училища, детски градини, НБУ, лечебни заведения, места за релакс и забавления, супермаркети, банки и др.\nМногофамилната жилищна сграда с магазини и подземен гараж е с обща надземна застроена площ 6 600 кв.м.\n100-те апартамента, основно едноспални апартаменти и студиа, са разпределени на 9 жилищни етажа.\nАрхитектурното разпределение предвижда изграждане на 2 магазина на партерния етаж и складови помещения в сутерена.\nПаркирането е осигурено посредством надземно ниво и две подземни нива. В подземната част сградата разполага с 75 паркоместа и 58 гаража.\nПланирано е озеленяване на прилежащата територия.\nВсички жилища и търговски площи се предлагат за продажба в степен на завършеност по БДС:\nс входна блиндирана врата;\nподови настилки за апартаментите и складовите помещения ‐ циментова замазка, за балкон ‐ съгласно архитектурен проект;\nстени: фасадни стени и стени между отделните имоти ‐ зидарии 25 см фина гипсова мазилка; вътрешни стени ‐ 12 см, фина гипсова мазилка;\nокачени тавани на общите части.\nАпартаментите се предлагат с прилежащо складово помещение.\nСтроителната компания предлага решения за индивидуална климатизация (отопление и охлаждане), интериорен дизайн и изпълнение на довършителни работи, срещу допълнително заплащане, съобразено с желанията и бюджета на клиента.\nАпартамент тип „студио“ се състои от дневна с кухненски бокс, спален кът, баня с тоалетна, тераса, коридор. Застроен площ 38 - 40 кв.м.\nАпартамент с една спалня включва дневна с кухненски бокс, баня с тоалетна, тераса, коридор. Застроена площ 50 - 60 кв.м.\nТристайни апартаменти с площ 120 кв.м.\nВисочина на тавана на апартаментите от 2-ри до 11-ти етаж е 2,80 м.\nЖилищата са с панорамни гледки към София и планината Витоша.\nВисококачествена алуминиева дограма с термомост и троен стъклопакет;\nОбща фундаментна плоча с дебелина 1.40 м, гарантираща липса на дефекти в стени, подове и тавани от неравномерни слягания на земната основа;\nЕтажни плочи с дебелина 20 см, осигуряваща висока шумо и топло изолация;\nПодземен паркинг на 2 нива;\nОзеленени и аранжирани, прилежащи на сградата пространства;\nПолипропиленови тръби, които не отлагат котлен камък и не корозират;\nПротивопожарна инсталация ;\nОтводнителна инсталация ‐ скрита система за отвеждане на дъждовната вода от терасите;\nОкачени тавани на общите части;\nЗаложени тръбни трасета и обособени ‐ места за външно и вътрешно тяло на климатични системи;\nРазлични възможности за отопление и охлаждане‐ в т.ч. ГАЗ, термопомпи, инфрачервени радиатори и др.);\nTV и Интернет окабеляване;\nПросторни площи на жилищните помещения;\nСмукателни битови вентилатори с клапа, управляващи се директно от ключа за осветление.\nВъзможни са индивидуални схеми за плащане.\n20% от цената на имота минус депозита — при подписване на предварителен договор;\n20% при завършена кота 0.00 м;\n20% при завършен груб строеж и получен Акт 14;\n30% при завършена фасада и покрив, с поставена дограма;\n10% при Акт 16 и прехвърляне на собствеността.\nВсеки имот от сградата може да бъде резервиран с капаро:\n3 000 € за едностайни и двустайни жилища;\n5 000 € за тристайни жилища.\n(PDF 13.28 MB)


Възможности за хипер печалби с онлайн залози в СПОРТ ТОТО - Topsport.bg\nПоследните месеци доказаха, че много сектори на икономиката се справят блестящо, благодарение на възможностите за бизнес, които предоставя интернет пространството.\nДигиталната епоха оказва своето влияние и върху феновете на игрите на Спорт Тото.\nОказва се, че онлайн залозите освен, че са все по-предпочитана форма за участие, стават и източник на крупни печалби. Четвъртият тото милионер Недялко Иванов, благодарение на решението си да заложи онлайн, може завинаги да забрави за всичките си материални притеснения с печалба от 1 597 676 лева.\nТой споделя, че това носи голямо удобство и може да спести много време. Какво по-хубаво от това да заложите онлайн, докато пиете за събуждане първото си кафе и още същия ден да заспите като поредния тото милионер.\nРегистрацията можете да направите на сайта www.toto.bg. Тя е еднократна и веднъж направена имате възможност да залагате колкото пъти поискате, по всяко време и от всяка точка на света.\nШанс да пробвате късмета си имате още днес, когато навръх Спасовден ще се изсипе благодатен дъжд от печалби.\nВ играта "Тото 2 - 6 от 49" ви очаква изкушаващ джакпот от 3 400 000 лева, а в "Тото 2 - Зодиак" печалбите са до 3 000 000 лева.\nНе е за пропускане и сумата от 500 000 лева, колкото се очаква да достигне джакпотът в играта "6 от 42".\nРазбира се, всеки, който пожелае има възможност да участва всички числови игри на тотото, а печалбите винаги са на много високо ниво. Попълнете вашите любими комбинации онлайн и ще си спестите риска да загубите квитанциите си или по някакъв начин да ги увредите. Всичко става бързо, лесно, удобно и когато има късмет изобилието от пари не закъснява.\nОсвен това, посетителите на сайта www.toto.bg имат възможност да проверяват числата си за минали и настоящи тиражи, отново в удобно за тях време и място. С онлайн регистрацията има възможност да се присъедините към програмата за лоялност Тото клуб.\nНай-новата кампания стартира още в началото на юни под мотото "63 години ТОТО Mания " и ще продължи до 12-ти юли. В нея може да вземете участие като направите залог за числовите или закупите талон от моментните лотарийни игри на Спорт Тото.\nВсяка покупка на стойност равна или по-голяма от 2,00 лева ви носи една бонус точка, а десет бонус точки ви дават шанс за участие в жребий за 63 печалби по 100 лева.\nКампанията е част от събитията, посветени на 63 години Спорт тото, а големият брой печалби увеличават още повече възможностите ви за успех.\nУстремът на късмета ще открие и блестящ прицел за печалби в моментните лотарийни игри на Български спортен тотализатор.\nЗабележете, че вече стартира и промоционалната кампания "Печалби плюс - Печалби без край".\nВ нея участват всички непечеливши талони, които бъдат регистрирани на lottery.toto.bg. Кампанията ще продължи до 30-ти август и всяка неделя в нея ще бъдат теглени на случаен принцип разнообразни предметни и парични бонус печалби.\nДревните китайци са казвали, че и най-вълнуващото пътешествие започва с първата крачка.\nА първата крачка от пътешествието към възможностите за колосални печалби, може да се окаже регистрацията на сайта www.toto.bg.\nПризваните да я направят са именно тези участници, които редовно търсят шансове да спечелят.\nЩастливият победител е от Костинброд\nСпортни новини / Още спорт / Възможности за хипер печалби с онлайн залози в СПОРТ ТОТО


За щедростта - Коментарите на Rowan\n20/04/2014 Rowan Всички, За понятията 0\nЗабавно е, колко много хора се мислят за възвишени личности, уповавайки се на своята щедрост. Не говоря за филантропията на богатите – лесно е да даваш, когато имаш в излишък, говоря за хората, които са готови да разделят и последния си залък с ближния.\nНещо повече, за тях светът е безкрайно несправедлив, защото е дал много пари на други хора, а не на човеколюбиви индивиди, като тях. Ех, ако те имаха много пари, какво благоденствие щеше да настане по света…\nДа, ама не. Към този вид принадлежат само хората, които философски са приели съдбата си на бедни и изобщо не вярват, че някога ще разполагат с пари. От тук идва цялата им саможертвеност за ближния.\nЗащото е много по-лесно да дадеш на приятел последните си 50 кинта, отколкото последният си милион. В първият случай, дали ще разполагаш 50 лева налични или с нула, няма особено голяма разлика. Но от нещата, които можеш да имаш с милион да се откажеш в полза на друг човек?…\nОтделно, хората, които си знаят, че никога няма да имат много пари, лесно дават последните си средства на приятел, със сляпата надежда, че когато закъсат, приятелят ще постъпи по същия начин за тях. А, че ще закъсат, те изобщо не се съмняват…


Израел монтирал тайнствени шпионски устройства край Белия дом - News.bg\nИзраел монтирал тайнствени шпионски устройства край Белия дом\nИзраел вероятно е монтирал специални разузнавателни средства, които са били разположени близо до Белия дом през последните две години, съобщава "Политико", позовавайки се на свидетелства на три бивши американски правителствени служители.\nСпоред информацията устройствата за подслушване на мобилни телефони вероятно са имали за цел да шпионират президента на САЩ Доналд Тръмп.\nГоворител на посолството на Израел във Вашингтон е цитиран в информацията да казва, че "тези твърдения са абсолютна глупост. Израел не провежда шпионски операции в САЩ, точка".\n"Беше съвсем ясно, че израелците са отговорни", изтъкнал бивш високопоставен служител на американското разузнаване.\nШпиониращите устройства, които са били разкрити, са известни като StingRays и подражават на нормалните клетъчни станции, за да подмамят клетъчните устройства да им предоставят местонахождението си и данни за самоличност. Те са известни също като прехващачи на идентичността на мобилни абонати.\nОт кабинета на израелския премиер Бенямин Нетаняху отрекоха информацията. "Абсолютна лъжа. Налице е дългогодишен ангажимент и директива на израелското правителство да не участва в никакви разузнавателни операции в САЩ. Тази директива се прилага стриктно без изключение", увериха оттам.\nСпоред информацията Белият дом е отказал да коментира. "Изобщо не съм наясно с каквато и да е отговорност", коментира бивш правителствен служител пред "Политико", отбелязвайки: "Реакцията... беше много по-различна, отколкото би била в последната администрация... С настоящата администрация има различен набор от калкулации в тази връзка."\nБивш правителствен служител е казал пред "Политико" обаче, че за разлика от други инциденти с чуждестранно шпиониране на американска територия, администрацията на Тръмп не е укорявала израелското правителство и не е предприемала никакви официални стъпки срещу него.\nОколо октомври 2018 г. служители от Департамента за вътрешна сигурност са открили доказателства за подслушвателни устройства в близост до Белия дом, както и няколко други чувствителни места около Вашингтон, се отбелязва в информацията. След това те са споделили разкритията си със съответните федерални агенции.\nФБР, заедно с други агенции, разследващи казуса, са хвърлили вината върху Израел, след като са направили подробен криминален анализ.\nНачало / По света / Политика / Израел монтирал тайнствени шпионски устройства край Белия дом


За безумно далечната Австралия и за мен самият. . . :: Писмо No 83 (VII-IX. 2016)\n30.03 01:48 - Писмо No 83 (VII-IX.2016)\nМили, най-скъпи родители наши; драги съотечественици и приятели мои!\n31.07.2016 – Ама съвсем прави са си хората да казват, че всяко начало било трудно. Това твърдение с особена сила важи и за моите първи редове на поредната ми словесна изповед, началото на която отлагам вече трета седмица, а дали пък не и четвърта даже. Няколко дни след завръщането ни от Фиджийските Кралски колонии се разправях с подредба и редакция на богатия във всяко едно отношение писмен (че и снимков…) материал, който донесох от там. Наред с всичко останало трябваше да възобновя и служебната си работа, с която продължавам да се занимавам и която отнема всичкото ми време през деня, а често пъти и ранните вечерни часове, определени уж за аперитиви и други вътрешно-семейни и изключително полезни дейности. За сега всичко върви добре и проектът ни добива своите желани форми, съгласно предварителните разчети и задания, но до голяма степен се надяваме и на инвеститорът, който трябва да финансира и подплати завършека на инсталацията с няколко милиона долара. А пък той се мотае и протака до последния възможен момент, защото по принцип никой не обича да плаща предварително за нещо, от което още не се знае със 100-процентова сигурност какво може да се пръкне в действителност. Перспективите са добри и надежди има големи, но аз вече вярвам само на неща, които сам виждам с очите си. Вероятно е съмненията ми да са неоснователни, само че те не ме напускат, след като имам нееднократния и твърде горчив опит в катастрофалните сривове на подобни, иначе блестящи химери и прекрасно замислени грандиозни планове, но пък по една или друга причина осуетени и в крайна сметка останали неосъществени. Надявам се този път случаят да не се окаже същия, както с другите ми предишни въвличания, жертва на които продължавам да бъда и сега под формата на неизплатените им дългове към мен, неустойки и прочие финансови несгоди. В най-скоро време трябва да се направи един кръстоносен поход в посока на Великата Китайска стена, но аз не знам дали ще взема участие специално в тази служебна битка. Мръсните китайци спъват работата ни, след като не дават своята “секретна” информация (или поне не цялата…), без която ние не можем да продължим конструкторската си документация. Те пък от тяхна страна искат да са сигурни, че предоставяйки ни всичко под формата на чертежи и модели на техните изделия, ние няма да ги прекопираме и да почнем сами производството им, ами напротив – очакват, че пред тях ще се оформи една доста тлъста многомилионна поръчка, положена откъм нашия край, за изпълнението на която те ще се нагушат с мангизи доволно много, башка дето ще имат поминък за месеци напред. И така всички ние се въртим в един омагьосан кръг, докато онзи немокаянин и непрокопсаник с парите в джоба си не се реши най-после да похарчи някой и друг грош в името на световния прогрес и в частност на нашето благоденствие, като индивиди и главни проектанти на теоретичния му замисъл.\nОтплеснах се пак в служебните си дела, но понеже за сега те са единственото нещо, което ме вълнува по-съществено и за което мисля почти денонощно, та покрай това съм изоставил всичко останало. Защото пък, ето ви например и нещо значително по-реално и натрапчиво, със статут на плосък битовизъм, лишено от всякаква тръпка и емоция, при това с днешна дата: когато се пуска водата от баеркасата, клозетната чиния в тоалетната на Ванеса тече вече от доста дълго време. Гуменият маншон, който уплътнява връзката с гириза надолу е нацепен и скъсан на множество места, вследствие на което водата шурти навред през дупките му и не отива само в дупката по предназначението си, ами попива и дълбоко в постелката на земята. За да се смени обаче последният (за шибания маншон ми е в случая думата…), необходимо е първо да се разкачат водните съединения, после да се откачи тръбата на казанчето и на края да се повдигне целия кенеф нагоре, който пък се крепи връз лицето на фаянсовите плочки посредством 4 яки шурупа, забити за вечни времена в дюбели на пода. Лошото е, че “чинията” е и залепена към тях със силикон с цел по-надеждно уплътнение – допълнителна процедура, която извършихме навремето с нашия скъп съсед Рон, Бог да прости добрия човек и приятел, по професия гиризчия (водопроводчик, за невежите). Именно нарушението на тази солидна връзка аз не искам да правя, защото после има да си играя сума време, докато я възстановя - а може и изобщо да не успея да я направя съвсем професионално, погледнато реално във всякакво водопроводно и гиризчийско отношение. След малко ще се мъча да набия една гумена лента между клозета и отводната тръба, след което ще ѝ усуча няколко пласта тиксо, с което смятам да реша проблема с течовете – или поне временно, за да не подгизва пък килимчето на Даниелчето, което ние така или иначе достатъчно добре и старателно опикаваме всеки път при ползването на отходния възел. Ама ще почна и аз да пикая седнал, както когато ходим на гости у Иван и Бранко, че да не се разсипва от материала извън кукуто. У тях тоалетните им са така монтирани, че капакът на чинията не може да стои прав, понеже отзад казанчето я подпира и постоянно пада надолу – особено пък дъската за сядане, която аз винаги вдигам по време на чуркането, защото мама и за това ме е била като малък, че и до сега си знам урока. И най-доброто желание обаче да имам, за да спазвам мъдрите ѝ съвети и свещени завети (демек, да не мокря и пръскам навред с “маркуча”, защото други пък индивиди от по-женски пол, видите ли сядали там…), у Бранкови това изобщо не ми се получава. В такъв случай трябва да я държа с ръка или поне да подпирам дъската с единия крак, докато през това време извършвам процеса си на отводняване. Добре ама тези наши и всеобщи действия обикновено са свързани със (зло)употребата на малко повечко напитки и изпаднал в такова безтегловно състояние, нормалният човек не винаги може да координира правилно всичките си движения – най-малко пък да стои като щъркел олюлявайки се на един крак, дорде източва бойлера през това време. Един път, при подобен акт на естествена понужда така старателно си бях опикал гащите, че после сума време им суших крачолите с духалката за коса на Марианка, докато се появя обратно на масата в сравнително приличен и търпим за околните вид – естествено, всички помислиха че съм срал половин час, след като се забавих толкова дълго време, ама как да им кажа истината, за да не се изложа и че аз всъщност съм се подсушавал, а не мътил…\nОбщо взето тези няколко седмици минаха незабелязано в работа, училище и тук-таме по някой съвместен моабет. Непосредствено след прибирането ни от екскурзията във Фиджи, в неделята бяхме на гости у Иван и Люси. Две седмици пък по-късно, пак през уикенда ходихме у Янкови. Техният Алекс наскоро навърши 18 годинки, беше абитуриент, стана и студент даже, та ние дъртите ходихме да почетем детето заради всичките му постижения напоследък. С нас водихме и Мария – приятелката на Ванеса, която пък много го харесва. Спахме всичките у тях и се прибрахме в неделята. В събота следобед децата ходиха на някаква разяснително-информационна сесия в един от най-престижните университети на Австралия, а на другия ден бяха в другия, не по-малък и известен институт. Нали сега на всички им предстои следване, та са полудели да си търсят подходящи специалности и съответните учебни заведения; наред с манията покрай тяхното “преследване” в магазините за официални обувки, бални рокли и пръстенчета, заради завършването на средното си образование. Баловете за последната учебна година ще минат още през Февруари или Март (почти в самото ѝ начало), независимо че дечурлигата ще завършат едва 6-7 месеца по-късно, което пък е доста наближило като събитие – малко след като се завърнем от България догодина. Та сега всички теми на разговорите ни се въртят все около тази суета, в които аз гледам да вземам колкото е възможно по-малко участие – нито някакви въпроси задавам, нито пък акъл и мъдрите си съвети раздавам. Да серат, че да мажат – както казва достолепният ми и свещен отец мой.\nТака стигнахме и до днешния неделен ден, в който аз най-после останах насаме с мислите си. Ванеса участва в представление на танцовата трупа, което се провежда в момента в Бризбън. Даниела ги заведе с Мария, защото пък родителите на последната са на посещение в Сърбия и ще си дойдат чак през Септември. По принцип в ежедневен план, с Мария се разправя по-голямата ѝ сестра, но от време на време помагаме и ние с транспорт до и от училище, както и покрай тези съвместни концертни изяви на децата по линия на художествената самодейност. Аз също щях да ходя с тях, но реших да посвърша нещо из дома, вместо да си раздувам корема с кебапчета и бира. Всяко подобно мероприятие на братята сърби е свързано с такива дълги и тежки софри, каквито аз гледам да избягвам, но пък това изобщо не ми се отдава успешно…\nНеничко днес има почивен ден и са отишли за риба с неколцина негови колеги от работа. Иначе работят по 6 дни в седмицата, но пък почиват в неделите. Режимът на смените му ще бъде 4 : 1 - т.е., ще работи в продължение на 4 седмици без прекъсване, след което за една ще се прибира обратно в Бризбън. Сегиз-тогиз Меган ще ходи нагоре да го наглежда и с нея ще обикалят района. Независимо от голямата дивотия, там също има какво да се види под формата на уникални за Австралия природни забележителности. Той точно с тази цел купи и една кола, че да опознаят и този край на необятната държава, барабар с принадлежащата ѝ пустош в околовръст.\n14.08.2016 – А-аа, ама аз наистина много се отпуснах с това мое писане. И всичко дойде от пустата ми работа, в която вече толкова много съм потънал, сякаш нищо друго извън нея не съществува. Всеки ден се занимавам с по нещо ново и акълът ми е изцяло ангажиран с напредването на проекта. Ежедневните ни срещи с моя човек продължават, след които се прибирам в къщи и почвам да отразявам нововъведенията и да нанасям промените, ако има такива в досегашната ни разработка. Покрай всичко това моята писателска дейност, плод на свободното ми творчество и с която бях свикнал да практикувам от години, сега изцяло потъна в небитието и се премести на много по-заден план като част от рутинните ми занимания. Уж всеки ден си казвам, че трябва да драсна някой ред, а пък до молива така и не стигам. Обикновено работя до вечерта, а от там насетне не искам да поглеждам към компютъра, че много ми се изморяват очите. До това време вече моите домашни “любимци” са се завърнали – кой от училище, кой от работа и бръмченето в кошера чувствително се повишава, което пък мен ме дразни и разсейва. До съвсем скоро дните бяха доста къси и рано се стъмваше. Напоследък гледам, че слънцето взе да свети по-дълго и аз обикновено използвам последните минути на светлината му за някоя и друга пешеходна разходка из улиците на квартала. През зимата тази странична физическа дейност напълно замря и аз пак натрупах значителни количества лой и телесна маса (едва ли обаче мускулна). Заради това гледам да използвам всяка отдала се възможност за осигуряване на повече движения – не само на мозъчните си клетки из дълбоките му гънки, ами и на кокалите по краката.\nДнес отново е неделя – необичайно време, малко след пладне. Даниела замина на работа преди малко, а Ванеса още от сутринта е в училището – в момента репетират много интензивно грандиозния музикално-артистичен спектакъл, който подготвят за края на учебната година. След като я оставих в залата, аз на връщане прескочих до сръбската църква да запаля по някоя свещ за хатър на живите и за Бог да прости на починалите наши близки и сродници. Видях, че в съседство на поляната имаше голям битак, но аз нямах никакви пари в себе си, та не съм се отбивал да губя излишно време по сергиите и щандовете му – такова чудо до сега не помня да ми се беше случвало, ама ей го нб, че и това доживях (не да нямам пари в джоба си, което за мен е естествено житейско състояние, ами да не се отбия през битака - барем само да позяпам безцелно купищата с боклуци; направо за срамотиите)...\nИначе дните и седмиците се изнизват покрай нас най-неусетно и съвсем незабелязано. Единственото, което ни предстои в по-близък план е една наша кратка и поредна забежка до северния курорт Sunshine Coast, отдавна планирана за края на месеца. Тогава се падат някакви официални почивни дни (всъщност само петъка, когато се провежда селският ни панаир) и ние ще използваме сливането им със законните събота и неделя, та още от четвъртък заминаваме нататък. Така или иначе когато наближи датата, аз отделно и по-подробно ще се спра специално на това събитие. Подобно такова имаме запланувано и през Октомври, след което вече започваме да точим зъби за екскурзията ни в България. Напред помолих Огнян да преведе едно капаро от 200 лв. за колата, която смятаме да наемем след пристигането ни в София. Идеята е да я вземем в деня, когато тръгваме за Боровец, а от там насетне плановете ще ги кроим на място, а решенията си ще вземаме спонтанно и на мига, според случая и конкретната обстановка.\nПреди няколко дни другият човек, за когото работих в края на миналата и началото на тази година, от немай къде ми изплати една дребна сумичка от цялата, но към нея има да добавя още 3 пъти по толкова. Дано ми се издължи своевременно, че ми омръзна от неплатежоспособни работодатели – аман вече! Уж всичките знаят какво правят и все те за най-умни се пишат, а пък на края до един вдигат белите байраци и се предават без бой…\n26.08.2016 – А това вече от тук нататък е отдавна обещаваният и все отлаган репортаж, който започвам в ранното и слънчево, но малко зъбато утро на днешния толкова щастлив петък. Бях споменал, че заради провеждането на традиционния панаир в наше село Gold Coast, днес е неприсъствен ден за всички труженици от учреждения и фабрики - в това число за работниците на полето и учащата се младеж, както и гражданите на свободна практика, в която социална категория попадам аз, с моите нескончаеми надомни занимания. В този курортен комплекс сме отсядали и друг път, така че сега няма да се спирам на обстановката и заобикалящата ни среда – ще премина направо към злободневките от изминалия двуседмичен период на тягостно мълчание от моя страна.\nГолямата ми служебна заетост, а пък и ангажиментите покрай нашата общественичка Ванеса напоследък станаха толкова много, че за писателското ми творчество хептен не остава време. Тя все някъде ходи, постоянно участва в разни училищни мероприятия и най-активно се включва във всички сфери на учебната програма. Мераците ѝ са да грабне приза и да стане капитан на цялото училище, която престижна позиция ние навремето презрително наричахме “Председател на Учкома” и избягвахме всякакви директни срещи с членовете на този комитет – натегачи, читанки и обикновено отрочета на неслучайни родители (да ме прощават свестните, които не са били тъй много, но партийните величия преобладаваха; нормално е – всяко следващо поколение е в пъти по-калпаво от предходното и ще върви така, дорде на края светът не се затрие окончателно и необратимо). Тук обаче това председателско място може да донесе на Ванеса неотменима пожизнена стипендия за който и да е университет на Австралия (смисълът на думата “пожизнена” в случая се отнася единствено за времетраенето на въпросното обучение в даденото учебно заведение), чрез който жест пък училищното настоятелство и управа насърчава подрастващите и ги подтиква към по-активно участие в подобни масови изяви и доброволни обществени прояви. Онази вечер отборът на Ванеса спечели финалните дебати по красноречие и речитатив по зададена тема и в крайното класиране имената им се появиха на първото място в стълбичката – а това е голяма крачка напред към мечтаната позиция в училищната йерархия. Отделно от всичко и паралелно със страничните занимания и ангажименти, нито за миг не спира напрежението и по самия учебен процес – домашни и курсови задания, проекти, есета и доклади, наред с решаването на задачи по математика. На такъв академичен терор дори и аз самият не съм бил подлаган, хем в най-черните си и омразни ученически години – хеле пък не родителите да ме карат и тикат насила с остена, ами инициативата да идва извътре от самият мен; ама Боже, опази ме от такива и подобни помисли! Обаче ето ви го нб, малкото чемерче – тури всички ни в джоба си, барабар с нашите официални дипломи и професионални титли, дето вървят подир нас за камуфлаж и да плашим гаргите с тях.\nСтана традиция в тези мои писания да отделям по някой ред и на събития, имащи отношение не само в наш личен план, ами и в малко по-широк обществен аспект, каквато беше скръбната вест за кончината на големия български артист Никола Анастасов – поредният безспорен талант, който се присъедини към Небесната театрална гилдия от актьори, с които израснахме и с чиито герои, пресъздадени от тях мина половината ни живот. Неговите роли ще оставят незабравими спомени у мен, в качеството си на един неуспял театрал и скромен привърженик на това обаятелно изкуство, независимо че напоследък последното все повече запада, опошлява и естествено взема своите жертви. Колкото и красиви думи да се изприказват и изпишат обаче, Санчо Панса се пресели завинаги при своя благороден идалго Дон Кихот, за да продължат отново заедно по вечния си път към вятърните мелници… Почивай в мир, таланте – последно сбогом от първия ред на житейската сцена…\nКато по някаква много зла ирония на съдбата и споменавайки за Дон Кихот, аз доста неволно и случайно използвах аналога с героите на Сервантес, превърнали се в една истинска и неувяхваща в годините легенда – достоен пример за подражание на бъдните поколения. Превъплъщавайки се в неговия образ обаче, друг незабравим наш актьор, в лицето на отдавна покойния вече Коста Цонев, сега ще бъде изправен пред своята най-трудна и мъчителна роля – да приеме обратно в обятията си своят собствен син, Димитър Цонев. Неговата внезапна и съвсем ненавременна смърт покоси милиони негови почитатели, които никога повече няма да го видят на “синия екран”. Действително, че това е една много нелепа случайност, която за нещастие застигна младия човек (казвам млад, защото все пак той беше моя възраст, едва три месеца по-малък от мен). Вероятно напрежението от служебните му ангажименти в телевизията са отключили кой знае какви причини и чакри за този негов покосяващ инсулт, от състоянието на който той просто не е успял да излезе. Много жалко за изгубения живот – какво нещастие за близките му… Дълбок поклон…\nТъжната хроника несъмнено е нещо, което никой никога не би искал да знае - камо ли пък да става неин съучастник. Но така или иначе тя остава неразделна част от нашата сурова действителност – единствената полза от нея е човек да се замисля и да контролира действията си. Хората не случайно казват, че от време на време не е лошо до болницата да прескочиш, на някое погребение да отидеш – и като се огледаш, че си извън “кръга”, да се прекръстиш три пъти за благодарност, че Бог се е смилил над теб (и този път), па да си плювнеш и у пазвата, за всеки случай.\nС нас на тази екскурзия е приятелката на Ванеса – Мария. Родителите ѝ в момента са на посещение при близките си в Сърбия, та ние сегиз-тогиз помагаме с каквото можем – сутрин ги карам двете на училище, вечер пък Даниела ги прибира, водим ги по разни техни училищни мероприятия и т.н. Вчера ги взехме още по обяд – не изкараха целия учебен ден, калпазанките. Ванеса даже имаше да предава някакъв писмен доклад, който буквално си довърши в колата, докато пътувахме – уж тя щеше да кара на идване, че да се упражнява в шофьорлъка, но приключването на домашното ѝ в движение отне тази възможност. Че не само това, ами то трябваше и да се предаде в краен възможен срок до 15:30. За целта се отбихме в една закусвалня на американския хранително-вкусов магнат и палячо Роналд Макдоналд, където има свободен достъп до Интернет и електрически контакти за подвижната електронна техника, която се нуждае от презареждане на батериите си. Между другото, в името на статистиката, за илюстрация и в подкрепа на думите ми, въпросният създател на ресторантите за бързо хранене, смятан за бащицата на хамбургерите разполага с налични 36538 дюкяна (като количеството им расте почти ежечасно). “Капаните” му са разхвърляни в 119 страни по света и ката ден обслужват по 68 милиона консуматори и вероятно потенциални клиенти на здравните заведения (предвид факта, че храната в тези закусвални не се слави със своята изключителна здравословност). В последния момент на Ванеса лаптопът ѝ умря в ръцете и тя не успя да си изпрати “творбата” на учителя с любов. Обаче в закусвалнята седнахме до един такъв свободен и обществен контакт, та няколко минути по-късно всичко беше изпълнено до последния препинателен знак. След като приключихме успешно с всички служебни обязаности и училищни задължения, продължихме пътуването и след още час и нещо пристигнахме на целта.\nНанесохме си багажа, напълнихме хладилника така, сякаш няма да стоим само 2-3 дни тук, ами ще годинясваме и през това време се очаква да настъпи световен глад, придружен със и предизвикан от съвеЦка окупация, подобна на Ленинградската обсада. А да не забравяме, че по път за насам се отбихме и през гръцката бакалница в Бризбън, където за буците сирене, питите кашкавал, кори за баница и най-вече за слънчогледовите семки на Даниелчето, на касата ѝ оставихме сума, точно равняваща се на един месечен доход на средностатистически български пенсионер. Та освен ежедневните провизии, необходими за оцеляването ни по време на нашия престой, сега мъкнем и всички продукти, които си накупихме за домашна употреба. Снощи, малко преди да сложим софрата и да ни започне вечеринката, аз отделих още 2 часа на моята петролна рафинерия – едни тръби ме мъчат и не мога да ги прекарам по трасето, което съм им задал, та сума време се пинкях с тях, дорде на края ги уйдурдисам да минат баш от там, за където съм ги насочил.\nВчера се отбихме и през още едно място – Неничко ми беше препоръчал едни дюкян, в който майсторите се занимават с всякакви автомобилни изпускателни системи – ауспуси, гърнета, катализатори и т.н. Исках да ми дадат цена за подмяна на тръбите в моята кола, че да я направим малко по-мощна и да гърми по пътя, а не само да ми свисти и пръхти удушена, като някой недоскопен кон. Онези се произнесоха мъдро с $950 масраф, който с много мъки и усилия успяхме да намалим на $850. Другата седмица вероятно и с тази задача ще се занимавам, но сега имам други мисли в съзнанието си – нека първо да ми отлежи идеята в главата, пък тогава ще решавам какво да правя.\nСлед малко излизаме и хукваме по магазините – в този район има концентрация на разни търговски вериги от рода на небезизвестните нашенски “Мания”, от които ние много успешно пазаруваме всякакви стоки от първа необходимост, само че на втора употреба. От подобни тържища се обзаведохме с обувки и якета за предстоящата ни люта зима в България – аз мога и ски даже да си купя от тук, хем на безценица; такива комплекти с автоматите се харчат за по $20-$50 – световноизвестни марки с емблемите на “Salomon”, “Fisher”, “Atomic”, “Elan”, “Rossignol” и всякакви други чудесии, производство на ювелирни фирми в бранша, на които само подир вида от снимките подсмърчахме като хлапаци и си мечтаехме да притежаваме, докато се пързаляхме с престижните за онова време чепеларски “Пампоровки”, както им викахме тогава. Обаче пък не знам колко радушно биха ме посрещнали стюардесите на самолета, повлякъл тези таборки от края на света, та може и да се въздържа от подобни безразсъдни покупки; поне за сега, защото все още не съм твърде убеден в противното и трескаво мисля по въпроса…\n05.09.2016 – Макар и отдавна вече да сме се завърнали от кратката ни почивка, аз едва днес смогнах да освободя някоя и друга минута за опресняване на знанията и материала около нашето настоящо житие-битие и дори да засегна част от още по-неясното ни бъдеще (ако разбира се останат свободни минути от плътно задръстения ми график). Миналата седмица беше доста напрегната в служебен и учебен план, заради което не успях да поддържам писмената си форма на дружелюбно общуване със света. Днес обаче съм малко по-айляк, та ще гледам да наваксам пропуснатото в следващите няколко часа – до където стигна, до там ще е. Току-що си дойдохме с Ванеса от училище – Даниела е на работа до 21:00, което пък е логична предпоставка за настъпването на известна тишина и спокойствие под купола на домашния цирк, а на всичкото отгоре аз през деня си свърших работата и така вечерта ми се оказа напълно свободна.\nЕдинственото, което забравих да спомена в онзиденшното си комюнике, което предадох директно от “почивната станция” на МНЗ (образно казано…) беше факта, че предната седмица водихме дечурлигата на една кратка дневна екскурзия до Byron Bay – градът с големия морски фар на баира, за който съм сигурен, че още си спомняте от времето, когато ви водих по тези далечни земи и вилаети. Ванеса трябваше да кара моята кола, а понеже се събраха по-голяма тумба младежи и девойки, та ходихме с двете налични превозни средства. Съставна част от нашия екипаж беше и момъкът на малката ни пораснала мома, а пък Даниела беше натоварила Мария с нейният + една друга тяхна обща приятелка, която се влачи подире им като сухиндолски свидетел (защото отделен момък към нея не беше зачислен).\nСутринта тръгнахме сравнително рано и пристигнахме доста преди обяд. Разтоварихме малките душевадци в подножието на хълма и ги натирихме с по една малка раничка нагоре да го катерят пеш, а ние с Дани заминахме по нашите пешеходни разходки в коренно противоположно направление. Специално този град сме го посещавали и обикаляли доволно много пъти, по най-различни поводи и ако човек не ходи из многобройните му кръчми, не пуши марихуана, не се боцка с морфин и принципно не употребява хашиш, то просто там няма какво толкова да прави – особено пък малко по-смислено и не чак така криминално ангажирано. Градецът има сравнително лошата слава като свърталище на некъпани от седмици и месеци хипита, наркомани и всякаква друга безработна измет на обществото и безпризорна сган, но пък погледнато от друг ъгъл, в същото време последният изпъква и със своя характерен облик на приятно крайморско сборище от най-шарен десен; в числото попадат и заобикалящите го райони в околовръст. За това ние изпътувахме още десетина километра в южна посока, където също има едно такова подобно селище, разположено по протежение на бреговата ивица, но пък много по-спокойно откъм младежка врява и значително по-малко по площ и брой на населението (нещо като нашенското с. Варвара, ама сравнено със своята тишина и скука от 60-те години на миналия век, а не както се развива с бясна скорост в днешните модерни времена). Оставихме колата на селския мегдан и от там поехме по една крайбрежна пътека, по която много добре се разходихме в продължение на близо 2-3 часа с връщането ни назад. Естествено до това време Даниелчето обезумя от глад, ожадня, измори се, а пък то си беше и баш обед. Аз тайничко се надявах, че ще си спестим обяда (както и масрафите подире му) и така няма да си възвърнем таман изгорените от разходката калории, но предложението ми бе отхвърлено отривисто, съпроводено с негодувание, закани, ръкомахания, размятване на пръсти и други нервни жестикулации – досущ като на дебатите в Народното събрание. С консенсус или без, поехме обратния път към селото, където трябваше да търсим нещо за проклетото ни ядене и засищане на животинския глад. Аз по принцип много неохотно подхождам към подобни прояви и стремежи, защото по тези заведения обикновено няма подходящи храни за моя вкус – Даниелчето поминава много добре с някоя рибка, но аз вечно търся моите кебапчета или кюфтета, прекрасно знаейки, че такива няма и макар да хапвам по нещо, колкото да не се мина, нормално в къщи се прибирам гладен.\nНего ден не ми беше много-много до ядене, защото предната вечер похапнахме повечко – но след освежаващата разходка на мен също взеха да ми се привиждат в представите на съзнанието всякакви блюда и вкусотии. Решихме специално аз да мина по-изтънко, с няколко пържени картофа за мезе и една бира за покарване на сухия залък. Намерихме едно много уютно капанче, баш на пътя – а хората вътре, от любезни по-любезни и готвят всичко (е, само дето без нашенската скара, за която вече повдигнах въпроса, но пък и такива са условията на емиграцията – не може всичките добрини да се съберат на едно място). За полагане началото на нашия гала-обяд с Даниелчето се почерпихме по една бира – като награда за добрия пешеходен туризъм, с който се справихме блестящо. После си поръчахме и храната – нейната риба вече беше в тигана, докато аз продължавах да се чудя какво да избера от дългия списък на менюто: ама хем да не се мина с много пари, хем да изляза от там с подут от плюскане тумбак, хем пък и да не е с нещо от немай къде, ами от рода на гюзлемите съгласно моя извратен вкус.\nДокато си давах заръката на жената зад тезгяха, де на шега, де на полуистина я попитах дали тези момци зад гърба ѝ в кухнята не могат да пържат яйца, че да извъртят едни набързо и да ги пльоснат връз мизерната ми порция с пържените картофки, белким ги облажат малко. Оная кака обаче рече: “На драго сърце!” и потъна сред купчините от баки, наредени по готварските им печки. След малко излезе от там и се провикна: “Колко?” (демек: “На колко нещастни кокошки ще изядеш яйцата, ти гражданино днес, като ги лишиш завинаги от поколението им, нещастен месояднико?”, да речем…). Мен ме досрамя да ѝ поръчам пред всички посетители една кора, та от скромност и с подчертано неудобство, че вероятно съм им създал някакви трудности ѝ смотолевих – само две, като повдигнах двете си пръстчета на ръката в ей тоя знак: “V”, надявайки се, че онова шиле зад шубера ще разбере 5 парчета. Само че какво ти разбира от римско четмо и писмо една австралийска пуйка, задръстена с невежество до козирката? - добре пак, че моята мисъл работи със светкавична скорост, що се отнася до любими ястия и особено пък за яйца. Само миг след това поправих количеството на три, а докато вече плащах, поръчката ми окончателно се закръгли на всичко броя четири. Тутакси и аз огладнях, точно както Даниелчето – неимоверно свирепо и неконтролируемо до степен на разтреперване, само при мисълта за предстоящото блюдо, което аз толкова много обичам още от своята най-нежна и крехка младост. Навремето така си пържех картофи - в мрежичката на майка и в онази чугунената тенджерка от баба Фанче. Ако последната е все още на лице, продължава да бъде в кухненската ви употреба и не сте я изхвърлили случайно, то много вероятно е годините ѝ да са близки до вашата почтена трета възраст. А пък завършека и кулминацията на самото ястие, за което ми дойде на ума и стана реч съвсем спонтанно, е чукването на няколко яйца върху картофите, докато се пържат в горещото олио – малко преди да излязат готови за оцеждане и непосредствено сервиране в чинията. Яйчицата се разливат в хаотичен вид по горния им слой и като цяло това става едно малко вълшебство – при пълно отсъствие на мазнини и никаква наличност на холестерол; заредено само с полезни витамини и изобилие от антиоксиданти.\nТака вече, прехвърляйки в съзнанието си спомените за описаната по-горе храна още от времето на ученическите ми и студентски години, когато правех първите си плахи стъпки в кухнята и въобще в кулинарното изкуство, аз триумфално се завърнах на масата при Даниела с още две бири – за поливане на случая и по-скоро на случайността. Веднага обаче се разтревожих много осезателно, защото от прекалено силното ми вълнение, аз всъщност забравих да кажа на майсторите как да ми изпържат яйцата – исках ги почти рохки, в изпълнение “на очи”, а не сплескани от двете си страни и изпечени на трици, както ги продават като една от основните съставни части на бургерите. А пък от подобни изпълнения на уж големи майстори-готвачи имам много неприятни мемоарни проблясъци от един фрапиращ случай, разиграл се в с. Влас – Слънчевбрягска околия (между другото, тая по принцип чужда дума “бургер” съм я срещал написана и като “бюргер”, произлизащо от немския Bьrger, както и под формата на хАмериканския бъргер - така че не бързайте с упреците си към нескопосания ми правопис: това все още не означава неграмотност – нъл’ тъй ся)...\nКогато през 2014 ходихме на посещение при братовчедите, на следващия ден разходката ни мина и покрай величествените владения на нашите знатни велможи и първенци, измежду класата на властимащите за момента парвенюта. Понеже времето тогава също съвпадна с обедното разписание на стомашно-чревния ни тракт, та седнахме с Адо в едно заведение, където пък Мишо беше в момента на смяна – разгеле да се видим и с него още веднъж, преди да си тръгнем за Габрово. Ресторантът всъщност беше някакъв китайски, пълен с разни техни азиатски специалитети, но наред с това готвеха и нормална храна за ненормалници като мен. Понеже ми беше омръзнало от меса и скари, та рекох да го ударя малко на по-лека храна – поръчах си порция яйца и още нещо, което вече съм забравил, но пък за разглежданата случка по-важният елемент си остават яйчицата. Пихме каквото пихме мастики, бири и обедни аперитиви – дойде ред и да заяждаме. Пристига моето блюдо – а аз през това време точа зъби, че ще хапна нещо светско, дето да ми прилича на ранга; стига вече с тез просташки кебапчета и кюфтета. Олеле-е, какво да видя тутакси, побратими мои и посестрими общи, та чак наши? - чинията ми пълна, действително с пържени яйца, на които обаче аз съвсем не им виждам очите! А пък онзи немокаянин в кухнята, като ги пържил на ламарината от едната страна, че след това ги обърнал и от другата, откъм жълтъка – че да ожари и него, калмукът му с калмук. Направил ги беше на трици – не се ядат, башка дето ги готвил и без нито грам мазнина, че за по-здравословно уж. Пишман станах трижди тогава, че не си поръчах някакво кашкавалче “пане” или дори един обикновен миш-маш. С тези яйца бях направо сразен - които си изядох без остатък, разбира се, като един прилежен клиент, но все пак хич не бях щастлив от несполучливия си избор. Както и да е – вмъкнах този мимолетен спомен не само за да разширя разказа си, ами и за да дам пояснение – защо, аджеба толкова много се развълнувах онзи ден, когато направих подобната си плаха поръчка. За корекциите ѝ обаче беше вече твърде късно и аз реших да не правя повече панаири из кръчмето, че да не ни и изгонят на края – хем жадни, хем пък и все още гладни.\nИдва най-после и часът на истината (“the moment of truth”, като се изразяват коренните жители, но не аборигените) – Даниелчето получава една огромна порция с някаква морска риба (е, естествено че ще е морска – амчи няма да ѝ дадат някоя сухопътна, я; или пък въздухоплавателна…), от която на нея ѝ се разтракват зъбите (защото пък тя и пари, на всичкото отгоре – свалят я директно от огъня и последната пристига още докато цвърчи; рибата, бре! – не Даниела). Всичко това гарнирано фамозно с шепа бурени и зарзавати, учудващо добре подправени със сол, шарлан и други подобни медикаменти + задължителните за подобни случаи пържени картофки (е, вярно че не бяха Смоленски, не дори и Самоковски - но пък и тези хич не бяха лоши; ни на първоначален вид, нито на последващ вкус и опитня).\nЗвезден миг по-късно пристигат и моите специални поръчки – едно войнишко канче със същите “пражени” картофи и въпросните, станали вече кумирни яйца на очи. Значи в момента, в който си погледнах в чинията (защото отначало не смеех да надзърна, да не би нещо да се разочаровам и да ми мине гладът…) и очите ми се просълзиха от умиление. Така не бях виждал да се сервират яйца, надиплени едно подир друго в най-строг шпалир като гънки на японско ветрило или като салфетки пред женска тоалетна; жълтъците им жълти отгоре, та чак оранжеви – удрят на портокал. Макар че на размер бяха малко врабчови (точно тук съжалих, че не си поръчах 6 или направо 8 броя…), изяществото на вида им в чинията у мен предизвика трогателна възхита и внезапен порив на ищах да ги погълна барабар с порцелановата паничка. Че ми ги поръсили хорицата и с малко магданозец – абе, за 25 години доброволно изгнание в тая държава и ако не броя посещенията си в македонския ресторант (възлизащи едва около броя на пръстите само по едната ми ръка…), това може би беше единственият случай, в който аз просто нямах никакви забележки към храната, която си изядох с такава огромна сладост и подчертана лакомия (граничеща със свинската и много приличаща на нея). На излизане нарочно подметнах на домакинята, че следващият път ще си поръчам цял тиган с яйца и обещах, че един ден ние определено ще се върнем в тяхното заведение за повторен опит с вкусните им блюда, а може да доведем и приятели с нас. След всичко казано до тук, в заключение само ще натъртя, че това беше доста щастлив миг от моя живот – “един хубав ден за българската емиграция…” (вместо Демокрация), както аз често перифразирам крилатия израз на Александър Йорданов още от времето на тогава зараждащият се, но пък станал вече напоследък и нескончаем “преход” – от капитализъм, към капитализъм (само дето малко опорочен, ама нейсе)…\nВероятно доста време и енергия отделих на тази наша малка екскурзия, но понеже аз много обичам да пиша, а пък знам, че вие много обичате да слушате и да четете моите преразкази, за това си позволих известно отклонение от основната тема, за началото на която аз изобщо не си спомням вече. А, да – почнах от там, че всъщност трябваше да направя една много по-плавна литературна трансформация между отделните епизоди, така както те следват съгласно хронологическия си ред, но пък изедин път в акъла ми изплува този полузабавен сюжет, за който ми се искаше да спомена и чрез който да ви направя съпричастни на моите дълбоко душевни емоции, споделени тук с нескрита любов и известна доза носталгия.\nТака, след направеният вече увод и краткото ми отклонение, време е да се повърна на предишната си алинея – просто миг, преди всички да излезем за нашата опознавателна разходка, имаща чисто търговски и съвсем строго комерсиален характер. Денят е петък, датата – каквато се е падала тогава, съгласно календара (но пък и не по-късно от края на миналия вече месец Август) – товарим се в колата и хукваме по магазини и дюкяни. Ние сме си тримата + приятелката на Ванеса – сръбкинята Мария. Аз специално, подтикван от чисто националистични и патриотични чувства, отначало не исках детето ни да има чак такава близост с враждебни сръбски елементи. Но пък нали “времената, Санчо, се менят…”, ако въобще това са думите на Дон Кихота, за когото споменавам вече втори път в настоящия си материал. С други думи: момичето е харно, родителите му – също. Те двечките си имат някакво ученическо приятелство и взаимна дружба, ходят заедно на народни танци (абе, народни-народни - ама колкото и да са народни, пак си остават техни сръбски; не са си дип нашенски, баш български…). Както и да е – достатъчно е всичките да знаят, как навремето сме им драли сръбските задници, та да ни имат уважението в днешните, малко по-нови дни. Мометата си търсят роклички за абитуриентския бал, който вече е определен за 18 Февруари 2017 - ний пък с бабичката обикаляме за пуловерчета, антерии, калцуни и навуща за зимъска по Българско.\nПод този общ знаменател премина почти целият ни ден, кажи-речи до вечерта. Завърнахме се в комплекса с доста разнородна, но най-вече много евтина и качествена стока: чисто нови скиорски шушлекови якета, топли грейки, вълнени жилетки и бархетни камизолки; а гащичките от тензух – те са си башка. Интересното най-много от всичко беше, че него ден (как пък баш така се случи?...), от мъжката конфекция изобщо никакъв артикул не бяха пуснали из дюкяните; подобно на израза: “Нямаше бе, Ваче – цялата Виена кръстосах и нищо мъжко не открих за теб!”…\n11.09.2016 – Не бива да се стряскате от датата – все пак последната остава единствен показател за това, колко много съм бил зает през останалото време, поради което пък не съм успял да си довърша мисълта още онзи ден. Днес е неделя – денят се намира в сравнително ранната си утрин (07:15) и докато останалите обитатели на дома продължават упорито да се въргалят из постелите, през настъпилото временно затишие аз ще придвижа разказа си с един епизод напред. За да спазя поредността на факти и събития, за кратко ще се върна на почивката ни отпреди две седмици, за която вече ние почти забравихме и едва ли не започнахме да се гласим за следващата.\nКакто вече разбрахте, петъчният ни ден изцяло бе погълнат от търговски страсти, които резултираха в реализацията на няколко ценни покупки – предимно стоки от дамската модна номенклатура на готовата ѝ конфекция. Вечерта в мотела си направихме едно прилично тържество и набелязахме плановете за следващия ден – събота. Той беше определен за едно кратко пътуване до вече добре известното на всички курортно селище Noosa. С пристигането в града, ние отново направихме своето официално посещение на една дълга серия от подобни бутикови “музеи” и търговски комплекси, от където всеки повлече по някакъв експонат за спомен. На няколко места по пътя се отбихме и през едни локални гаражни разпродажби, от които също излязохме с по някоя дрипа и парцал. След като приключихме с пазара (по простата причина, че дюкяните вече затвориха по пладне – в противен случай търговските ни набези сигурно щяха да продължат чак до вечерта…), разделихме се на две групи – старческа и младежка, всяка от които пое по пътя да преследва собствените си интереси и мераци. Мометата се втурнаха да разглеждат лъскавите витрини на скъпите магазини, докато ние с Даниела се отправихме на нашата любима пешеходна променада през гората и покрай сипеите над океана. Ама този път оставих колата още долу из улиците на градчето, при което разстоянието ни се увеличи с допълнителни 3 км в двете посоки. В самата разходка усвоихме близо 2-3 часа и надвечер се прибрахме каталясали от умора. Денят беше слънчев и приятен, почти без вятър, но пък сравнително прохладен, с което създаде прекрасни условия за продължителен вървеж, без в упражненията си да пролеем и една капчица пот дори. Така или иначе, чрез физическото натоварване на схванатите от застоелия ни и уседнал начин на живот, който водим като паразити, нашите ставни връзки получиха своето доволно раздвижване и обилно смазване, а след горещата баня и ободряващото кафе бяхме като чисто нови. Силите ни обаче стигаха едва да се доберем до софрата без никаква друга, излишна крачка в повече - защото пък следващата, която направихме след кратката ни вечеринка беше директно към кревата.\nВ неделя трябваше вече да си изнасяме дисагите и до 10:00 да сме напуснали нашето временно мотелско жилище. Събрахме набързо багажа и поехме по страничните пътища към дома. За да не е прибирането ни пък и съвсем директно, както обикновено ние се отклонихме от главното и по-натоварено шосе, за да минем през едни много красиви селища, разположени по хълмистата част на района. От там се разкриват невероятни гледки надолу към низината, на фона на безбрежния океан в далечината. По тези сокаци убихме още няколко часа, направихме поредното си посещение на местните битаци и селски сергии, хапнахме по една баничка на крак, колкото да не измрем по пътя от глад и полека-лека започна придвижването ни към къщи. Когато се намираме в тази част на щата, ние винаги предприемаме пътуване по вътрешните пътища, които хем на са така натоварени, към пък са и много живописни; без да отчитаме, че последните се явяват почти двойно по-дълги – в последно време обаче бензинът е евтин, цената на който падна под долар за литър. Така че в случая факторът икономии на средства от гориво не беше твърде актуален за нас. Привечер се прибрахме – оставихме Мария у тях, а малко след това вече и ние се завърнахме в домашното си огнище. Последваха задължителните формалности по разпределяне на багажа, пране, разхвърляне на хранителни остатъците по рафтовете на хладилника и все такива домашни дейности - къде пряко, къде косвено свързани с домакинството.\nОт понеделник ежедневието ни подкара с обичайния си ритъм – и както ни е понесло от тогава, та така ни носи и съвсем до днес. Ванеса имаше разни ангажименти в училище, изпити, музикални продукции и т.н., на които се представи блестящо. Даниела ходи редовно на работа – даже толкова редовно, че напоследък нещо взе да ѝ дотяга; тя миличката, не е свикнала с петдневната работна седмица и с чак толкова честите си редовни смени. Все гледа да ги разрежда и съкращава доколкото може и винаги, когато ѝ е възможно, а аз продължавам да се занимавам с петролната рафинерия на моя човек. Отделните модули вече са почти готови, но сега предстои свързването им с тръби – а те са разхвърляни по цялата инсталация като някаква напълно безразборна паяжина и ще има баят зор да видя, дорде накарам всяка една да се наеши със съответния си фланец, заела своето отредено място, съгласно първоначално зададените технологични и химични процеси.\nС Неничко се чуваме редовно, почти всеки ден – добре е и работи усилено. Но той също най-много се радва, когато му се случва да не е много зает или когато пък хептен нищо не прави - тогава ми изпраща снимки от строителния им обект – нещо огромно, неописуемо по размерите и капацитета си на производителност, специално в газодобивната индустрия. Снощи каза, че днес пак щели да ходят за риба с някакъв негов тамошен колега – нали в неделните дни ги разпускат, та само се чудят как по-добре да си уплътнят времето. Онзи ден с приятеля си купили и някаква евтина орташка джипка, с която да се движат нагоре-надолу из дивочта. Предната им кола не сторила много, та я продали набързо, за да се отърват от нея.\nАз пък вчера цяла сутрин се разправях с моята кола. Още като се прибирахме от почивката усетих, че воланът ѝ някак си много странно ми играе в ръцете – подчертано при ниска скорост на движение, но при по-бързо каране сякаш не се забелязваше чак толкова остро. Даже самата Ванеса разбра, че когато тя кара колата, на последната нещо не ѝ е съвсем наред (демек, на колата – не на Ванеса). Реших да я заведа в някоя гумаджийница (колата бре, не детето…) – съмнявах се, че съм изтърсил по пътя някоя тежест от баланса на колелетата и само смятах да помоля момчетата да ги балансират наново (защото пък на пръв поглед в грайфера на гумите по моему имаше още доста “хляб” – бяха далеч от състоянието си на галош). Обаче майсторите щом сложиха колелетата на машината и те почнаха да бият като пъпеш – получило се беше някакво вътрешно разкъсване и единият слой на гумата се бе отлепил от другия, но без да спада налягането в нея (е, в едното търкало имаше забити и два пирона, но аз тях си ги знаех и от време на време го надувах малко повечко, че да държи по-дълго време). Стана ясно, че ще слагаме две нови гуми отпред, за да се реши проблема кардинално. Намери ми човека един сравнително евтин чифт, намали им цената от $175 парчето на $145 и аз останах много доволен, че ще помина с масраф под триста долара.\nДокато колата беше вдигната на установката, аз я огледах отдолу за запознаване с нейните потайности и скритите ѝ черти в характера. Кога поглеждам и към задните гуми обаче, какво да видя? – от вътрешната им страна бяха изтрити амен-амен до плата. Всъщност, в по-модерните екземпляри оплетката е направена от тел, но това нямаше особено отношение към новия кидйр (по смисъла на дефект), който чрез любопитството си открих съвсем случайно. Тутакси стана ясно, че задните крачета на колата също ще ги обуваме с нови кецове и гуминетки. Само че в момента това бяха последните им три гуми и в сервиза нямаха четвърта, за да натаманят чифтовете. Уговорката ни остана за понеделник – ще имат нова доставка, от която ще заделят две парчета и за мен. До тук, отлично – даже много добре, както казваше фатмакът в казармата…\nОт задницата на колата, моята инспекцията под микроскоп продължава и мърдам към предницата ѝ – там пък ново “двайсе” ми изскача пред очите. Движението на носачите се осигурява от едни гумено-метални втулки, но в задния си край за лагер се ползва подобен тампон, но много по-масивен (а както се оказа впоследствие - и безумно скъп). На този опорен блок липсваха цели парчета от гумената му обвивка – че не само от лявата страна, ами и от дясната. Какъв зор бяха видели не знам, но аз не посмях да затварям “раната”, докато не е изчистена напълно. Хайде, ръси още $215 за двата блока + $80 масраф за труд. По този толкова благороден начин, след 4-часово висене в сервиза и 865 долара по-късно (с всичките гуми, включени в сметката), колата ми беше почти напълно готова (казвам почти, защото уговорката за преобуване на задните колелета остава в сила за утре, когато сутринта пък с това ще се разправям, преди срещата ми с боса). Това беше точно сумата, която щях да отделя за преработка на ауспуха – сега парите заминаха подир гуми и други, по-неотложни ремонти. В цялата тази какофонична канонада, не бива да пропускам и факта, че след като момчетата монтираха всичко до последното парче желязо и отделна шайба, от единия повдигач колата ми застана директно на другия в съседство – а именно, на стенда за регулиране геометрията на колелетата; естествено предни и задни. След подобни манипулации и интервенция по шарнири и носачи, подобен акт е винаги задължителен като закономерен завършек на цялостната ремонтно-сервизна програма.\nИзвършването на подобно упражнение ще бъде нужно и за колата на Даниела, защото аз за нея вече знам със сигурност – още продавачът ми обърна внимание на този проблем, отстраняването на който все отлагам откакто сме я купили. Може би другата събота ще отделя време и за това свое развлечение и толкова приятно занимание...\nВ петъка пък имах среща със стария си работодател, който много бавно започва да излиза от калта и да се отръсква от почти фаталните последици, в които го бяха забъркали други хора – уж негови бъдещи бизнес партньори. Те просто искаха да го смачкат и унищожат, след което да му отнемат клиентите и производството, на чиито действия той даде страшен отпор обаче. Намесиха се адвокати и от двете страни, но покрай тези действия той загуби доста средства и си нанесе тежки морални и финансови травми. Сега се опитва да пробие пазара в Америка, каквито намерения ние с него имахме още преди време, но за съжаление поради стеклите се обстоятелства не успяхме да осъществим тази идея заедно. Другата седмица той заминава на официална среща и преговори с потенциални инвеститори в страната на неограничените възможности, които ще разпалят фитилите на нови надежди и жажда за успех. По принцип този клон все още не е отрязан напълно, защото за сега аз само седя под дървото и гоня сянката му. Ако се наложи ще действам и в това направление – нека сме само живи и здрави.\nЗапознах ви със злободневките до този момент. След малко всички стават от сън и започва дрънкането на паници, купи и тигани. Обикновено всяка неделна сутрин Даниела прави палачинки на малкото, та покрай тях двете се облажавам и аз (който по принцип уж никога не закусвам, но пък пред вида на палачинките оставам слаб и без никаква душевна воля за здравословен глад, на какъвто сегиз-тогиз се подлагам; всъщност аз почти пред всяка манджа показвам своята безхарактерност и много лесно се огъвам пред изкушенията, подхвърлени ми от Лукавия)…\n18.09.2016 – И днес е неделя, само че не в ранната ѝ сутрин, ами кажи-речи по средата на следобеда. Малкото си свирука нещо на пианото оттатък, нашата обща майка напред замина на работа за някаква нейна извънредна втора смяна и ще си дойде довечера чак след 22:00, а аз в оставащите часове на деня ще приключа с поредния си писмен монолог, за да отворя страницата на следващият. Най-вероятно това ще стане възможно едва към края на другата седмица, от четвъртък нататък, когато през почивните дни ние пак целокупно отиваме на краткосрочно екскурзионно летуване, отново из вилаетите на Sunshine Coast (нашенският Слънчев бряг, демек). Казвам целокупно, защото и сърбойката Мария ще бъде с нас, та да си правят компания двете с Ванеса. Очаква се по същото време в този район да пребивават и други техни общи приятелки от югославянската им банда, та те още от сега са почнали да се гласят кое как ще бъде, коя какво ще си облече и с какво ще се наконти. Ние пък от своя страна също няма да скучаем, защото ще си разнообразим престоя с родителите им. Снощи ходихме на гости у Мария, та се запознахме с хората – по-специално аз, защото Даниела вече ги познаваше покрай разните училищни мероприятия на децата и нескончаемите им обществени сбирки.\nПрез изтеклата седмица не се случи нищо вълнуващо и трепетно, което да заслужава особено внимание. Аз бях много зает покрай проекта и най-вече с прокарването на тръбите, захранващи отделните му модулни елементи. Даже и напред имах да довършвам нещо, та се занимавах с тази служебна дейност, независимо че съгласно календара денят е определен като неделя, а Господ му е отредил да не се работи – частпромът обаче не търпи разточителни почивки и в името на неговия успех, почивни дни не се предвиждат. Навън е малко мочурливо – аз щях да събирам вършина и шума, че да ги натъпча в кофата за боклук. В резултат на миналоседмичната ни офанзива с Даниела из двора – акция по прочистването на дървета и храсти, сега буквално сме се заринали с всякакви клони и листа, които безмилостно сякохме и рязахме наред. Добре ама кофичката ни много бързо се запълни и повечето от боклуците останаха разпилени по плочника, но на няколко пъти боклукчийският камион на селсъвета ще ги отнесе към сметището. По време на чистката окълцах и асмите, които вече тръгнаха да се разлистват. Бучнах тук-таме и по някоя пръчица – белким се хване само някоя от тях, ако не всичките. Аз по принцип ги докарвам до едно дередже и те уж тръгват да се развиват, обаче после нещо им става, постепенно изсъхват една по една и на края умират - до сега нито една клечка не ми се е хванала, че да ѝ берем подир гроздето; отчаяна работа е това селското стопанство – почти толкова, колкото и животновъдството. Ако ни оставят да се прехранваме от посеви и земя – гладни ще измрем като пилци след епидемия на птичи грип.\nОбщо взето това ще бъде и краят на настоящото ми писмо, предвид липсата на повече и разнообразна информация. Аз по едно време мислех в своята творба да включа описанието и на следващата ни почивка - но прецених, че скоро не съм ви изпращал нищо, а пък обработката на разказа ми ще се разточи кой знае още колко време, след като се и завърнем благополучно идната неделя; както вече осезателно се забелязва, Октомври също взе да чука на вратата, след като Септември почти си отиде.\nОт утре възобновяваме редовните срещи с моя човек, защото миналата седмица поради високата си степен на заетост, с него се виждахме по-рядко. Аз когато имам достатъчен обем от работа, взаимните ни консултации не са ми от голяма нужда – ако има нещо дребно да уточним, чуваме се за кратко по телефоните и така от разстояние градим светлото си бъдеще. За сега официален офис не ни е нужен, освен ако тази дейност не се разшири повече и не заеме по-внушителни размери от гледна точка на личен състав и обслужващ персонал. По принцип основната част на инсталацията ще се изработи в Китай и ще пристигне до мястото на обекта в контейнери. Съгласно плана и разчетните документи, първото съоръжение ще се построи на около 30-40 км южно от Аделаида. Там плацът вече е изчистен, теренът му – подравнен и ние чакаме единствено инвестиционната инжекция от няколко заветни милиона, за да се даде ход на строежа. Ще има и доста голяма част от дребни елементи, които за известно време ще захранят с работа някоя местна тенекеджийска работилница, но идеята е всичко да пристигне на модули, които само да се съберат с болтове и гайки - та като се нахвърлят старите автомобилни гуми от единия край в гърлото на реактора, от другия му край да прокапе нафтата. А от там вече, наливаме в бидоните и хайде - за храна на трактори, комбайни и булдозери; дано…\nСега свършвам до тук – от все сърце ви желаем добър берекет и успешна подготовка на зимнинката: туршии, чушчици, зелки, зарзавати и т.н. (обаче от онези, парените червени капии, дето не са дори и блажни, спокойно може да се въздържите – наблягайте по-скоро на сините домати и чушките с хрян; те най-много вървят с греяната ракия). Хиляди целувки и най-сърдечни прегръдки: Дани, Ангел, Неси, Нени, Меган и малката Ейдън (ако въобще така се произнася на български името ѝ Aiden)…\nПисмо No 40 (XI-XI.1994)\nПисмо No 82 (VI-VII.2016) [#3]