Първият Polestar: 600 коня, карбон и продажба само на лизинг - AУТОМЕДИЯ\nПървият Polestar: 600 коня, карбон и продажба само на лизинг\nКупето е получила уникално активно окачване\nПетър Захариев 18.10.2017 11:44\nКомпанията Poelstar, която доскоро беше заводско тунинг-ателие на Volvo, но вече е отделен производител макар и част от шведския концерн, представи първия си модел. Това е купето Polestar 1.\nАвтомобилът е оборудван с хибриден силов агрегат, за който засега не се съобщават технически подробности. Известно е единствено, че мощността му е 600 к.с и 1000 Нм въртящ момент. Само на електричество купето може да измине 150 км.\nСпоред информация на британското издание Autocar, задвижващата система на Polestar 1 се състои от 2,0-литров бензинов двигател, който задвижва предните колела и два електромотора, отговарящи за работата на задните. С помощта на електроморите инженерите контролират вектора на тягата, който разпределя въртящия момент между колелата в завоите.\nМоделът е изграден на модулната платформа SPA на компанията Volvo. Това е първият автомобил в света, оборудван с активно окачване CESi, разработено от компанията Öhlins. При него всяка стойка е оборудвана с електронно управляеми клапани, които в зависимост от стила на шофиране и пътните условия сменят твърдостта си. Параметрите се променят от салона.\nОт Polestar допълват, че 50% от компонентите на платформата на купето са създадени от инженерите на компанията без чужда помощ. Повечето от елементите по каросерията са направени от карбон, което е позволила свалянето на 230 кг. от теглото. Разпределението на тягата е 48:52 в полза на задната ос.\nПроизводството на първия самостоятелен модел на Polestar ще се осъществява в завода в Ченду (Китай). Автомобилът ще може да бъде закупен само онлайн и на лизинг за 2 или 3 години. В месечните вноски са включении сумите по застраховки, техническо обслужване и дори измиване. Моделът ще има и уникална система на заключване, свързана със смартфона на собственика. Така само той ще иможе да прехвърля електронния ключ на други хора.\nВсички следващия модела на Polestar ще бъде изцяло електрически. Първият от тях – Polestar 2, ще излезе през 2019 г. и ще бъде директен конкурент на Tesla Model 3. След това ще се появи и електрически кросоувър – Polestar 3.\nТагове: polestar 1\nMустанга от 2 години. Консепт купето на Волво беше представено 2013. Разкажи ни повече за твоите сметки. http://automedia.investor.bg/a/0-nachalo/20375-volvo-iska-koronata-v-premium-segmenta/\nНачи...Волво ама не е Волво, ми китайско. Поулстар, ама не е към Волво. Поулстар ама...мейд ин Чайна!?! Бааахахахаха! Това някаква шега ли е? *** подигравката марката, честно!\nНе знам кога го е рисувал в блокчето на картона г-н Ингелат, ама новия Мустанг се ПРОДАВА по целия свят повече от 2 години! А това волво тепърва я види я не види бял свят и то предимно в Китай.\nПърво, до ония хубавец български 'хубава работа ама', що не отидеш да им кажеш на хората как да го направят, явно разбираш повече от спортни коли!!! И до ония другия хубавец 'в профил', този дизайн на Томас Ингенлат излезе през 2013, а мустнагът, който уж прилича на Polestar-а е от 2015, ти сметни!!!\nДизайна е супер според мен.Страхотни пропорции, тежкарски и солиден. Никакви веселяшки залитания с лампички и джвъчки. Колата излежда като излята от цяло парче метал. Излъчва надмощие. Абе в момента не се сещам за друг автомобил с такова излъчване. Концепцията за задвижването е доста добра. Карбона ще помогне за теглото и здравината... Тия хора заслужават да успеят.\nсупертъпа ( преди 1 година )\nщо сте написали ролестар не се ли превежда полярна звезда\nв профил ... ( преди 1 година )\nна 90% копи от новия Мустанг.\nviva Plovdiv ( преди 1 година )\nМи чайна, майна!\nбе хубава работа ама ( преди 1 година )\nна предната ос отиват към 370к.с., а на задната около 230к.с. в същото време тежестта е към задна ос!? + това и батерии с тегло над 100кг ...съмнителен спорт.\nАвтотрагедия са абсолютни иdиотi. Да преведете не можете,ама в триенето сте добри. Ду-хай таратора, да не изсъхне.


Надежда Олег Ляхова – „На кухненската маса”. Фотография в търсене на съвършения образ | Sofia Art Galleries :: Галерии в София\nНадежда Олег Ляхова – „На кухненската маса”. Фотография в търсене на съвършения образ\nпубликувано на 19/06/2020 19/06/2020 от sofia-art-galleries\nГалерия Little Bird Place\n„НА КУХНЕНСКАТА МАСА”\nФотография в търсене на съвършения образ\n23 юни – 12 юли 2020\nОткриване – 23 юни, вторник, 17.00 – 21.00 часа – ул. „11-ти август“ 7, София\nНадежда Олег Ляхова прави стотици кадри в опит да възпроизведе появилите се за секунда образи върху една и съща повърхност. Всеки ден от февруари до май 2020 година.\nВ резултат на този продължителен и умозрителен процес се ражда „На кухненската маса“ – серия от двайсет и една фотографии, всяка избрана сред поне сто, заснети в продължение на седмици. Обектите – “жива” или “мъртва” природа, заедно с отраженията и светлината работят за постигане на “La grande bellezza” в изкуството.\nЗа сценографията са употребени десетки портокали, интерпретирани в различни ситуации, с очевиден глад на окото и склонност към аранжиране, в които личат и други произведения на художничката. Познавачите на творчеството й ще открият темите за преходността, за гордостта и суетата. Едновременно съмнение в смисъла да се занимаваш с изкуство и обсебеността от него. Осъзнаване на невъзможността да се живее без изкуството и без постоянното търсене на съвършения образ – една споделена невроза на автор и зрител.\nИ в сегашната изложба тази история продължава. Именно „история“, загадъчна и чувствена като стих на Превер. Самото заглавие предполага продължение – сякаш всеки момент някой ще разкаже какво се случва на тази кухненска маса. Вглеждането във фотографиите намеква за характери и отношения, за емоции, настроения, за различни етапи от живота. Един от портокалите изглежда „разцъфтял“, друг е „изцеден“, трети – „кисел“… Повърхността на масата навсякъде е с различна температура – създава илюзията за лятно време, за вода или метал.\nА общото впечатление е за живопис. Авторката много добре осъзнава способността си да постига ефектите на ръкотворните техники с дигитални средства и спокойно стъпва на терена на маслените бои, пастелите или графиката. При това с възможно най-безобидното устройство – известно е, че камерата й никога не е най-високият клас. Тя много повече гледа и аранжира, отколкото снима в техническия смисъл на думата. –Обсебеността от рисуването при Надежда Олег Ляхова понякога върви заедно с повтарящо се сякаш до безкрайност механично действие. Накрая натрупването и наслагването придобиват смисъл.\nТази изложба по странен начин има характер на ретроспектива. Въпреки че представя само най-новата работа на художничката, препратките към различни етапи от творчеството й през последните близо трийсет години са ясно видими. И същевременно е съвършено различна от всичко, правено от нея до сега.\nПубликувано в 2020 :: Изложби и събитияМаркиран Little Bird Place\n„Светът не е спирал да се върти“ – колективна изложба в Гьоте-институт\nIN MEMORIAM – ХРИСТО ЯВАШЕВ – CHRISTO (1935 – 2020)


ОСТРОВИТ ТРИ КРЕАТИН МАЛАТ 1250 капсули * 180 | Apteka24.bg\nНачало Храни и хранителни добавки Фитнес продукти и енергийни стимуланти Ostrovit ОСТРОВИТ ТРИ КРЕАТИН МАЛАТ 1250 капсули * 180\nАрт.№: 127657 Принтирай\nOstroVit Supreme Capsules 1250 е висококачествена хранителна добавка, съдържаща креатин малат. Активното вещество е комбинация от креатин и ябълчена киселина в съотношение 1:3. Препоръчва се за хора, които имат за цел чрез тренировки да изградят чиста мускулна маса, както и да увеличат силата и издръжливостта на своето тяло.\nнов продукт от линията Supreme Capsules;\n180 капсули в опаковка;\n45 дневни дози;\n1 порция = 4 капсули.\nПродуктът се произвежда в съоръжения, в които се преработва мляко (включително лактоза), соя, фъстъци, други ядки, сусамови семена, овес, яйца и риба.\nНачин на употреба: Приемайте по 1 порция (4 капсули) дневно. В тренировъчни дни дозата трябва да се вземе преди физическо натоварване. Когато почивате приемайте по 4 капсули веднага след ставане от сън.\nВнимание: Не превишавайте препоръчителния дневен прием. Продуктът не може да се използва като заместител на разнообразното хранене. Препоръчва се воденето на здравословен начин на живот и спазването на балансирана диета. Ако сте алергични към някоя от съставките, не приемайте добавката. Тя не е подходяща за деца, бременни жени, кърмачки и хора с бъбречни проблеми.


CLUB FOREVER BODRUM 4* - Почивка в Бодрум 2020: Автобусна програма със 7 нощувки от София и Пловдив - Почивка в Бодрум, Турция | ToursClub\nНачалопочивки в Турцияпочивки в БодрумПочивка в Бодрум 2020: Автобусна програма със 7 нощувки от София и ПловдивCLUB FOREVER BODRUM 4*\nОсвен частен плаж и открит басейн хотел Forever Club предлага панорамен изглед към Егейско море. Разположен само на 1 километър от центъра на град Бодрум, той предлага традиционна турска баня и сауна.\nВсички климатизирани стаи са оборудвани с LCD телевизор и самостоятелен санитарен възел. Във всяка стая ще откриете минибар и електронен сейф.\nВ хотелския ресторант можете да се насладите на закуска, обяд и вечеря на шведска маса. Има също и ресторант край басейна с открита тераса, където се сервират ястия за бързо хранене.\nХотел Forever Club предлага фитнес център и масажни услуги. Плуване, дартс или гмуркане са само някои от дейностите, на които гостите могат да се насладят. Има и детски плувен басейн.


Пиратското нападение на контейнеровоза Taipan (видео) – Maritime.bg – Морският портал\nАвтор: Maritime.bg\t Публикувано на 03.04.2014 12:05 Обновено на: 28.03.2020 11:02\nВоенноморските сили на Германия разпространиха видео от отвличането на немския контейнеровоз TAIPAN. Maritime.bg припомня, че на 5 април 2010 година, съдът бе нападнат от пирати на около 500 nm от бреговете на Сомалия.\nВидеото е заснето от хеликоптера на холандската фрегата HNLMS TROMP и на него се вижда как два бързоходни скифа приближава кораба, докато екипажът прави опити да отблъсне атаката с водни оръдия и разполагане на бодлива тел.\nПо-късно се вижда как двата пиратски скифа успяват да достигнат кораба и пиратите успешно се качват на борда му.\nTAIPAN в същото време е останал без ход. По-късно спецекип от ВМС на Холандия успява да отблъсне пиратите, след престрелка.\nВсички 15 моряци от екипажа на кораба бяха спасени.


Hotel Don Miguel - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\nВиж всички 17 места за настаняване в Тинео.\nAvenida De Oviedo,6, Тинео, Тинео, Испания, 33870 - Много добро местоположение - вижте на картата\nПовече за Hotel Don Miguel\nУдобно разположен в Тинео, Hotel Don Miguel е чудесна стартова точка, от която можете да започнете да проучвате този оживен град. Оттук гостите имат лесен достъп до всичко, което този оживен град може да предложи. С удобното си местоположение хотелът предлага лесен достъп до всички градски забележителности, които задължително трябва да се видят.\nHotel Don Miguel също така предлага много съоръжения за обогатяване на Вашия престой в Тинео. Безплатен WiFi достъп във всички стаи, конферентна зала, ресторант, бар, превоз с микробус са само част от нещата, които отличават Hotel Don Miguel от останалите хотели в града.\nВсички стаи се отличават с грижливо замислени удобства, което гарантира неповторимо усещане за комфорт. Хотелските съоръжения като риболов са идеално място за почивка след тежък и уморителен ден. С перфектното си местоположение и несравними удобства, Hotel Don Miguel е един чудесен избор в много отношения.


морска-декорация-фигура-на-делфини-от-дърво | GiftExpress.bg\nИндонезийската дървена фигура на два делфина е чудесна морска декорация. Статуетката е ръчна изработка.\nИзящният танц на най-прекрасните морски обитатели е пресъздаден автентично и в същото време артистично.За силата и интелекта на делфините се носят легенди. Направете един стилен и загадъчен подарък, като изберете този весел танц. Жестът ще бъде оценен, заради прецизната изработка и естествената материя на фигурата. Подходяща е за декорация на дома и офиса.\nВисочината е 50 см., а теглото 1.0710кг.\nСтабилната поставка и цветът на дървото подсилват въздействието на статуетката. Тя ще стои добре във всеки кът и ще носи хармония и позитивно усещане.\nПоставка за яйца-Великденски заек\nДекоративно дървено цвете\nСоларна танцуваща фигурка


Литературен свят » Българска литература Проза брой 123 декември 2019 » ПРЕНАСЯНЕ ПРЕЗ ВРЕМЕТО\nПРЕНАСЯНЕ ПРЕЗ ВРЕМЕТО\nИз „Спомени от България” (2003)\n„Не е направено достатъчно за Отечеството,\nако не е направено всичко. “\nВсички ние принадлежим на Отечеството - мъже и жени. Но мъжете принадлежат по-иначе. Поради своето предопределение, поради своята енергия, поради своята по-голяма духовна сила. (Нека да ме простят майките!).\nПо пътя от София за Дупница ни настигаха или ние настигахме други коли. И във всяка от тях имаше по една остригана глава. И най-близките от семейството - баща или майка, баба или дядо, брат или сестра. Отечеството викаше своите най-млади синове и те отиваха да изпълнят мъжкия си дълг. Набор 1967 година. Оттогава е започнал този ден. Той съдържа в себе си родилната болка и първия вик на новороденото, за което ще пише на черната дъска в родилния дом - мъж.\nНо този ден започва още по-отдалече. Той съдържа в себе си ръката на Аспарух, която сочи на юг при преминаване на Дунава в края на седми век, откогато съществува българската държава. Този мъжки ден води началото си от кървавата болка по изгорената Плиска и от възмездието във Върбишкия проход по залез слънце…\nИма една картина от Владимир Димитров - Майстора: под оловно небе лежат мъртвите след атаката на Одрин - гологлави, с посивели коси и мустаци и с ръце на възли - орали, копали и жънали, върху които е поставена кокардата. А под тях е продължавала да изтича кръвта им и да попива в българската земя.\nТова си го мисля аз като гледам остриганите глави в колите, които отиват на юг към Долна земя, към Дупница, към Джумаята, към Петрич и Ключката долина, където се води решаващата битка на Самуил… Нещо ме стяга за гърлото като мисля за тези деца, които в днешния ден стават мъже. В огледалото на колата наблюдавам лицето на сина си. Няма го вече ученическото перчемче. Белее остриганата глава и чернеят широките мъжки вежди - белег на рода ни. И една спотаена болка от раздялата. И една съсредоточеност - признак на зреене. Няма да ни е хубаво без него вкъщи от утре. Но нещо голямо и силно напира в нас от усещането, че от тука нататък е мъж. Човекът става такъв, какъвто го искат обстоятелствата. Достоен ли е за такъв ден? Кой може да запомни в ден като този какви са напътствията на родителите… „И да слушате, да бъдете умни. Мъже да бъдете. И да не посрамите себе си и нас. И най-вече себе си”.\nВ старата ракла на прабабата на сина ми, като умря, намерихме ордените на мъжа й - прадядото, с които е награждаван в Балканската и в Европейската война. Царски ордени, но не могли да бъдат отказани на обикновения селянин за мъжеството му и за достойнството да брани с цялата си сила и умение българската земя.\nВсички ние принадлежим на Отечеството.\nНа портала пред поделението е стълпотворение. С всеки новобранец са дошли по няколко души. Глезотия ли е това? Не. Милост е и една радост през сълзи, че си отгледал син, когото родината приема в този ден като свой.\nТози ден. Този ден звучи в оная мъжка песен, наречена „Един завет”, в която основният мотив е не да нападаме някого, а да браним земите на своя роден край.\nЗащитата на Отечеството, текстът на Конституцията за военната служба, любовта към децата и към Отечеството - всичко това едновременно се движи в нас, превръща се в могъща музика на изпълнения човешки и граждански дълг. Не съм очаквал, че това ще ме вълнува така. И не съм очаквал да съм подготвен за него.\nСамо няколко думи за довиждане и те минават през портала. И спират отвътре. А ние оставаме отвън. Знаят ли те в този миг, че са щастливи? И знаят ли, че им завиждаме. Могъщо вълнение ме обзема при мисълта, че синът ми ще служи в същото поделение, в което съм служил и аз. Мислех си, че нашият случай е единствен. Но се оказа, че не е така. Като мен оглеждаха входа на поделението и други бащи. Толкова бързо ли се сменят поколенията. Чак ми се искаше да се сменя със сина си. Но не можех да му отнема радостта на този голям ден.\nА после излязоха облечени във войнишките дрехи - неузнаваеми. Първите групи вече се прощаваха с нас, а духовата музика свиреше войнишки марш за ония, които командирите отвеждаха, за да ги облекат. Вълна след вълна - живата българска душа се преливаше от човек в човек. И всички казваха: „Да са живи и здрави” и „Да е мир”. Защото само мирът можеше да ни ги върне. И да направи така, че след време и те да бъдат от външната страна на портала, изпращайки своите синове със същата строева стъпка, с която и те са стъпвали по плаца.\nБлагословен да бъде денят, в който даваш най-скъпото от всичко, което си получил в живота…\nРадостта да бъдеш мъж\n(Из войнишките писма на сина ми)\nИ така: зад гърба ни се затвори вратата на казармата. С отсечен маршов ритъм духовата музика организира „цивилната” ни крачка. Прагът, който прекрачихме, беше някакъв праг и в живота ни. Не го разбирахме още и още не сме го разбрали навярно. Казват, че това е праг на мъжеството. Може би. Предстои ни да почувстваме, че ставаме мъже. Трябва да почувстваме това. Трябва да се самопознаем. Трябва да разберем какво можем да направим от себе си. Ние ли? Че как без нас може да стане това. Уставът иска от всички. Но всички ли искат от себе си?\nВече ви казах: облякоха ни във войнишката униформа. Преди това бяхме на преглед, на баня. Някакъв установен ред, поведение на мълчаливи мъже ни подчиняваше и ни изпълваше с чувството, че вършим нещо значимо и много важно, свързано с дълга към отечеството. За този дълг ни говори в клуба след това командирът. Беше някак съсредоточен и вглъбен в себе си. Говореше ни за службата, за родината, за проявите на мъжеството. Гледаше ни, сякаш виждаше не само нас, а всички които са минали преди нас суровата войнишка школа на самопознаването. И тогава разбрах, че той иска от нас да се открием, да се самонамерим.\nМили мои родители, вие, които сте ми дали великата радост да бъда мъж, които ме мислите непрекъснато и се тревожите за мен, не вярвайте, че мога да ви забравя, дори ако не пиша редовно. Сега повече отвсякога чувствам присъствието ви, думите ви, заръките ви.\nНа едно от занятията ни съобщиха командата, офицерите, които ще ни обучават. Показаха ни спалните помещения - преди това. Казаха, че са много хубави. По-рано не били такива. И го казаха с някаква гордост. Тогава ми стана неприятно, че не мога да разбера тази гордост, защото не знаех как е било някога.\nТой не знае, но аз знаех. На една поляна в границите на казармата построихме палатките. Просто не стигаха помещенията за всички. Опънахме ги. Вкопахме ги. А в една дъждовна нощ бурята ги събори. Лежахме гръб до гръб, тяло до тяло. Дъждът плющеше над нас. Бяхме мокри и измръзнали и си мислех, че на другия ден няма да можем да станем. А сутринта се вдигнахме както винаги. И правехме това, което правехме винаги. И знаехме, че можем да го правим навсякъде и при всички обстоятелства. Беше нещо, което се разбираше от само себе си.\nНе знам дали ще ви бъде интересно, но много искам да ви разкажа за първата нощ. Стоях с отворени очи в тъмнината и мислех за себе си и за вас, за другарите край мен, които също не спяха. Мисълта ми преброждаше детството, юношеството и първите години на младостта. Какво знаех за себе си и за света. И колко малко съм ви разбирал. И се питах непрекъснато какво е станало с мен. И как така прогледнах за много неща. Като деца обичахме да играем на войници или на апаши и полицаи. Размахвахме дървените пушки и огласяхме квартала с виковете „Убит”, „Убит”. А ти ни гледаше, татко, замислено и ни казваше, че на война никога не бива да се играе, защото войната похабява човека и го изражда или го прави герой, но това никога не става без болка. Цитирам по памет. И досега не знам дали разбирам всичко от тези думи, но в този момент като че ли съм по-близо до тях и до техния смисъл. А след това сънувах разни военни битки, за които съм чел в книгите. И уж се сражавах заедно с ония от битките, а сякаш това беше нашата къща на село, из широкия двор на която играехме като деца…\nНима е възможно такова съвпадение - питам се. И сънищата ли се повтарят, както се повтаря младостта. В своята първа войнишка нощ в палатката не сънувах ли и аз нещо подобно. Тогава не знаех какво е война, но си мислех, че ако има война - няма начин да оцелея. Защото сигурно ще вървя прав срещу тези, които стрелят. Ами, ще вървя. В задълженията ми влиза и това - да оцелея. Да победиш не значи непременно да загинеш. Макар че може и това да значи. Войната е непредвидима. Тези, които я правят си мислят, че знаят всичко за нея. Ама не е така. Може би наистина преди да извършим нещо героично - обикновено го сънуваме…\nДа знаете само колко съжалявам, че не се занимавах системно с лека атлетика. В гимназията се интересувахме повече от бокс и от джудо, а сега чувствам, че бягането и скачането ми трябват наложително. И си мисля за онзи скок на Васил Левски по време на обучението в Легията, който му дава апостолското име завинаги. Голи до кръста сутрин тичаме срещу вятъра и той като че ли минава през нас, но не ни простудява. Пиша това точно за теб, майко. Ти, която се безпокоеше през целия ми досегашен живот да не простина и да не се разболея. Никога не съм знаел, че у човека са заложени толкова жизнени сили и че тези сили могат да бъдат събудени така естествено и спонтанно.\nИ аз не съм знаел това. Тео беше поне два пъти по-тежък от мен, а по време на ученията нещо му стана. Най-напред започна да изостава и картечницата се изхлузи от рамото му. Поех я със свободната си ръка, но веригата се разруши и имаше опасност да се върнем всички на изходната позиция. Почти несъзнателно Тео потърси рамото ми и аз разбрах, че натоварването е непосилно. Но от другата му страна вече беше Иван и макар пряко сили, тримата стигнахме до върха. После Тео го освободиха и той се върна при пианото и при музиката, която носеше в себе си. Но важно е другото: човешката воля не произвежда енергията, но тя така може да я стимулира, че да ни стигне за много неща.\nНяколко дни след това ни раздадоха личното оръжие. Бяхме строени като за парад - сериозни и някак пораснали в себе си. Командирите ни извикваха и ни подаваха автоматите. А аз си мислех, че ни ги подават тези, които са си служили някога с тях. Сякаш още беше топла стоманата от ръцете им. Какви хора са били те и как са си служили с тях. Въпросите избухваха един след друг и се вълнувах както никога досега. След това почувствах, че ставаме едно с оръжието. Сякаш то има памет и помни ръцете, които са го държали. И чувствах сила, която не знаех, че има у мене. И се питах какъв човек съм аз. И какви са били онези, които наричат герои.\nКой може да каже какви са били точно. И кое е онова, което ги прави герои. Тръбата ни вдигна по тревога и ни хвърли навън срещу вятъра и тъмнината. И вървяхме в нощта с потъмнели лица. Сякаш всичко беше наистина, както и можеше да бъде наистина. Дни и нощи наред разчетите и цялата техника се движеха неудържимо към някаква цел. Бяха часове на напрежение и на самопознаване. Бяха мигове на мъжко волево преодоляване на умората и моментната слабост - изпитание за духа и тялото. В тези дни повече от всякога разбирахме какво са другарството и готовността за помощ. И как никой никого не оставяше да се огъне и да изостане в общия ход на хората и машините. Кой от нас е могъл да каже какво е геройството. Всекидневието е работа - тежка мъжка работа, дълбоко и непрекъснато свързана с чувството за дълг и отговорност. В такива мигове никой не говори за любов към родината и народа. В такива мигове се изпълнява войнишката клетва\nРазговаряме за клетвата с офицерите. В този акт на мъжко обричане на отечеството те се опитват да разкрият пред нас не външното и парадното, а онова, което разтърсва човека и го устремява към подвига. Няколко вечери преди самата клетва се организира вечер на клетвата. В тази вечер няма команди и няма заповеди. В тази вечер се разказват спомени на войници и командири. Споделят се човешки вълнения, събуждат се гордостта и съвестта на младите войници не само за времето на войнишката служба, а за целия мъжки живот на всеки от нас. Рецитират се патриотични стихове и разкази за прояви, които се помнят дълго. И не знам как у нас се ражда желанието да направим добро за родината, по-добро отколкото бихме направили за себе си. Чувство на доверие и доброта завладява войниците и командирите. Мисля, че ще помня тази вечер винаги. Ще се връщам към нея при всички случаи на изпитания и, надявам се, ще ми се иска да бъда такъв, какъвто тази вечер вярвах, че мога да бъда.\nВървим към изпитанието. Предстои ни клетва пред знамето на полка. Тези дни ще посетим музея на нашето Н-ско поделение. В експозицията ще се срещнем с лицата на опълченците, които още в края на миналия век са го създали. Ще проследим неговия боен път чрез документите на войнската му слава. Тези неща ни карат да се чувстваме част от нашия свят - аз, вие, новите ми бойни другари и всички около нас. В моето Н-ско поделение са служили поетите Стоян Михайловски и Димчо Дебелянов. Гордея се с тях, разбира се, но като че ли повече се страхувам от недостижимия им духовен ръст. И още нещо: видях една снимка, която показва как на позициите при Булаир две майки са дошли при синовете си. Облечени в своите селски носии, те стоят изправени и свенливи. Единият от войниците е прегърнал през рамото майка си, а другият - коленичил, целува напуканата от работа майчина ръка. Тази снимка ще помня додето съм жив.\nЦелувам ви и аз ръка, мили мои, и ви благославям за всичко, което сте ми дали и преди всичко за радостта да бъдеш мъж…\nБлагодаря ти за този ден, Живот.\nВ едно навъсено утро, под снежните върхове на Рила, на площада в Дупница, в присъствието на стотици родители и близки, войниците от набор 1967 година минават под знамето. Свири музиката и с отсечена стъпка, всеотдайни и тръпнещи от вълнение, те докосват с устни светинята на полка - равни пред големия дълг към отечеството. И отеква в ритъма на марша самотният вик на всеки един: „Заклех се.”\nВ този ден плача от радост и милост за момчетата - синове на родината, мои и на всички присъстващи. Там, някъде в строя тупти едно сърце и бие с тежки удари кръвта, която започва от мен и продължава във времето. А всъщност идва от много далече.\nКолко пъти съм могъл да се размина с този ден. Доживях до него. И затова съм признателен и задължен на всички, които са се грижили за мене - да оцелея. Колко пъти е могъл да се размине и той - редникът, който носи името ми. Случайността е безпощадна понякога. Но и не е могъл да се размине. Защото любовта към родината и любовта на родината са същността на нашия мъжки живот.\nА после вятърът разкъса облаците и слънцето изпълни деня със светлина и блясък. Плющеше знамето и ротите преминаха в церемониален марш с решителност и всеотдайност, които бяха продължение на клетвените думи, изречени пред всички.\nОт тук нататък, за цялото следващо време - додето има живот. Заклех се да бъда честен и предан на отечеството, да браня земята и народа си, да работя за тяхното добро и тяхната слава, да бъда искрица от трицевтния пламък на знамето, което мъжът целува само веднъж, а брани до последния дъх на живота си. С всичко, което върши, към което се стреми и което обича.\nАх, момчето ми, как ми се искаше да минем едновременно двама под знамето. Но нима не тръгваме от тука нататък рамо до рамо под същото това знаме, под което са вървели толкова достойни синове на родината. Да знаеш само как ти завиждах за радостта, която блестеше в очите ти. Сега вече можем да говорим като равни и да запушим заедно. Сега е дошъл този миг, който няма да огорчи и да ужаси майка ти. Колко се радваше и тя. Помниш ли как се повдигна на пръсти, за да те целуне. А ти, по-високият от нас, от първата редица в ротата, се наведе и я сгуши в мъжките си ръце.\nИ уж не говорехме нищо значимо и всеки подхващаше някакъв разговор, а другият го прекъсваше и пак продължаваше, а всичко беше толкова значимо и хубаво, че едва ли е възможно да се предаде както си беше. И се усмихвахме непрекъснато - ние с майка ти, вуйчо ти, вуйна ти, братовчедката ти, приятелите. И най-много ти, който светеше и сякаш облъчваше всички ни със светлината на младостта си. Сякаш те откривах за първи път. Защото всеки човек израства по свой път и по свой начин. Великолепно е, че умееш да се шегуваш. И най-често със себе си. Хората без чувство за хумор са дълбоко нещастни. Беше ми хубаво, че съумяваш в един такъв хаотичен разговор да бъдеш един към приятелите си и друг към нас. Порастнал си. И дано никога не забравиш, че за този ден някой е мислил с доброта и разбиране. Да бъде той такъв - пълен със слънце и радост за всички. Защото клетвата е клетва за всичко.\nА след това тръгнахме от площада. Този път ни изпращаше ти. Оставаше сам и на нас ни се искаше да бъдем още с теб, но разбирахме, че не си самотен, че имаш свой дом и свой свят, в който има място за всички, а това значи и за нас.\nЕто я и първата отпуска - принудителна. От студовете, от ниските температури, от бягането сутрин или кой знае от какво - нещо в гърдите се оказва не в ред. Лекарят е категоричен. Следва интензивно лечение, а след това домашен отпуск. Тези, които са издържали, не получават възможността да се видят с близките си, да се насладят макар за кратко на домашния уют. По-слабите имат тази възможност. И в казармата е като в живота. Мисля си - не е ли част от задълженията ни да се запазим здрави за работата, която ни очаква. Привидно случилото се е вина без вина. Но и не е точно така. Разбира се, медицинските показания са категорични. Те са фактите. Само че аз се питам защо са такива. И не биха ли могли да бъдат по-други. Май че всички ние сме прекалено отпуснати. А по света стават такива неща, дето е страшно да се мислят. И дето ще ни изправят може би пред изпитания, които ще поискат от нас много повече. В казармата за това мислят командирите. Но не е ли и наш дълг да мислим за същото, още много преди децата ни да попаднат при суровите условия на военния живот. Програмата за физическата подготовка на войниците е еднаква за всички, а се оказва че за едни е лека, а за други - непоносима. Не може да нямаме и ние - родителите, някаква вина за това.\nИ така, у дома. Военната униформа е на закачалката. Банята, масата, вечерята, усмихнати лица. Сякаш сме забравили защо е у дома. Анцунгът е отеснял и окъсял. Ръцете и краката стърчат навън. Косата е пораснала и ученическото перчемче се е появило отново. Посяга към цигарите и на мен ми става непоносимо. За пръв път запуши пред нас на клетвата. Но това беше друго. Или поне на нас ни се струваше, че е друго. Ще трябва да свикнем и с него, щом веднъж сме го приели. Нали и то е част от личната му свобода. Отсега нататък ще бъде такъв, какъвто се самонаправи. Каквото направи от себе си - това ще е. Радостта и огорченията са си наша работа. И негова, разбира се, ако ги чувства. А ако не ги почувства, няма да почувства и други неща, с които му предстои да живее.\n„Хайде, на здраве!” „Добре, на здраве да бъде!”\nПием по глътка - още взема лекарствата. Дали се е научил да пие? Не знам. Ще разбера по-късно. И още много неща ми предстои да разбера. Да бъда наказан или оправдан като баща.\nНа другия ден телефонът прегрява. Само че момчетата ги няма. Те са по поделенията. Те са от издържалите. Не смея да повдигам този въпрос. Да не помисли, че не ни е хубаво, като си е дошъл у дома. Само един от класа не е войник. Постъпил е в училище по-малък. Сега е студент. Срещат се. Отиват заедно в гимназията. Там, откъдето е започнал пътят им, осъзнаването, че са хора. Където се е родила близостта им един към друг. Разговарят с учителите. Хубаво им е. Това е техният свят - тесен, но искрен и истински, обгърнат от тъгата на разпиляването. Най-хубавите им години, годините на юношеството са минали. Чувстват го. Иска им се да променят нещата. Да се самосъхранят във времето. Не знаят още, че животът е изтъкан от сближаване и разлъки. Боли ги, че вятърът на живота ги разпръсва в различни посоки. Душите им - укрепвали заедно, се търсят, искат да се съберат отново. Съществуват вече връзки и в казармата, но те са още нетрайни. Изминали са само четири месеца. Извън казармата са момичетата - някои от тях в институтите, други - работят. Техните пътища се отделят по-рано. Ученическите „любови” рядко издържат изпитанията на годините. За всичко това мислят, вълнуват се. Вълнувам се с тях и аз. Разговаряме за бъдещето. Нали друго нямат - имат само бъдеще. Но тези разговори не го разпалват особено. Той си търси своя свят. Иска го. Не може да понесе загубата му. Великата загуба. Може би само в него се чувства уверен. От него е получил първите радости, първите признания. Само в този свят се чувства сигурен. Едва сега започва да разбира, че всички ние зависим от възрастта, че времето е необратимо.\nЕдно от момичетата има рожден ден. Поканен е. Уж чета нещо, а наблюдавам как се приготвя. Бръсне се бавно, но вътрешно нетърпеливо. Престъргва се. После дълго тушира със стипца. След това - шипър. Малко кремче. Оглежда се в огледалото докато разтрива лицето. Ризата, костюмът и връзката са абитуриентските. Не знае, че не бива да ги облича. Онази вечер няма да се повтори. Взема си пари от семейната каса.\n- Трябва да купя цветя - казва.\n- Добре. Купи си и по-хубави цигари.\nУсмихва се. Поглежда се в огледалото на антрето вече облечен. В моето палто изглежда още по-висок. Излиза.\nМислех, че ще закъснее. А се прибра по-рано отколкото очаквахме с майка му. Той, момичето което го е поканило и още няколко приятелки са вече в друг свят, с други измерения. Създадени са нови връзки. Приятелят на момичето, което има рожден ден, е в казармата, но то се чувства не лошо и в средата на новите познати. Новите отношения имат не по-малки претенции за трайност. Това го потиска. Струва му се несправедливо. Сякаш новото е измяна на изживяното при други обстоятелства. Безсилен е да промени обстоятелствата. Ученическите години са отлетели безвъзвратно. А другото - като че ли още го няма. Състоянието на безтегловност е пълно.\nИ съвсем неочаквано за всички ни идва последният ден на отпуската. Сякаш сме забравили, че е отбелязан с червено кръгче на календара. Суетим се. Припрени сме. Нещо се е спряло на гърлото. Обедът не върви. Не ни се яде. Не ни се пие. Само се гледаме. Излиза, че сега е по-тежко дори от първото изпращане. Чак невероятно. Нали се видяхме, нали бяхме заедно. Тогава защо е тази мелодрама.\n- А ти научили се да правиш коремното - питам го.\nПосле се усмихваме. Разбира се, че за това трябва да говорим. В бъдещето има работа, а това дава равновесие, организира мисленето, насочва ни, представя ни пред самите нас с добрите ни качества и с ония, които ще открием - също добри и стойностни. Бъдещето, бъдещето - всичко е в него, работата, усилията са единственото спасение. Ще се появи упорството за утвърждаване. Най-после мъжката ни воля ще се запъне в бързеите на живота, ще ни изведе нагоре към познанието за нас самите, към признанието на другите. Създадени на тази основа, новите приятелства няма да убият старите, ще ги извисят и съхранят като богатство на духа.\nОтпускаме се. Говорим вече по-спокойно. Пак ни е криво че се разделяме, но вече намираме някаква опорна точка в нещата. Говорим делово. Да се потърси такава и такава книга. Да се вземе и изпрати такъв и такъв учебник. Животът е труд и движение във времето, съзиждане на нещо. До нова загуба и ново вдигане на борба, до ново поражение и до нова победа.\nВ отговор на писмата\nКакво ли няма във войнишките писма. Школа за възпитание и подготовка по мъжество - казармата не само въоръжава с конкретни знания и умения, но и изгражда пълноценни мъжки характери, подтиква към мислене, откриване и преоткриване на много истини, често пъти мъчително изстрадани. А това значи, че точно в този период на зреене, на заблуди и лутания в сложните явления на живота, момчетата които стават мъже, се нуждаят повече от всякога от съвет, от дискретно поднесен дружески отговор на много питания.\n„Добре съм, здрав съм и нищо не ми липсва от онова, което трябва да имам. Не ми стига само времето. Денят е изпълнен от сутрин до вечер със занятия. Освен това в казармата началниците са много, а младият войник е последна дупка на кавала”.\nСмисълът на военната служба е в ученето, в закаляването и в надмогването на недостатъците, с които сме се родили. Усещането, „че в казармата началниците са много” и че „младият войник е последна дупка на кавала” е неприятно преди всичко за този, у когото е възникнало. И понеже в основата си то е погрешно и неоснователно, наложително е да бъде въведен някакъв ред в подобен начин на мислене.\nПонятията „подчинен” и „подчиняващ” (началник) са исторически понятия. Тяхното съществуване се обуславя от по-голямото или по-малко „можене” на отделния човек, от неговата по-голяма или по-малка надареност, от неговата по-голяма или по-малка необходимост за човешкия колектив и т. н. и т. н. Още у Омир откриваме диференциация на човешките качества: красотата на Елена, която предизвиква войната, силата на „богоравния” Ахил, находчивостта на „хитроумния” Одисей, грозотата на Терсит. Тази е първата разлика между хората, предопределена от природните дадености на отделните човешки индивиди.\nНо има и друга.\nС развитието на обществения живот на човека възниква необходимостта от неговата организация. Самите обществени отговорности извеждат в различна обществена позиция човешките индивиди, тоест, превръщат ги в началници и подчинени, без това да води до някаква морална разлика между едните и другите. Защото началникът е подчинен на подчинените си по силата на обществените си задължения да се грижи за тях и да ги обезпечава с едно или друго, примерно: да осигурява отбраната на обществото или да речем - средствата за живот на същото това общество. А подчинените пък са задължени да изпълняват конкретни дейности, без които е невъзможно да бъдат осъществени обществените отговорности на началниците. Или с други думи - отношенията между едните и другите се основават на взаимното подчинение, законоустановено.\nТака стои и въпросът с началниците в казармата. Развитието и усложняването на обществените човешки отношения увеличава или намалява техния брой. В наше време науките се роят, специализират се дейностите. Всеки от началниците и командирите в Българската армия има конкретна отговорност и конкретно задължение. Те са толкова и такива, каквито хора с много по-голям обществен и военен опит са решили, че трябва да бъдат. „Мило мое момче, ти си в началото на службата и затова ти се струва, че началниците са много. Макар, че техният брой изобщо не би трябвало да те занимава. Важно е да разбереш какво точно те искат от теб и всички като теб. И да разбереш още, че ако вие не изпълните най-добре своите задължения, няма да бъдат изпълнени и техните задължения. Още много преди да попаднете в казармата, въз основа на съвременното разбиране за водене на боя, други хора са решили какво трябва да знаете и да можете. За вас е останало по-лесното - да изпълните задълженията си. Не е изключено да ви се струва, че те превишават възможностите ви. Но това е измамно. Щом други хора са постигнали това, което се иска от вас, значи и вие можете да го постигнете. Стига да го поискате от себе си. А трябва да го поискате. В това е разбирането за дълга към отечеството, към обществото и хората, с които сте кръвно свързани. През цялата човешка история тези понятия са съдържали освен служенето на дълга още и мъжката радост, че той е изпълнен.”\nИзвън всичко казармата не се отличава по нищо от училището, с което сте запознати напълно. Ама имало началници, които искат повече. А какво лошо в това. То значи да можете повече. Всеки баща иска синовете му да могат и знаят повече от него. Без това развитието на обществото е немислимо. И работата не е в това дали много или малко искат началниците, а в това и преди всичко в това - дали много или малко искате вие от себе си. Никой началник не може да натовари подчинения повече, отколкото сам той може да се самонатовари.\nНе е изключено някои от изискванията на началниците да ви се струват безсмислени. Но и това е измамно. А дори и така да е, тези изисквания пак трябва да бъдат изпълнени, защото те се основават на Устава, който е закон. Дали са добри или лоши заповедите, с малкия си житейски и пълната липса на военен опит, вие не бихте могли да установите. А освен това вашата обществена отговорност не е такава. Ако някой от вас беше началник, той би издал същата заповед. И също би му се искало войниците не само да изпълняват, но и да вярват, че е справедлив в изискванията си. И ще се чувства лично огорчен, ако не срещне такова разбиране. Това са човешки неща. Нима извън казармата не съществуват отговорности и задължения между хората. Или пък могат да бъдат изпълнени всичките ни желания. Извън всичко животът далеч не се състои само от желания и от удовлетворяване на тези желания. Той се състои преди всичко и главно от дълг към хората и света - еднакъв за началниците и подчинените.\nА това за „последната дупка на кавала” бих могъл и да отмина. То е жаргон, макар че идва от народните говори, който не издава съвсем добър стил на мислене и изразяване. Смисълът на този идиом е „човек без значение”. А нима вие - войниците, сте хора без значение? И нима Отечеството би ви поверило отбраната си, а това значи съществуването си във времето, ако вие бяхте хора без значение? И нещо друго, което е още по-важно. Човек сам прави от себе си човек със значение или без значение. Ако ние сме съзнателно обвързани с отговорностите си към обществото, ако носим тези отговорности с радост и достойнство, ако все по-добре и по-добре ги носим, ние никога не бихме могли да бъдем хора без значение. Или пък мислите, че ако някой от вас е толкова безволев и безотговорен, че да приеме да бъде човек без значение, някой ще му разреши това. Тая няма да стане! Хората, които отговарят за вас пред държавата и народа, и пред собствената си съвест, няма никога да разрешат подобно нещо. Защото това би било поражение и за вас, и за тях. Няма родител, който би приел синът му да бъде човек без значение и няма офицер от Българската армия, който ще разреши на войника да бъде човек без значение.\nИ излиза какво, че това усещане „за последната дупка на кавала” е даже невярно.\nКакто виждаш, момчето ми, даже в казармата няма „отърване” от нравоучителния родителски тон. Дано не го разбираш така, дори ако така ти се струва. Един ден и вие ще бъдете бащи и тогава може би най-добре ще почувствате какво е родителски дълг и родителска отговорност. Поколенията се сменят бързо. Много скоро вашето поколение ще дойде на смяна в живота и върху него ще легнат обществените отговорности, които лежат върху нас. И много скоро ще изпитате онова, което полусериозно, полуиронично наричате родителска загриженост и родителска обич. И тогава ще повярвате, че сме били прави. Защото вече ще знаете да не прощавате на себе си. Но не бива и да ни съдите прекалено строго, че сме ви жалили понякога и сме грешили от милост, защото сме хора. Бъдете внимателни и постоянни в дълга, и най-вече взискателни не толкова към другите, колкото към себе си. Помагайте им да са добри с вас, защото никому не е приятно да бъде лош. Не се интересувайте дали ви забелязват (вашите качества ще бъдат оценени обезателно), а преди всичко дали ви обичат, тъй като това единствено топли и изпълва живота човешки с радост.\n„Ето, че мина и клетвата. Радвах се много, че дойдохте да ме видите. Бях развълнуван и почти не помня за какво говорихме и какво си казахме…”\nТова е сигурно случайно изпусната фраза. Но защо не мога да я забравя. „Ето, че мина и клетвата”. Какво значи мина. Мина, както минава есенният панаир. Или както минава влакът. Минава и заминава. Почти е сигурно, че това е лош стил. Следващите изречения на писмото разкриват вълнението на този изключителен момент за всеки боец - клетвата. Но това вълнение не изяснява нещата. То може да е породено от срещата с родителите. Освен това мигът преди клетвата, самите клетвени думи и всичко след тях не е само радост. То е преди всичко размисъл…\nСъществуваме тринадесет столетия под слънцето на тази земя. А това значи, че поколения българи са приемали по някакъв начин най-светия обет на своя живот, обричайки се на отечеството и на българската земя - да им служат додето дишат и ако трябва да дадат живота си за тях. И са го давали с радост столетия наред. Боговете над българската земя са се сменяли. Религиите са изживявали себе си. Нападали са ни все нови и нови неприятели. Но отечеството и култът към него, а с това и мъжествените клетвени думи, свързани с любовта към родината - тази най-стара и жива религия, са оставали във времето, както е оставал непреломен и непретопен народът български. Можело е всичко да се случи с българина, да бъде богат или беден, красив или грозен, щастлив или нещастен, но дългът към отечеството, изразен по този най-оптимистичен начин чрез клетвените думи за вярност, е оставал винаги в мисленето, в чувствата и в кръвта на всеки истински българин.\nКазвам истински, може би защото е имало и неистински, тоест, изменници и предатели, презрени за вечни времена от народа.\nЕто защо клетвата не може да „мине”. Тя се дава веднъж за целия живот на човека, а верността на всеки от нас към клетвата е най-същественият момент в оценката за него. Може всичко да се случи с нас. Можем да се обричаме във вярност на жена и родители, на деца и внуци, но никое от тези обещания не може да подмени величествената и тържествена клетва пред олтара на отечеството. И не защото тя първа е дадена - на прага на мъжеството, а защото нейният смисъл и съдържание са толкова големи и значими, че нищо не е в състояние да се сравни с тях.\nМожеш да се намираш далече по света. Можеш да гниеш в занданите на Диар Бекир. Може животът ти да те захвърли на полюса, сред океана и дори, ако щете, в космоса, но клетвата винаги и навсякъде ще определя принадлежността ти към един единствен народ и към една единствена земя, наречена България. Клетвените думи повече от всичко разкриват не само произхода на българския ни корен, потеклото ни, но и духовното ни присъствие в живота на нацията. Ето защо няма и не може да има по тежко престъпление от измяната на клетвата, от измяната на родината. Затова и никой не обича и не уважава клетвопрестъпниците. И което е особено важно - никой никога не се е опитвал и не е помислял дори да направи някого насила изменник на отечеството. Това е дотолкова личен въпрос, че даже най-големите инквизитори и изверги на човечеството не са се надявали чрез насилие да го решат. Защото дори изменилите на отечеството, враговете на отечеството, не престават да бъдат негови синове, разбира се, лоши негови синове.\nВсяка пролет, когато се стапят снеговете и земята се затопля, от далечните простори на Юга долитат птиците, напуснали ни през есента, за да се любят по родните места, да отгледат малките си и пак да заминат. Но и пак да се върнат. Защото родината е само една.\nМястото, където сме се родили, земята и хората, целият онзи свят - единствено наш, когото сме попили с кърмата от майчината гръд, изразява повече от всичко същността ни на хора - синове на един единствен народ. Този свят ни задържа с огромна притегателна сила в своя пожизнен кръг, определя говора ни, походката ни, навиците ни. Подсказва мястото, където трябва да бъдем погребани. Не е ли странно, че хиляди хора, преживели живота си далеч от отечеството, предчувствайки земния си край, се стремят към родната земя и желаят да се завърнат, за да умрат на тази земя и да останат завинаги с нея. Това е по-силно от разума дори. То съществува извън него, то направлява и движи живота ни през цялото ни човешко време, превръщайки се в пример и завещание за всяко следващо поколение.\n„Ето, че мина и клетвата…”\nОчевидно тук става дума за неразбиране на израза.\nНо не мога да приема, че е допустима подобна небрежност, когато става дума за клетвата пред отечеството. Самата мисъл за клетвата, звукът на тази дума в душите ни ни задължава да я произнасяме и да я чувстваме като най-святата дума от всички думи на езика ни, като вътрешен стожер на разума и сърцето, като опора срещу разрушителните сили на времето, като закон на кръвта.\nА за самата клетва най-добре е никога да не говорим. Достатъчно е да мислим за нея, достатъчно е да чувстваме, че ни е променила, не! - създала ни е като хора и българи, като народ и държава, спасила ни е от всички превратности на съдбата, извайвала е гласа ни като струна, лицето ни като образа на земята, душата ни - като радостта, че принадлежим на отечеството.\nСъдбовните думи на клетвата са полъх и трепет на вятъра над родния край, те са светкавицата пред буря, земетръсът на готовността да се самопожертваме за родината. Осъзнаваме ги като достоен отпор срещу злото, като най-голямо богатство на духа, което ни издига до неподозираната висота на най-възвишения нравствен идеал - да се посветим на отечеството завинаги.\nИмаше един командир на поделение, с когото стояхме една нощ под звездите на Средна Гора и мислехме за родината, а той ми казваше: Никой не може да очертае границите на това понятие, Карол. И не защото географски са неизмерими, а защото ние самите сме прашинки пред него. И защото няма по-голямо нещастие от това да изгубиш родината си. То значи да изгубиш себе си. И обратно - жив или мъртъв с отечеството във времето, единствено можеш да имаш своята малка човешка следа.\nКогато след края на Отечествената война българската армия се завръща в родината и народът ликува с препълнена от победата душа, пред развълнуваното море от хора на площад „Александър Невски” генерал Владимир Стойчев казва: „Врагът е сразен и в поваления труп на звяра победно се развява и твоето знаме, славни народе мой. Връщам ти днес армията, която ми беше поверил. Връщам ти синовете - не само живите, които стоят пред тебе, а и онези, които дадоха живота си за честта на твоето име, за твоето щастие, за твоята свобода. По нашия далечен кървав, труден, но славен и победен път лежат техните гробове. Там, далеч от родината, оставихме техните кървави тела, но тук аз ти връщам техните безсмъртни имена”.\nЕдва ли може да се каже нещо по-силно и по-вярно за клетвата, за любовта към родината и за саможертвата на нейните най-достойни синове.\nЗатова не бива да казваме: „Мина и клетвата.” Дори по невнимание, дори като стилно-езикова грешка. Нейната святост и значимост не разрешават това.\nСтарата българска архитектура\nВсъщност това е архитектурата на Българското възраждане. Баязид опожарява Търново и срива до основи дворците на Царевец, църквите, обществените и частни сгради. С незначителни изключения така е било навсякъде - тогава и по-късно, при всички случаи, когато строителният оптимизъм на поробените се е опитвал да извиси куполите на църква или покрива на жилищна сграда. И едва в епохата на Възраждането, когато българските занаятчии и търговци стават до толкова необходими на империята, че тя официално ги признава за класа с привилегии, архитектурата на нашите села и градове се променя - извисява се пищно и става художествен образ на порастналото национално самосъзнание и самочувствие на българския народ. И това, разбира се, не е случайно. Християнското изкуство продължава да съществува и в годините на мюсюлманското потисничество. Художествено-изобразителните традиции не могат да бъдат забравени. Пощадените от времето образци на култово-религиозното строителство в Търново и в Бояна, в Бачковския и в Рилския манастир, в Несебър, в Арбанаси и другаде, напомнят на българите за някогашната слава на родината, за политическата ? и духовна мощ. Запазването и поддържането на тези паметници, както и създаването на нови с течение на времето, показва, че и в условията на най-тежко политическо и административно подчинение линията на църковната живопис, наследена от миналото, е продължавала да се развива в определена насока, макар и крайно забавена, спъвана и често пъти напълно спирана. През тези години художествено-артистичните прояви на българите имат религиозна основа. Трагизмът на помохамеданчването в Родопите е виснел като заплаха над целия народ. Затова в годините на времето разделно запазването на вярата по същество и смисъл е запазване на българската народност, запазване на специфичните особености на характера и душевността на тази народност - залог за бъдещо развитие.\nИстинско всестранно културно развитие на българската националност обаче започва тогава, когато икономическата мощ на занаятчийско-производствената класа става основа за всестранен духовен подем. Още в условията на пълна политическа зависимост българският народ решава въпроса за самостоятелна екзархия, създава свое училище и традиции в образователното дело, твори своя филологическа наука. В безрадостното положение на подтиснатост българите осъзнават у себе си необходимостта от развитие на изкуствата - и при това изкуства граждански: словесно поетическо творчество (юнашки и хайдушки епос), български театър и драматургия и като венец на всичко това, като видим образ на духовния ръст на нацията - оригиналната, неповторима и изящна възрожденска битова, обществена и култова архитектура. По своя смисъл и съдържание тази архитектура е предизвикателство към поробителя. Тя не е съперничество с него, а открито дръзко и талантливо превъзходство на жизнените сили на българския народ, който след многовековно подчинение не само не е обезличен, но се въззема още по-жилав и устойчив към върховете на голямата европейска култура - именно европейска. Пожертван от историята като буферна зона на Европа, векове наред българският народ прегражда азиатското влияние в домогванията му към Запада. И не само го прегражда, а го смила в себе си и го унищожава. С пословично упорство здравият български духовен организъм поглъща отровата на азиатското мохамеданство и издържа пагубното съжиелство с религиозния му фанатизъм. И архитектурата, повече от всичко, е оня външен художествен израз на победата на българина в тази неравна вековна борба. Затова архитектурата на Българското възраждане е не само изкуство от висш естетически порядък, а обществен факт, доказателство и проява на възхождащата българска националност в епохата на закъснелия балкански ренесанс. Закъснял не защото е започнал по-късно, а защото исторически обусловеният климат на Балканския полуостров не способства за неговото нормално развитие и завършване в рамките на общоевропейското време. И както всяко нещо, изкуствено спирано и задържано, така и развитието на българската национална култура през втората половина на XIX век избликва с такава артистична сила и прелест, щото десетилетия наред естетическите й достижения ще бъдат обект на научни изследвания и изкуствоведчески оценки.\nОнова, което нашите стари строители създадоха в Пловдив, в Копривщица, в Жеравна, в Котел, в Боженци, в Търново, в Трявна, в Мелник и в черноморските градове, е своеобразен връх в духовното развитие на народа. Неговото достигане беше възможно само благодарение на съвкупност от дарби и дарования. Защото едно е да пътуваш по света и да копираш това, което си видял в неговата цялост и непригодност към националните ни условия, а друго е да гледаш света с разбиране и да възприемаш от него онова, което съответства на твоя вътрешен строй, на усещането ти за красота. След всичко, което е направено за изследването и изучаването на нашата стара архитектура, не бихме могли да говорим с научно основание за степента на влияние и взаимообмен на художествени мотиви във възрожденската българска архитектура, ако не отчитаме факта, че строителната архитектурна традиция от миналото, колкото и нерадостно да е то, е съществувала, ако не като практика, то поне като интуиция, като стремеж към нещо, което отговаря на духовните въжделения на нацията. Защото преди великолепните къщи от епохата на Възраждането е имало други, а преди тях - други, може би не толкова значими в художествено отношение, но достатъчно добре направени, за да подскажат посоката на едно художествено развитие. Точно затова възрожденската българска архитектура, създадена според мярката на човека от оная епоха, макар и да има взаимствани детайли, като цяло е родена от пламенното въображение на народния майстор. С цялата си външност и вътрешна стилно-битова уредба, българската възрожденска къща е будела завистта на поробителя, но е извиквала и страхопочитание към жизнените сили на един народ, възправил се срещу насилието с върховно стремление към красотата. Велики са тези неща. Те вълнуват със скрита и явна радост раята и я подтикват към ново артистично извисяване.\nКакви са етапите на това извисяване, което само по себе си става условие и причина за един постоянен материален и духовен напредък?\nНай-напред замогващата се занаятчийска класа повиква за свой свидетел и покровител времето. Не времето като философска категория, а времето като техническо понятие - разпределено строго на часове и минути. Срещу ориенталския мързел на пилафчията във всяко българско село еснафът издига часовникова кула. И тя е символ на епохата - войнстващ символ. Скриптят гайтанджийските чаркове, из доловете покрай реките ехтят тепавиците, в широки соби и по чардаци стотици и хиляди ръце предат, сноват, тъкат, шият, тепат и гайтаносват произведенията на българската домашна промишленост, втъкана яко в бита на империята. С уверена и широка крачка, с жест на мислещи и знаещи хора, отварят портите тежки търговци, затъкнали пищови в силяха си, за да заминат по пътищата на широкия свят. А часовиците от кулите в градовете отмерват времето с възторжен и оптимистичен ритъм. Техният глас е величествена музика, която софтите или не чуват, или не умеят да тълкуват. Освен всичко друго, часовниковите кули са нещо, което занаятчиите правят заедно, влагат общи пари, заедно наемат майстори, заедно обсъждат проектите на строителите. Така се изгражда самочувствието на новата класа, която все повече осъзнава силата си в решаването на сложни обществени въпроси.\nПо-нататък това самочувствие се проявява при строеж на училища. Еснафът сам определя размера на сумата за училището, вида на сградата, съобразена с нуждите на селището и в бъдеще. Ден из ден, година из година силата на еснафа расте. Умението да движи обществения живот, да управлява развитието от гледна точка интересите на обществото извиква у новата класа възражение срещу всички, които искат да ? налагат волята си. Тя още няма сили да вдигне глава срещу главния насилник, но вече зрее съпротивата й срещу духовното потисничество на Фенер.\nНе можеше да приеме българинът повече в една църква - построена с парите и труда на еснафа, според неговото разбиране за красота и великолепие на формите, да дойде някакъв натрапник и да къкъниже на неразбран език. Не можеше и не искаше да приеме. В съзнанието му звучеше с нова могъща сила гласът на Паисий. Като темел в градежа на българската национална история и култура лягаха гневът на Бозвелията от „Мати Болгарии” и публицистиката на Петко Рачов Славейков. И победиха всички те - заедно с ония, които не искаха да влязат в църквата без български свещеник, които не искаха бога дори, ако не го чуваха на понятен български език. И какво друго е тогава архитектурата, строителното майсторство на Колю Фичето, живописта на Захари Зограф и резбарството на хиляди изтънчени народни майстори, ако не част от духовния стремеж на българина към слънцето на свободата. Някакво вътрешно изригване на ентусиазъм и сила, някакво гигантско отприщване на волята и художественото дарование на народа - ето що е архитектурата, този монументален връх в обществения живот на българина.\nКласата на занаятчиите набираше сила. По-късно, когато Освобождението ще бъде факт, тя ще се разори или ще се изроди и ще се опълчи срещу народа. Но засега тя е народът, тя иде от народа и служи на народа. Тя строи мостове и ханове, високи църкви и манастири. В градовете и в селата тя създава неповторими жилищни ансамбли - едно удивително строителство, което ще вълнува и вдъхновява столетия след неговото изграждане. Чудо е и днес как така тези хора - строителите, без академична архитектурна подготовка и строително-инженерно образование, не само създадоха по силата на своята художествена интуиция къщи, улици и градове, но и съумяха по своеобразен български начин да претворят природно дадените форми на терена в завършен архитектурен стил - израз на зряло художествено мислене и извор на непрекъснато емоционално излъчване. Застанете пред някоя от старинните пловдивски къщи или тръгнете по улиците на Жеравна, на Трявна или на Копривщица и вие изведнъж ще изпитате чувството, че вървите не в град, а в приказката на едно въображение, което ви покорява и трогва със своята извисеност и богатство. Толкова силно и оригинално е всичко това, че излизането от него е някак тъжно. И това не е сантименталност, а усещане за ръста на художественото мислене на цяла една епоха - изумителна по интензивност на развитие и настойчивост на стремленията си.\nЛъгали са се потисниците като са разрешавали на раята производство и строителство, лъга ли са се, че ще владеят богатата рая и ще има повече какво да вземат от нея. Има закони, които те не са знаели - производството развива съзнанието, мисленето и ражда необходимостта от нови форми на съществувание.\nДа вземем например строителството на Колю Фичето. Какви нужди на обществото са изисквали тъкмо това, което той е построил. Защото ако той не беше построил тъкмо това, което очакват от него, ако неговите строежи не задоволяваха освен практически и духовно, художествено стремежа на човека от възраждането към един по-мощен обем на постройките, към едно по-монументално опростено в детайлите, но стилно въздействащо лице на фасадите, чрез което сякаш душата му се възправя срещу посредствения живот на поробителя, той нямаше да бъде Колю Фичето - гениалният самоук строител, усъвършенствал художествения вкус и професионално-инженерното строително майсторство на цяла една епоха. Умението да се овладее терена, да се превърне той от неудобство в условие за стилно зряло и конструктивно художествено решение, разчупването на фасадите и живописното им изграждане посредством детайлизираните стълби, площадки, подпорни зидове, железни и дървени парапети, както и динамичното развитие на еркерите, надвесени повече или по-малко над улицата (според изискванията на улицата) - ето част от строителното майсторство на цяло едно поколение архитекти и инженери, които биха били чест за всяка цивилизована страна.\nИли да вземем цялостното изграждане на един град като Копривщица, създаден като че ли отведнъж - със средновековното му вграждане в гънките на височината, с типичното усвояване на всяка педя земя (не за да не се свърши планината ако се строи по-нашироко, а за да са наблизо къщите, да се чуват, да се опират рамо в рамо…), със строгата хармоничност и симетричност на най-значителните постройки. Удивително е това приемствено продължение на всяко ново поколение строители, това „влизане в кожата” на предишния майстор, това умение да се започне точно от там, от където би продължил и той. Какво е това - гениалност, която се предава от поколение на поколение, или здрав естетически вкус, продиктуван от точното разбиране и спазване на традициите? Или и едното и другото, взети заедно. А в Копривщица са работили не само местни майстори. Значи художествените традиции са били общи за цялата страна, независимо от строго индивидуалния облик на всяко отделно селище. Част от общото самочувствие на възрожденския българин, от изискванията му за уют и великолепие на дома, е и вътрешното пространствено и декоративно изграждане, както и художествената обработка на врати и пол?ци, на долапи, вътрешни стълби, колони и парапети, на богато орнаментирани холкели и тавани, на живописно украсени стени, алафранги и малки домашни иконостаси. Целият този битов градеж, изразяващ художествените потребности на епохата и обособяващ допълнително функционалната служба на всяко отделно помещение в дома, според тогавашния вкус и разбиране за вътрешна уредба на къщата, е дело на възрожденските резбари - тези удивителни майстори на обзавеждането.\nИ отваряме ние сега, след толкова години, вратите на старите соби, които сякаш не могат да бъдат жилища в съвременния смисъл на думата - толкова красиви и изящни са те, и влизаме в тях мълчаливи, за да проумеем голямата мъдрост на строителя, строил не за тялото, а за душата - и за да разберем защо именно в тези къщи са отгледани големите добродетели на възрожденския борчески характер. В такава къща завоевателят е бил длъжен да се държи прилично. Със своето великолепие, с красотата и превъзходството си, тя е обуздавала и смирявала… А това значи, че именно архитектурата, успоредно с всички други изкуства, необходими за поддържане и развитие на народните обичаи на дома, е била в неповторимата възрожденска епоха могъщ стимул за нравствено усъвършенстване, за извисяване и за узаконяване формите на зрял и прогресивен обществен живот.\nПисмеността е превъзходство. Както всички неща, които могат да бъдат превъзходство.\n…С воля и устрем, мъжествено, силно, славяните и прабългарите нахлуват на полуострова и остават завинаги тук. Тяхната държавна и военна организация, динамично-стройният вътрешен ред на техния родов живот, сломяват решително съпротивата и гордостта на Византия, изтощена от съперничеството на василевсите, от експлоатацията и политическия егоцентризъм на висшето византийско общество.\nНезависимо от своите военни победи обаче, пред себе си и пред света славяните и прабългарите са оставали „варвари” - неуки и чужди за културните достижения на древността, с които победените византийци са ги превъзхождали многократно. Така се ражда идеята за създаване на оригинална българска писменост, която да се противопостави в морален и политически смисъл на византийската културна традиция. С черти и резки или с гръцки букви амбициозни и далновидни българи са се стремили да заменят хилядолетната писмовност на империята. И ако наивитета на техните усилия е достоен за съчувствие, то политическия смисъл на заниманията им е заслужил отдавна признанието на историята.\nПисмеността е била необходима на славянския род насъщно, неотменно, жаждущо. И тази жажда се чувства не толкова в артистичната лекота, с която гениалният ум на Кирил създава писмените знаци, а в темперамента и последователно активната защита на създадената вече писменост. Самият Кирил е изненадан от съпротивата на немците в Моравско. И колкото по-бясно и неудържимо се разразява тя, толкова по-точно философът определя смисъла и значението на своето дело. Защото създаването на писмеността е интелектуално дело на един гениален човек, а защитата на тази писменост е вече дело патриотично, равнозначно на защитата на територията на единното българско отечество.\nОттук нататък културното развитие на славянството тръгва с пълен ход напред, за да достигне върхове, които ще го изравнят по достойнство с велики и мъдри народи. Жертвоготовността и себеотрицанието на създателите на славянската писменост са пример за всички, които по-късно ще продължат пътя им и ще умножат славата на тяхното дело. Векове наред писмеността, като висше нравствено откровение, ще озарява пътя на славянството и ще го осъществява в науката, изкуството и културата. Но истинската велика заслуга на славянската писменост, нейният социално-исторически смисъл се крие във факта, че тя става средство за политическо усъвършенстване на славянското общество. Така се създава литературата. Общественият живот на славяните и прабългарите чрез писмеността става зрял и монолитно цялостен, жив и ярък, пулсиращ като здрав, жизнен организъм. Утвърдена официално от висшата държавна власт, за да служи на тази власт, много скоро писмеността проявява склонност към изобразяване цялостния живот на народа и пренебрегва мимолетната роля да бъде слугиня на управляващата класа. И така е винаги през цялото историческо развитие на българската национална култура. Социална в корена и в живеца си, тази култура се оказва несъвместима с егоизма на господстващата класа и избира за себе си съдбата на негов антипод. От тук нататък развитието на българската култура е една непрекъсната, диалектически обусловена борба на напредъка с мракобесието. Вярна на своето обществено призвание, българската култура е естествен път към съвременното социално устройство на единното славянско общество. Революционна, хуманна, искрена и открита в пристрастията на своите създатели, днешната българска литература е лице и същност на нашия духовен живот.\nИ не е никак малко постигнатото в полето на българската култура. Дали от скромност или от липса на характер, но много често ние сме склонни да отдадем първенство на други страни и народи там, където явно го имаме ние. Затова е нужен този 24 май - да ни изтръгва от мрака на историята, да укрепява самочувствието ни като народ и да ни вдъхва сили за труд в най-човешката от всички области на човешкия живот - културата. Светло и радостно, оптимистично жизнено, бъдещето на нашата литература зависи от волята и енергията на нейните творци. Съединена с природната дарба на народа ни за проявление в изкуството и науката, тази енергия ще ни движи все по-бързо и по-бързо напред. За славата и доброто на отечеството ни, за съвършенството на българската национална култура.\nКато човешки труд и литературен проблем, като форма на духовна изява, като възможност и средство да се въздейства на човешкото общество, като път за нравствена и политическа легитимация - уважавам вестника.\nУважавам вестника за неговата публичност.\nОткрито и голо, с благородството на душата си и с всичките недостатъци на характера, човек се изявява на страниците на вестника чрез всичко, което казва и което премълчава. Горд, силен и смел или дребнав и страхлив, талантлив или силно посредствен, на страниците на вестника човек смъква маската на своето служебно звание и границата на самомнението му се установява върху фактическите данни на неговата душевност. Все едно - иска или не иска да разкрие докрай себе си. За ония, които умеят да четат мислите на хората, това няма значение.\nПублично. Пред очите на целия свят чрез вестника ние откриваме душата си за всички. И трябва да имаме някаква голяма причина за това, някакво вътрешно непреодолимо основание, за да приемем риска да говорим самоволно пред другите.\nУважавам вестника за неговата общественост.\nСътворен като насъщна обществена необходимост, вестникът обединява и усъвършенства човешкото общество. Като очистител на живия обществен организъм, той има задължението да моделира общественото съзнание в дълбочина и в ширина, да го завладява постоянно и трайно с величието и разумния смисъл на един или друг обществено значим идеал. Няма време, в което вестникът да е бил безотговорно съчинителство, необвързано социално с идеологията на една или друга класа. Затова няма вестник, който да служи едновременно на две противоположни идеологии. Политически от начало до край, във философския смисъл на тази дума, вестникът носи духа на епохата, в която се създава и е отговорен пред обществото като цяло. Отговорен е за неговото състояние във всеки отделен момент и отговорен е за бъдещето на това общество, от което е създаден и на което е призван да служи.\nУважавам вестника за неговата обвързаност.\nНаписаното във вестника има смисъл на обществена присъда за едно или друго деяние, за едно или друго явление на епохата. От написаното не може да избяга никой. То не може да бъде върнато назад. Може да бъде отречено, опровергано, утвърдено или прието, но не може да бъде заличено никога. Създадено веднъж - то става съдба.\nКато цяло човешкото общество не е така подвижно и нетърпеливо, както би могла да бъде подвижна и изпреварваща мисълта на отделната личност. Но този факт не противопоставя личността на обществото. Напротив - истински обществената личност се осъществява единствено чрез делата си в полза на обществото. Нейният човешки и граждански дълг е да върви пред всички, в името на всички, с ум и воля за доброто на всички. В това е голямата ангажираност на личността, която се осъществява чрез вестника.\nВелико и мъдро е предназначението на вестника. И само ония, които истински разбират неговия смисъл, са успявали и ще успяват занапред да изпълнят чрез него своя дълг като граждани и синове на човешкото общество.


“Ние сме като в затвор” - Публикации на БХК | Български хелзинкски комитет | Български хелзинкски комитет\n“Ние сме като в затвор”\n| Ирина Недева, 01 Февруари 2007\nПоредната дискусия върху близкоизточния конфликт на тема “Бъдещето на Израело-Палестинския конфликт: Тенденции, засягащи Пътната карта за мир” бе организирана от Атлантическия клуб в България, БХК и Посолството на Палестина. Специален гост бе д-р Камал Ал Шарафи - съветник на президента Махмуд Абас.\nПосещението му е по покана на БХК. Д-р Ал Шарифи се срещна с омбудсмана г-н Гиньо Ганев, със заместник-министъра от МВнР г-н Феим Чаушев, с президентския съветник Полина Попова, както и с членове на Комисията по правата на човека в НС.\nДискусията в “Шератон” илюстрира установения вече стил на задължително търсене на баланс - щом има палестинци задължително трябва да присъстват и израелци. В случая, това е вторият секретар на Посолството в Израел г-н Ури Резник. Така е навсякъде в унифицираното пространство на обективната и хуманно ориентирана международна общност и дипломация.\nД-р Камал Ал Шарафи завършва медицина в Пловдив през 1986. Идвал е многократно в България, тъй като е женен за българка. Принадлежи към онзи кръг от палестинци, които преди промените получават образованието си у нас, а след това правят професионална и политическа кариера в родната си земя.\n10 години е депутат в палестинския парламент. Министър на здравеопазването на палестинската автономия за известно време, в момента д-р Ал Шарафи е съветник на палестинския президент Махмуд Абас по човешките права. Те са ключова област за автономията, защото след като всички помощи за палестинската автономия бяха спрени след изборите миналата година, спечелени от радикалното движение Хамас, единствено по хуманитарна линия и човешки права може да се мисли за някакво насочване на финансова подкрепа.\n- Kакво се променя след последното споразумение между Фатах и Хамас в Мека ? Ако не се лъжа, такова споразумение се очакваше още преди отвличането на израелския войник да повлече всичко отново в порочния кръг на насилието и взаимната агресия? Всъщност Хамас признава ли Израелската държава, нещо което се поставя като условия от големите на международната сцена и нещо, което противоречи на устава на радикалната организация?\n-Това споразумение отговаря на изискванията на “четворката”  и за пръв път става между Ал Фатах и движението Хамас, защото те за пръв път се споразумя-ват за сформиране на правителство на националното единство и са съгласували досега подписаните споразумения. Моето мнение е, че след това споразумение в Мека, четворката няма право да изисква повече нищо от палестинците.\n- Каква е вашата прогноза, кога може да се очаква правителство, което да получи международна подкрепа?\n- Мисля, че другата седмица ще имаме успех и ще обявим това правителство.\n- Кажете повече за самия вас-10 години сте депутат в палестинския парламент, лекар сте по професия, учил сте в България. В момента сте съветник на президента Махмуд Абас в ключовата сфера по човешки права? Как оценявате тази позиция във вашия политически път?\n- Учих в България. Осъществих мечтата си да го направя през 1979 г. Завърших медицина в Пловдив през 1986 г. След това работих като лекар в структурите на ООН и след това се кандидатирах за изборите. Бях 10 години в палестинския парламент. Бил съм председател на комисията по правата на човека и министър на здравеопазването, съветник по правата на човека и гражданското общество. Това показва вниманието, което се отрежда на темата права на човека в палестинския парламент и от палестинския президент. Защото ние сме народът с нарушени права от десетки години.\n- А какво е положението в момента с нарушаването на човешки права в автономията и в окупираните територии?\n- В окупираните територии има нарушения на всичките международни закони и норми. Палестинците са народ под блокада в момента. Ембарго има по международно решение и това е самата жестокост. Ние сме като в затвор. Все още има много арестувани палестинци в Израел (около 10 хиляди души) , сред тях има депутати, министри, държани в затвор независимо от имунитета им. На палестинска земя стават престъпни работи, на които никой не обръща внимание.\nЗатова критикуваме и обвиняваме световните политици в двуличие. Имаме резолюциите на ООН, основани на международната законност от десетки години назад и на международната арена припомняме тези резолюции. Но, никой не ги изпълнява спрямо палестинците. Ако се случва на други народи светът реагира и признава справедливата кауза на засегнатия, но не и в случая с моя народ.\nНа палестинска земя има военни бариери между градовете. Само на Западния бряг има около 500 военни бариери. Има една стена, която води до мигрирането на десетки хиляди палестинци от собствената им земя. Има много въпроси, които изискват светът да види тези нарушения - от човешка, хуманна точка, а не от гледната точка на подчинението на американската воля, която отговаря само на интересите на израелското правителство.\nНие сме сигурни, че благоденствието на региона не може да стане само чрез зачитането на интересите на една държава, а само чрез даването и признаването на правата на народите от региона. Имаме една справедлива кауза и сме сигурни, че ще постигнем резултат и ще празнуваме нашия празник за освобождението както България празнува сега и наистина поздравявам приятелския български народ за този празник и като човек, който е учил тук съзнавам колко е платила България със своите синове ...\n- Във вашата компетентност е нарушаването на човешките права на палестинци в затвори в други държави, но по делото срещу българските медицински сестри в Либия вече 8 години зад решетките е и палестинският лекар Ашраф . Какъв е неговият статут, палестински гражданин ли е той? И загрижени ли сте конкретно за неговата участ?\n- Този въпрос е интересен и разумът изисква да не разделяме това дело на две места и аз съм сигурен, че българският народ мисли и се гордее с палестинския лекар Ашраф, защото неговите позиции са справедливи и с истината. И ние се гордеем с него. Като палестинци се интересуваме от всички подобни нарушения и сме сигурни, това право трябва да го има всеки човек, независимо от етнос или религия. Ние се опитваме да защитаваме всички, които са третирани с жестокост. Ние поддържаме мнението на България по този огромен проблем с либийското правосъдие, решението на което сериозно закъснява. В същото време оценяваме и положението на пострадалите деца и сме длъжни да помагаме за спирането на разпространението на такива болести и в Либия и навсякъде.\nВъпросът не се отнася само до България и до Палестина, а до всички, които апелират за правата на човека. Много държави участват в тази битка и някои от арабските страни, но не искат да излиза това в пресата, за да може да се стигне до справедливо решение на този въпрос. Има движения в Париж за отмяна на смъртното наказание. Пак ще кажа, палестинците сме много, много чувствителни за правата на човека, защото нарушенията им падат върху нас всеки ден. Смъртното наказание, например, се практикува всеки ден от израелските войници, когато стрелят срещу възрастните хора и децата. Те практикуват смъртна присъда без съдилища и без адвокати и без обвинение. Обвинението е, че си палестинец.\nНадявам се да обединим нашите усилия. Това е най-късият път, за да намалим страданията. Това е хуманното ни послание, в което не бива да се намесват политиката и интересите, защото човекът е ценност, която трябва да уважаваме.\n- Как оценявате призива на френския външен министър да се помогне на Махмуд Абас? Да има хуманитарна помощ, под каква форма палестинците я очакват?\n- Не е само до хуманитарната помощ, а до вдигането на ембаргото, на блокадата срещу целия народ, защото няма повод. В така наречената “четворка” Русия обяви своята позиция ясно, също и ООН, които са зад нас, както и много държави от ЕС. Трябва да се уважава правото на народите. Защото наистина има двоен стандарт, а не е честно всичко да се съобразява само с интересите на една силна ядрена държава като Израел.\n- Ясна ли е бъдещата формула на правителството на Фатах и Хамас?\n- Да, напълно - ще има 9 министри на Хамас, 6 на Ал Фатах , 4 на другите отряди и 5 на независимите и на т.нар.министри без портфейли. Това е палестинското съжителство.\n- За да има мир къде минават отстъпките? - Ние признаваме всичките споразумения с Израел, но тя се държи като държава извън закона, като не признава нито една резолюция от 50 години насам.За да има мир трябва да има признание от всяка страна на другата, но Израел досега не признава правата на палестинския народ. Без това признаване мирът ще е труден, а ние искаме да сторим бъдещето на нашите деца и на техните деца и да не се премества този огън от нашите места по света. Интервюто взе: Ирина Недева\n На 8.02.2007 г. палестинските фракции подписаха в Мека споразумение за съставяне на правителство на националното единство. обратно\n Четворката”, или “близкоизточният квартет” е образуван от САЩ, Русия, ЕС и ООН обратно


FOREX - Готови ли сте да платите цената? - Страница 3 - Forex Forum: Forex стратегии, системи, анализи и коментари\nМнение от greedforsuccess » 16 авг 2010, 13:24\nМарио Димитров написа: Може да направи и 100 пипса след изход,на вас какво ви пука-вие си взимате вашите 30-но сигурни!!-ето това е система!\nММ(монеймениджмънт)-както и да го конструиран при такава система ще е добър-само да се научите!\nМного по лесно е да се предвиди намерението на 100 човека,отколкото на 1!\nРазбира се че ми пука, как няма. Колкото повече толкова повече, мечо Пух го е казал :D\nАко се е научил някой да прави 30 пипа, ще може да прави много повече.\nДа направиш 30 а след това да направи 100 и нас да не ни интересува е един вид подтискане на чувството за жажда, а жаждата аз поне мисля, че е добре да се поддържа, храни, повишава, стимулира, защото жаждата води към усилено мислене, по-високи резултати, повече възход, прогрес.\nАко след прибирането на 30 пипса ние видим още 100, а ние не се възползваме, това означава че можем да потърсим начин за да приберем и тях ;)\nПък за стото човека, това е факт. Ей на отиваме с един приятел да гледаме филм в киното и тръгваме към залата и той ме пита, ти знаеш ли къде се намира залата. И аз му отвръщам не, следвам стадото\nА Рокфелер е казал пък това: Предпочитам да използвам по 1% от възможностите на 100 човека, отколкото 100% от своите собствени.\nМнение от saxsten » 16 авг 2010, 23:14\nтова което си написал е повече от сто процента вярно\nКолкото и да обясняваш на едно малко дете че не бива да се пипа горещия котлон ,едва след като се пипне и се опари ,наученото става практика\nStoneHeart написа: Послепс :\nА по въпроса за цената , да ви кажа любимата ми мъдрост :\n"Никой не обича подарено коте !" ... друго е, да си го купиш\nАми ако това подарено котенце прилича на малка прасковка, тогава какво ще кажеш :D\nХе-Хе Марио !\nСега някъде Желев ,сигурно доволно потрива ръце ,че хубава тема се е оформила, ама само да смее да се обади /в тази тема/, така ще го сдъвча ,в качеството му на официален предствител на купчина брокери ,че свят ще му се завие\nЗащото ,верен на изкривеното си от математиката съзнание бих искал да обърна хастара на дрехата и задам въпроса който постави Желев ,но от към обратната страна:\nАко редовите трейдъри са "готови да заплатят цената" то готови ли са брокерите " да заплатят цената"?\nУвличам се по Руската рулетка на Марио - залагам си апартменчето и я почвам с 50 к капигал и 600 пипса на месец.\nОпааа ,Брокера ми ще изкукурига,особенно ако е български.\nПри сделки от порядъка на 10 лота първо ще трябва да ми покрива на 100% позициите пред външния маркетмейкър и няма как да ме цамбурне в казано ,че да ме свари като останалите цаци и направо сън не ще го хване,докато не ми прибере/ окраде/ паричките.\nНяма да го интерисува ,че при такива обеми ще лапа около 10-15 % спред и отрицателен суап годишно..и направо сън не ще го хване....\nТова не ми прилича много- много на:" готовност да се заплати цената"\nМнение от StoneHeart » 17 авг 2010, 01:25\nВижте, не се наемам да споря, кой крив, и кой прав.\nПросто искам да споделя мнение.\nКогато дадена поръчка почне да дава положителен резултат, аз й слагам TrailStop ( понакога дори на 1 pips ), и не ми пука че брокера взема 2-3 pips. От там нататък аз мога да съм само на печалба. Понякога 1, понякога 5, а понякога над 30 . ... според както се случи. Ето пример от ДНЕС :\nРезултат от днес\nExample-1day.gif (37.15 KБ) Видяна 4919 пъти\n... единствения "минус" който виждате (горе), беше "механична" грешка, просто избрах съседната поръчка. И това са само поръчките , отворени, и затворени днес; не се включени затворени днес, но отворени в предни дни.\nРезултат за 6 работни дни\n100816-6workDAY.gif (14.36 KБ) Видяна 4919 пъти\n... и както се вижда НЕ е необходима голяма сума , за да се печели добре. Или както аз обичам да казвам : като говорим за ДОХОД, хайде да посочваме ПРОЦЕНТ , за единица време ( сумата няма значение, на пазар с почти неограничена ликвидност )\nМнение от шрек » 17 авг 2010, 09:58\nsaxsten написа: Шрек\n100 % e истина защото нямам причина за друга истина - (от това че ТИ ще си зле няма да ми стане по-добре ) - антибългарса поговорка!\nхубавото на истината е , че предлага сравнително безплатна писта , лошото е,че нищо не се дава насила-насила само се взема\nто е като свободата - могат да те поробят насила,но за освобождение трябва мотивация.\nпримерът с котлона е адекватен за първосигналниците , за другите трябва Опит от друг "котлон" , лошото е, че и НЕГО пипаме / горим си..........и после пак пипаме.......а твърдим че сме второсигнални.\nза това писах оня ден - познавате ли прости хора (пипащи котлона) ???\nаз познавам много умни / пипащи редовно котлона но никой не иска лошата оценка .........на това се базира Пазара ........Непипащите котлона са 5 - 6 % ,останалите са пипащи,но непризнаващи се за ..........искат да са умни без да платят Цената .........и пипат ли ...пипат\nвсъщност всеки си плаща цената - за това философите са формулирали основните философски закони..........чЕкам да ми ги изброиш , става ли ???\nМнение от saxsten » 17 авг 2010, 10:39\nНай основния филосовски въпрос е :\nКое е първото : Яйцето или :Кокошката\nМнение от шрек » 17 авг 2010, 11:08\nшеговитковец си ти , сексчо\nтова което цитираш е софизъм за третокласници , но щом ти е в главата-поне на него си отговори !\nФорекса и философията/психологията са като Ин и Ян , като болта и гайката..\nбях ти пускал този линк , но си го пропуснал ........http://www.investor.bg/news/article/100994/91.html ......... тайната е в ПОДзаглавието\nпонеже си приятел - давам жокер :\n-невролозите лекуват дисфункции / разстройства на нервите\n-психиатрите лекуват дисфункции / разстройства на мозъка\n-психолозите и философите лекуват - КАКВО ??????\nкогато прозреш това , последното - ще гледаш на Пазара от съвсем друг ъгъл\nПсихолозите и философите "командироват" хората при психиатрите и невролозите , това схващаш ли го ???\nМнение от John Last » 17 авг 2010, 11:14\nА каква позиция да заема дълга или къса? На коя валутна двойка? Кавъв да е тайминга? Какъв да се стопа и тейк профита?\nТова пак ли философите и психолозите ще ми кажат?\nМнение от greedforsuccess » 17 авг 2010, 11:23\nJohn Last написа: ОК\nТочно те, като ще бъде съобразено с моментното пазарно състояние\nFYI :) (offtopic)\nМнение от musketeer » 17 авг 2010, 11:27\nМнение от greedforsuccess » 17 авг 2010, 11:28\nшрек написа: шеговитковец си ти , сексчо\nшрек, ти скоро да не би да си гледал адвокатите от Бостън , щото там имаше един адвокат където имаше дело срещу Алън Шор, където говореше по подобен начин и допълваше обаче с " ето какъв си ти"\nМнение от шрек » 17 авг 2010, 11:37\n-А каква позиция да заема дълга или къса?\n-На коя валутна двойка?\n-Кавъв да е тайминга?\n-Какъв да се стопа и тейк профита?\nВсякакви философски разсъждения недаващи отговори на практични въпроси имат стойност клоняща към нулата.\n1-Позицията се отваря според Изпреварващите сигнали за реверсия !\n2- в коя валутна двойка е без значение (според мен кофти се търгува (Йена/долар и CAD/USD - кофти е пулса им, в смисъл....изпреварващите сигнали са доста ..тънки , вероятно защото много малко хора ги търгуват - спр. мъни-флора при Варчев http://www.varchevbrokers.com/index.php?page=moneyflow) ТРЕТАТА СТРАНИЦА - ПОЗИЦИИ !!!\n3-Таймингът е такъв-какъвто го избереш ти (според мен САМО USD/EUR може да се търгува на 30 мин - здрава графика,най-ликвиден крос )\n4-стопа и профита са според това - какъв вид търговия приемаш .....за мен е трудно да следя денонощната , но и зависи от диоптрите ти (ако си ги придобил тук - ще знаеш къде,кога,накъде и ДОКЪДЕ)\nкой ти казва , че не дават отговори на тези въпроси ?\nв написаното по-долу е смисъла на написаното по-горе\nако започнеш да гледаш на дъната и върховете като на равновесни точки а не като край , респ. начало на тренда - можеш да постигнеш други разултати\nреката не тече където си поиска а където Й налага КОРИТОТО - така е и със ЦЕНИТЕ ! -\nМнение от saxsten » 18 авг 2010, 14:50\nШрек ,Шрек Шрек -май за тебе няма лек.\nОсобенно ако ти липса и чувство за хумор\nЗа щастие или нещастие чувството за хумор ,май е единственото ,което ни отличава от животните\nНе е местото тука да ближеш раните си нанесени от Форекса\nНикой от нас не е виновен за това\nВсеки тук мисля има рани нанесени от Форекса\nМоите са на 7 години, но както виждаш никого не занимавам със болките от старите си и гангренясали рани нанесени ми от Форекса\nЛинка на който толкова държиш и по точно информацията в него я зная горе доло от същото време / 7 години /,още преди да излезе "твоя "линк на български ,а на стари неща ,които отдавна съм осмислил за себе си аз не обръщам внимание.\nБоя се ,че съм сгрешил в преценката си за теб.\nВиновни са вроденото ми добродушие и надеждата ми ,че хората са интелигентни ,априори.\nСтивън Кинг е казал ,че има хора за които Лошия Късмет се лепва още от рождение и ги съпътствува чак до смърта .\n"Родените да пълзят не са способни да летят" /М.Горкий/\nЛично за себе си / макар и роден между пълзящи / аз се опитвам да правя всичко което е по силите ми за да се освободя от това и както виждаш намирам сили дори и да се шегувам\nБоя се , че ти си точно от тези хора - с Лош Късмет-изтъкани от нерви и комплекси - оперирани от чувство за хумор - с вродена генетическа способност към ..."нелетене ".\nНо и това не е толкова страшно.\nСтрашното е ,че нищо не правиш за да го преодолееш.\nЩе ти отговоря и на последният въпрос и повече няма да ти отговарям,освен ако не направиш нещо със себе за да преодолееш негативизма си.\nПсихолозите лекуват комплекси.\nМисля ,бях изчерпателен\nМнение от greedforsuccess » 18 авг 2010, 15:25\nsaxsten, почитания !\nНо тук има неща с които не съм съгласен и то въобще.\nСтивън Кинг е казал ,че има хора за които Лошия Късмет се лепва още от рождение и ги съпътствува чак до смърта си.\n"Родените да пълзят не са способни да летят" ,колкото и да са смели./М.Горкий/\nТова са едни хора, давали и продъжлават да дават на света, но точно в тези цитати се насаждат и кофти идеи.\nПървата е че такова нещо като късмет, няма. Не и за такъв за какъвто става в този бизнес, а и не само. Това е много съществено затова и го отбелязвам.\nСамият ти казваш че си 7 години на пазара, и ако си успял то не е до късмет, а до полагане на труд, усилия, време, нерви и само ти си знаеш какво. Дължиш го на себе си, начинът ти на мислене и т.н. Това не е късмет, това е труд, устременост, желание за успех. Но ако това се определя като късмет, добре.\nВторият цитат. Нищо друго освен утеха на мързеливите и слабохарактерни хора. Решили че не могат повече и затова се причисляват към дадена прослойка и като не им върви започват да обвиняват обстоятелствата. Вечно мрънкащи и недоволстващи.\nsaxsten, големи адмирации. Това и аз мисля, че е страшно и не само че е страшно, но е и като чума сред народа.\nХората може да се раждат физически почти еднакви, но не са равни, не са еднакви и никога не са били. Едните може да са по-производителни в една област от други, това си е в реда на нещата, но да се твърди че се раждат с някакви разбирания за живота не съм съгласен, тези нагласи се формират с времето. Семейството, училището, последващите компания и работна среда.\nМнение от saxsten » 18 авг 2010, 18:49\ngreedforsuccess написа: Добър ден колеги !\nсе причисляват към дадена прослойка и като не им върви започват да обвиняват обстоятелствата. Вечно мрънкащи и недоволстващи.\nАз съм от по старото поколение и то това си ми е дефект от социализъма,понякога несъзнателно мисля със щампи.\nНо да знаеш ,че и те - щампите ,са полезни :D\nМного облегчават "мисленето" . :D :D :D :D\nИначе към Шрек нямам лошо За мен той е човек попаднал във временна криза поради частичен неуспех, но не е ли и със всички нас така .\nИ сега внимавай,ето тука му идва ролята на късмета.\nМоже и да ти е ясно ,че рано или късно ще се измъкнеш от неприятностите ,но като си имаш Късмет все си по другичко :D :D :D :D\nПоследна промяна от saxsten на 18 авг 2010, 21:09, променено общо 1 път.\nМнение от шрек » 18 авг 2010, 19:36\nще приема коментарите ви с някакъв хумор ....иначе действ ще приема Процентът на Тръмп . http://www.profit.bg/news.php?id=60730\nудачна е еврейската поговорка:\nнищо не се дава насила , насила само се взема.\nбил съм през 2005 - 2006 във вашето състояние,разбирам ви.....разбирам и руснакът (от вица) , който нямал аргументи срещу американеца и казал:\nможе да са ви хубави колите - но биете негрите!\nи аз съм търсил вината вън от себе си......след време ми се наложи да я търся където трябва .........който търси - ????\nМнение от forexer » 19 авг 2010, 09:54\nStoneHeart написа: Вижте, не се наемам да споря, кой крив, и кой прав.\nМного сериозни резултати.\nStoneHeart, можеш ли да пускаш от време на време някой стейтмънт или просто инфо как върви скалпирането? И какво всъщност търгува системата, освен че ползва трейлинг стоп.\nМнение от Марио Димитров » 23 авг 2010, 09:37\nМнение от KLC » 23 авг 2010, 10:01\nStoneHeart, доста хубав скапл. Предполагам, че дефинираш тренда и после купуваш подценено и продаваш надценено. Лошото е, че след примерно 100 упешни сделки, ще дойде големия лош тренд в обратна на твоята посока и тогава, човек започва да твори глупости - добавки, след това безсмислени хеджове и т.н. Виждал съм да го правят хора с претенции, че са печаливши трейдъри и да затриват резултата от няколкомесечно цъкане, през което време са се хвалели, как се издържат с форекс.\nМнение от greedforsuccess » 23 авг 2010, 10:29\nKLC написа: StoneHeart, доста хубав скапл. Предполагам, че дефинираш тренда и после купуваш подценено и продаваш надценено. Лошото е, че след примерно 100 упешни сделки, ще дойде големия лош тренд в обратна на твоята посока и тогава, човек започва да твори глупости - добавки, след това безсмислени хеджове и т.н. Виждал съм да го правят хора с претенции, че са печаливши трейдъри и да затриват резултата от няколкомесечно цъкане, през което време са се хвалели, как се издържат с форекс.\nKLC, StoneHeart напълно ясно е обяснил че не убеждава, който и да е в каквото и да е, а просто е споделил резултати.\nСтига с това черногледство, като мине черно коте вярваш ли че ще ти се случи нещастие Или пък един часовникар понеже 10 години си е разбирал от работата и е ставал все по-добър в това което прави да започне да не може да го прави\nМислете хора, не е толкова трудно. Баналните сте с тия периоди, че ако сега се печелело после щяло да се губи.\nА ти какво си наблюдавал трейдъри в истинският смисъл на думата или псевдо играчи ? Има огромна разлика ;)\nАко е прозвучало като заяждане, преди бих се извинил, но сега не ми дреме :D\nМнение от KLC » 23 авг 2010, 12:20\nА аз, да не би да убеждавам някого? Казвам, какво съм видял и какво съм сигурен, че се случва в един момент при подобна търговия. Но дерзайте смело и с рогите напред и не забравяйте розовите очила. Смело цъкане му е майката. Ние дето не мислим, да му мислим


Как да съхранявате луковиците на Calla Lily - Колекции - 2021\nКак да съхранявате луковиците на Calla Lily\nЕтикетирайте кутиите със сорта растения, за да улесните времето за засаждане.\nЗаместете вермикулит или суха почва за торфения мъх при съхранение.\nУверете се, че има циркулация на въздуха около крушките, за да избегнете гниене. Не поставяйте капаци върху кутии и не запечатвайте неперфорирани торби за съхранение.\nТръбовидните цветя на калата са ценна гледка в градината. Като тропическо цвете, калата не може да оцелее при ниски температури, така че изкопаването и съхраняването на коренищата (луковиците) е необходимо, ако искате те да цъфтят отново във вашата градина през следващата година.\nОтрежете стъблата на цветята, след като всички пъпки завършат цикъла си на цъфтеж, но оставете листата да умрат естествено обратно в края на лятото до началото на есента. Нарежете листата на 3 инча, след като всички умрат обратно.\nРазхлабете почвата около крушката с лопатата си. Тренирайте 4 до 6 инча от стъблото на растението, за да избегнете увреждане на луковицата или корените. Повдигнете го от разрошената почва.\nТръбовидните цветя на калата са ценна гледка в градината.\nКато тропическо цвете, калата не може да оцелее при ниски температури, така че изкопаването и съхраняването на коренищата (луковиците) е необходимо, ако искате те да цъфтят отново във вашата градина през следващата година.\nПочистете излишната почва от луковиците, след това ги поставете на вестник в сухо помещение, далеч от пряка слънчева светлина. Оставете луковиците да изсъхнат за два до три дни.\nПрегледайте крушките и изхвърлете всички, които са повредени или имат меки петна, които показват гниене.\nНапълнете кутия или торба със сух торфен мъх. Подредете луковиците в кутията, така че да не докосват магазин на хладно и сухо място с температура 55 градуса F до пролетното засаждане.\nПроверявайте луковиците два пъти месечно за признаци на гниене или заболяване. Изхвърлете всички засегнати луковици, така че здравите крушки да не бъдат засегнати.\nПочистете излишната почва от луковиците, след това ги поставете на вестник в сухо помещение, далеч от пряка слънчева светлина.\nПроверявайте луковиците два пъти месечно за признаци на гниене или заболяване.\nГледай видеото: Lily Bulb Sprouting and Uncoiling Leaf (Ноември 2021).\nCopyright 2021 \_ Как да съхранявате луковиците на Calla Lily...