чужбина | MARTIN EMILOV's Blog\nAll posts tagged чужбина\nPosted by Мartin Emilov on 29.04.2018\nPosted in: ЕКСКУРЗИИ, ПЛАНИНИ.\tTagged: върхове, езера, екскурзии, екстремно, залез, изкачване, лято, планини, река, чужбина.\tВашият коментар\nЧетвъртият ден от семейната екскурзия беше посветен на символът на Алпите. Най-разпознаваемият алпийски връх навсякъде по света, благодарение на характерната си пирамидална форма, получена вследствие действието на природните сили в продължение на милиони години. Навярно всеки си спомня как когато ни караха като деца да нарисуваме планина всички (или поне по-умните от нас с вече развито асоциативно мислене) изобразявахме върху листа профила на Н.В. Матерхорн. Няма да обяснявам защо слагам Негово Величество пред името, а ще пожелая на всеки да се убеди лично с очите си. Този ден трябваше да се докоснем до истинската магия на Швейцарските Алпи – тази величествена планина, подбуждала няколко столетия подред знайни и незнайни планинари, катерачи и обикновени люде да дръзнат да вкусят от предизвикателството, което за съжаление много често е завършвало със смърт. Май започнах доста страховито и обезкуражаващо… Нека да се коригирам. Моята идея изобщо не беше да се пробвам с върха. Напротив – все още не бях достигнал това ниво на дързост. Исках просто семейно да се насладим на красотата му отблизо, а аз да направя една аклиматизационна разходка до хижата на ръба, която да ми послужи като стабилна загрявка за плануваното изкачване на Брайтхорн следващия ден. С други думи нямах някаква ултимативна цел, а по-скоро ориентировъчна. Затова и предната вечер прекалено много се успокоих. Хапнахме, пийнахме и заспахме на територията на Италия. И както досега всичко вървеше по план и дори по-добре – ставахме винаги по-рано от предвиденото – изведнъж в един от най-важните дни си поспахме до 08:30. Закусихме и тръгнахме на север от Domodossola. След по-малко от половин час минахме в Швейцария. Разбира се изобщо нямаше да усетим, че сме на територията на друга държава, ако не бяха табелките отстрани и останките от граничен пункт, на който все пак има дежурни, но изобщо не те гледат. И защо – като навсякъде има камери. Хората са си решили всички проблеми, а и за туристите е по-добре да не виждат полицаи на всяка крачка. Ще имате това „удоволствие“ само ако прегрешите. 🙂 Започна стръмно изкачване из прохода Симплон (да не се чудите – италианците му казват Sempione). Много завои, много коли и камиони, движението започна да върви мудно. Предварително бях изчислил 2h път до Теш, горе-долу толкова даваше и GPS-a. Стигнахме до връхната точка на прохода (2005м) и също както миналата година имаше облаци, така че не можахме да зърнем заобикалящите от всички страни четирихилядници. На всичкото отгоре духаше доста силно. Спряхме да пусна една вода (стимулиран и от сутрешното капучино) и да направим смяна на шофьорите. Надолу подкара баща ми, но скоро трябваше да спрем в дълга колона, поради ремонт на единия тунел. Имаше светофарна уредба и нямаше как. Знаех, че още щом стъпим на швейцарска територия трябва да забравим за българския манталитет. Съответно нататък трафикът се забави допълнително от струпаните превозни средства. В един момент слязохме от прохода, подминахме град Brig и се качихме за кратко на магистралата, изградена в долината на река Рона. Само след няколко минути влязохме в градчето Visp, където се отклонихме на централното кръгово движение в посока юг към високата планина. Долината беше доста дълбока, а заобикалящите склонове стръмни, така че все още не се виждаха мечтаните обекти. Не за дълго обаче – някъде по средата на пътя в далечината пред нас изникна масивът на Брайтхорн. Просто посоката на върховете и географските особености на района са такива, че логично той се показва първи, заради директното си направление на юг, докато Матерхорн остава скрит зад завоя на югозапад. Стигнахме до Tasch, където оставихме колата на подземния паркинг, направихме преразпределение на багажа (за да не мъкнем всичко из града) и отидохме да си вземем билети. (Правя уточнението, че целият район на Цермат е car free zone и най-лесният начин за достигане е чрез влака). С влизането в гарата видяхме как машината потегля. За щастие на таблото светнаха 15‘ до следващия влак и се успокоих. Имахме достатъчно време да разгледаме триизмерния макет на планината в чакалнята и горе-долу да се ориентирам с какво точно ще си имам работа следващите два дена. Ето че дойде и нашето влакче и след 10‘ бяхме в един от най-известните алпийски курорти – Zermatt. Хотелът ни беше само на 5-6 минути от гарата, но тъй като всичко е застроено нагъсто трябваше да се лутаме малко между сградите, докато го намерим. Благодарение на навигацията се ориентирахме бързичко. Хотелът беше до реката и с гледка към върха (естествено). Тук вече изтръпнах целия, защото за първи път видях със собствените си очи Матерхорн.\nМатерхорн, гледка от Цермат – Matterhorn, view from Zermatt\nПри все че през последните седмици бях гледал и изчел много за него, редовно отварях уеб камерите и какво ли още не, нищо не можеше да се сравни с гледката на живо. Така величествено се извисяваше над долината, че за пореден път осъзнах, че ‚размерът има значение‘. 🙂 Замислих се всъщност какъв прецизен баланс създава планината у човека – всеки път когато я видиш отблизо разбираш колко си малък де факто, а когато след това изкачиш някой връх самочувствието ти нараства многократно, само за да осъзнаеш още следващия път колко си нищожен и така нещата продължават да се повтарят. И тъкмо тази вълшебна цикличност (за разлика от порочните кръгове на патофизиолозите) те държи жив и зареден на максимум. Излятото количество адреналин в кръвта ми замъгли останалите мисли, нахвърлях багажа във фоайето на хотела, разбрахме се набързо с момичето на рецепцията, оставих нашите и потеглих нагоре. Стратегически нарамих пълната раница (с по два чифта от всички видове дрехи и инструментариума), за да може гърбът ми да свикне с товара и на следващия ден да ми е по-леко. Пресякох реката по първия възможен мост, за да имам постоянна гледка към върха и тръгнах по източната крайбрежна улица. През цялото време се наслаждавах на красотата и спокойствието в курорта, което до голяма степен се дължеше на забраната за автомобили. Вместо това навсякъде обикаляха електромобили – такситата, линейките и дори шибаните боклукчийски коли. Точно както каза мацката от хотела след 15‘ бях на долната лифтова станция на Матерхорн Експрес (1600м). Взех си билет и се настаних в една кабинка. Не след дълго лифтът преодоля стръмния склон и пред погледа ми изскочи характерната остра пирамида на Матерхорн и по-конкретно известният североизточен ръб Hornli, образуван от събирането на източната стена и страховитата северна стена. Така се захласнах, че през цялото време устата ми беше широко отворена и не се наложи да използвам допълнителни прийоми, за да поддържам налягането от двете страни на тъпанчевите си мембрани еднакво. Не си спомням и колко точно се движеше лифта – приблизително 20-ина минути. За да изляза в крайна сметка на Черното езеро – Schwarzsee (2583м), откъдето започва и официалният маршрут за изкачване на Матерхорн. По същата пътека преминаваше и моят маршрут до ориентировъчната ми цел Hornli hut на 3260м. Почти 700м денивелация като за загрявка не е зле. „А утре трябва да туря още 1000 отгоре и те така“ помислих си. Преди да стартирам направих една панорама на върха, заедно с пътеката и Черното езеро.\nМатерхорн и Черното езеро – Matterhorn and Schwarzsee\nЗапочнах да се стягам – съблякох се по тениска, намазах се с крем, разтегнах щеките, сложих очилата и се изправих. В този момент четирима испанци ме наобиколиха и ме помолиха за снимка. Щракнах им няколко и на свой ред поисках да ми върнат жеста.\nМоя милост под Матерхорн\nВ самото начало до лифтовата станция беше спрян и хеликоптерът на спасителната служба – елегантен като всичко останало в Швейцария. Всичко беше готово и тръгнах нагоре. Часът приближаваше 13:00, с което разбрах, че най-вероятно няма да успея да стигна до хижата. Това означаваше по 2h в посока, което съобразено с изкачването и снимките правеше максимум 2h 15’ нагоре. Започнах да се ядосвам, че не се събудих по-рано тази сутрин и да се опасявам, че допълнителното забавяне на прохода ще ми изяде главата. Настроението ми леко се разведри в момента, в който изкачих първия склон и се доближих още малко до Матерхорн.\nМатерхорн, ръбът Хорнли – Matterhorn, The Hornli Ridge\nОще повече, че в този момент същият се беше отървал (макар и за кратко) от почти постоянно облизващите го облаци. Нещо, което си има своето просто обяснение предвид релефа, изпъкването (или ако трябва да съм максимално коректен проминенцията), движението на въздушните маси и т.н. Същото впечатление ми направи завихрянето на облаците около стърчащия първенец на Олимп. У нас също така има няколко подобни примера, да кажем Вихрен. Надъхан още повече захапах стръмната пътека и продължих. Разбира се на всеки 5‘ спирах да правя снимки. Просто във всеки ракурс върхът се представяше в различна светлина и разкриваше нови детайли. След 1h ходене (горе-долу по средата на разстоянието от езерото до хижата) излязох на прословутата рампа – стабилна метална платформа с няколко чупки, достатъчно широка, за да се разминат двама човека, която подсича отвесните скали и извежда до следващия завой на пътеката. След още няколко завоя излязох на ръба, който е директно продължение на североизточния ръб Hornli. Вече бях преминал границата от 3000м и затова трябваше за втори път да се намажа със слънцезащитния крем. Преди да сложа очилата теглих няколко снимки, защото позицията разкриваше невероятни гледки във всички посоки. Първо направих една 180-градусова панорама, за да хвана Матерхорн, масивът на Брайтхорн, връх Лискам и първенецът на Швейцария Дюфур, застанал подобаващо в края на веригата на юг. А в нозете им се намираше вторият по големина ледник в Алпите – Горнер.\nПанорама на Матерхорн – Panoramic view of Matterhorn\nПосле се обърнах към поредицата от върхове на север и няколко млечно бели ледникови езерца под тях, подхранвани от топенето на ледника от северната страна на Матерхорн.\nНа север от Матерхорн\nНакрая концентрирах вниманието и фокуса на апарата си върху целта ми за утрешния ден – Брайтхорн. Виждайки ледената шапка на върха леко се респектирах, но в никакъв случай това не можеше да ме откаже.\nБилото на Брайтхорн – The Ridge of Breithorn\nТака че отново се съсредоточих върху остатъка от днешното си занимание. Предстоеше ми най-равната част от пътеката – непосредствено до ръба, а след това и подкачване по скалите под хижата. Започна да духа доста силно и се наложи да слагам анцузната фланела. Включих на по-горна предавка и дръпнах бързо по равното, за да може след минути пред мен да се открие Матерхорн в целия си блясък от малко по-различен зрителен ъгъл.\nМатерхорн – Matterhorn\nПоследната вдъхновяваща гледка от подобен калибър беше в Доломитите. Вече виждах хижата. Стигнах до основата на скалите, за които беше закрепена метална стълба. Отгоре слизаха последните хора. Погледнах часовника – 15:15. Това означаваше, че съм се качвал 2h 15’, а надолу ми оставаха 1h 45’ до последния лифт. Ядосах се, защото знаех, че съм само на 10‘ от хижа Hornli и въпреки това няма да я стигна. Присвояването на още малко време за изкачване застрашаваше сериозно пътя надолу. Един-единствен ден трябваше да стана по-рано и не го направих, мама му стара… Овладях се и погледнах ситуацията от добрата страна – ще сляза спокойно и ще съхраня допълнително сили за утре. Така и направих. Дори на връщане имах възможността да спирам по-често и да се наслаждавам на заобикалящия пейзаж. Почти всеки път поглеждах и към Брайтхорн и му се заканвах.\nБрайтхорн – Breithorn\nСлязох до горната лифтова станция за 1h 30’ и започнах да се чудя къде да убия 15‘. Отидох до едноименния хотел-ресторант над Черното езеро, взех си един сладолед и с огромно удоволствие седнах да го изям на една маса с гледка към Матерхорн. Подухваше приятно като за тази височина, а слънцето припичаше. Наближаваше 17:00 и хората се ориентираха към лифта. Качих се в една кабинка заедно с група немскоговорящи възрастни хора. Надолу просто мълчах и премислях какво съм направил и какво ми предстои. Дори душманското секнене като каруцар на едната баба (представителка на иначе възпитаните и давани навсякъде за пример германци) не можа да ме впечатли толкова. 😀 Със слизането от лифта отидох директно в съседния спортен магазин, за да си взема пикел под наем. Моят приятел И.Й. (председателят на ‘Организацията на ековандалите в България‘) ми беше предоставил неговите котки, така че да съм екипиран изцяло. (За щастие всички артикули под наем тук са по 10-ина CHF на ден и няма никакви депозити, за разлика от нашите прехвалени магазини за екипировка, които даже не заслужават да им споменавам имената). Пресякох реката и се отбих в парка в горния край на Цермат, където имаше няколко дървени шезлонга, ориентирани по посока на върха, за който всички са дошли.\nНаправих няколко снимки, след което изчаках една двойка да стане и доволно се излегнах за няколко минути. Само бирата ми липсваше в този момент, за да може щастието да е пълно, но и това щеше да дойде по-късно вечерта. Надолу вместо крайбрежната улица хванах горната, т.е. централната търговска улица на Zermatt и след мъничко бях на площада пред църквата Свети Мавриций.\nЦърквата в Цермат – St. Mauritius Church in Zermatt\nСеднах на една пейка, свалих тежката раница, обадих се на нашите да дойдат и останах да ги изчакам. След като се събрахме обиколихме по магазините, взехме сувенири и шоколади и се върнахме в хотела. Разказах им къде съм бил, показах им няколко снимки, а те ми се похвалиха, че са обиколили целия курорт надлъж и нашир. Тъкмо преди да сляза за вечеря забелязах, че около върха обикалят малки облачета, оцветени в червено от залязващото слънце. Докато се приготвя с фотоапарата и всичко угасна. Вълшебният миг наистина е само миг и този път го изпуснах…\nМатерхорн по залез – Sunset over Matterhorn\nВече минаваше 21:00 и бях изгладнял като вълк, така че се изстрелях в ресторанта, където си направихме подобаваща вечеря. А най-хубавото беше бирата. И то не каква да е, а местна бира Zermatt, на чийто етикет гордо стоеше Matterhorn. Хапвахме и пийвахме спокойно, а през прозореца надничаше Негово Величество. Накрая разчистих масата, за да щракна една снимка на бутилката на фона на истинския красавец. Намигнах на сервитьорката и на полунемски-полуиталиански поръчах десерт. Тази гледка трябваше да се почерпи е една страхотна панакота. Качих се в стаята и дълго време съзерцавах светлия силует на върха на фона на осеяното със звезди небе. Казвам ‚съзерцавах‘, защото нямах статив та да снимам, оти много тегне тая гад. Две кила желЕзо по-малко и останах без нощни снимки, да му се не види… Но пък гледката, запечатана в ума ми, никой не може да ми я вземе. Заспах доволен и спокоен, без да мисля много, че утре ме чака реално най-голямото ми изпитание до момента – изкачването на четирихилядникът Брайтхорн.\nPosted by Мartin Emilov on 18.03.2018\nPosted in: ЕКСКУРЗИИ.\tTagged: екскурзии, лято, море, чужбина.\tВашият коментар\nСемейната екскурзия за 2017-а година. Или по-скоро трябва да кажа ‚Голямата екскурзия за 2017-а‘. Поводът беше 50-годишнината на майка ми. За юбилея на баща ми обиколихме Австрия и Германия, затова сега логично беше да вдигнем едно стъпало нагоре. Решението беше единодушно – Швейцария и Италия. Още повече, че през последните години се разходих доволно из тези територии и реших, че е уместно да покажа и на нашите някои интересни места. Лично аз имах и една допълнителна цел – да вдигна височинния си критерий. От 2013-а насам натрупах опит по трихилядниците и достигнах до момента, в който трябваше да преместя погледа си по-нагоре. Едва ли има по-подходящо място и изобщо олицетворение на съвършенството в Европа от Швейцарските Алпи. Всички мои приятели планинари и фотографи ще се съгласят, че когато ни караха да рисуваме планина в детските години всички до един представяхме методично профила на Н.В. Матерхорн. Чудите се защо слагам Негово Величество пред името – ами идете и ще се убедите със собствените си очи! Разбира се, че Матерхорн беше една от основните ни дестинации. А другата (моята конкретна височинна цел) беше четирихилядникът Брайтхорн. Дотук добре за мъжете, но майка ми не можеше да бъде изкушена само с тия „чукари“. Затова добавихме към списъка Венеция, Милано, Женева и Италианските езера за цвят. А като черешка на тортата оставих Доломитите. И така след близо едномесечни усилия – включително дълги чертежи и сметки по нощни дежурства – планът за екскурзията беше готов до последния детайл. Пуснах си голяма отпуска и отпрашихме. Само че… първо за Франция с майка ми. Започнахме лятото с едноседмична разходка на Френската ривиера. Дали се казва празнуване на юбилей – 6 месеца и в 4 държави… Та, единственото лошо в цялата работа беше, че се натоварихме доста. Само 36 часа след като се бяхме върнали от Франция трябваше да тръгнем за Швейцария. Това означаваше половин ден почивка и придвижване до Белоградчик, за да можем да минем по-бързо границата на следващия ден.\nЕдин час по-рано (в 7:00 вместо в 8:00) баща ми ни събуди с идеята да тръгнем възможно най-рано, защото ни предстояха 900км до Постойна. Закусихме, натоварихме багажа и наистина уцелихме джакпота – на нашия пункт минахме за 10-ина минути. Като си представих какво чакане щеше да е на Калотина и ми стана едно такова хубаво. Може би благодарение на младите полицайки и митничарки в Сърбия или на факта, че по някакъв начин съдбата е решила, че трябва да съм симпатичен на дамите. 🙂 Подкарах смело напред и километрите започнаха да се нижат. Със самочувствието на добри шофьори нямахме притеснения, че ще се справим (особено след моите 1100км без почивка миналата година до Италия). Така че като изключим малката спирка за обяд изобщо не сме се бавили и с по две смени с баща ми успяхме да вземем територията на три последователни държави за под 10 часа. В последните километри дори стана още по-интересно, защото според GPS-а имахме шанс да хванем пещерата Постойна яма. Ако наистина станеше, щяхме да имаме голямо предимство за утрешния ден. Само че когато нещата са перфектни не е интересно – срещу нас се движеше настъпателно страшна буря. Още след разклона на Любляна видяхме какво ни очаква – черна завеса, която се носеше със завидна скорост и метежна мощ. Само след минути ни запука жесток дъжд. А пък нали все забравяме да сменим гумите и бяхме със сликовете… Ето това се казва адреналин на пътя! Представете си какво е да караш на магистралата с 60 км/ч и чистачките да работят на 4-та степен. Оказа се, че и джиповете в лявата лента нямат много кураж. Единствените смелчаци бяха тираджиите. От тук насетне времето за достигане до целта започна прогресивно да нараства, а нашето вълнение обратно пропорционално да намалява. Шашнах ли ви с позабравена математика? Абе иначе казано – „Положението направо си е*а майката“. Тази невероятна обсада продължи около час и едва на няколко километра преди Постойна започна да отслабва. Съответно баща ми засили и успяхме да стигнем на паркинга пред пещерата в 17:50. Оставаха 10‘ до последното влизане за деня, а нито бяхме облечени, нито имахме билети. Познайте сега кой е бил лекоатлет навремето. 🙂 Както си бях по къси панталонки се изстрелях от колата с чадър и трябваше да прекося огромния паркинг, за да стигна до касата. Първо взех билети и едва тогава попитах мацката има ли време. На връщане се разминахме с нашите, дадох им билетите и ги инструктирах да задържат опашката. През това време трябваше да се облека и да изровя фотоапаратите, а на всичкото отгоре да закача и широкоъгълния обектив. Как точно съм се облякъл не знам, но чак на входа на пещерата се погледнах и се засмях – светлоотразителна тениска, елегантно сако и отгоре дъждобран на фона на къси дънкови панталони… Важното е, че хванахме последния влак за Postojnska jama. ‚Последният влак‘ в преносен и в буквален смисъл, защото пещерата е огромна и до същината се пътува 15‘ с влакче. На места тунелът беше толкова нисък и осеян със сталактити, че ме хвана страх. Успокоих се при вида на двуметровия словенец на седалката пред мен и си казах „Като му хвръкне главата на тоя – тогава ще се притеснявам“. 😀 Стигнахме до края на линията и слязохме. От тук се разделихме на групи и тръгнахме с водачи. Ние се присламчихме към словенската група. За човек, който знае добре сръбски няма почти никакви затруднения – разбира се на 90%. Самата пешеходна обиколка трае около 50‘, в които се насладихме на най-различни форми. Специално за мен най-интересни бяха т.нар. ‚спагетени сталактити‘ – множество тънки образувания, висящи от тавана. Направих няколко снимки, които не са с голяма фотографска стойност, а само за спомен. Но едно е сигурно – пещерата е огромна и си заслужава! На връщане отново взехме влакчето. Пред пещерата си направихме по някоя снимка и разгледахме магазина за сувенири. Намерихме апартамента, който си бяхме резервирали и се настанихме. Излязохме да си купим ядене и вечеряхме вкъщи. Изморени от дългия преход и финалните усилия си легнахме рано с ясното съзнание, че имаме повече от 2 часа преднина за следващия ден. Още 2 часа във Венеция никога не са излишни.\nКогато човек е изморен си ляга рано, а когато си легне рано – става рано. Биологичен часовник. Събудих се 1 час по-рано от предвиденото. Както ни беше тръгнало късметлийски реших да не губим преднината и на бърза ръка събудих нашите. Имахме достатъчно време и затова отскочихме до замъка Предяма или както е известен Predjamski grad, който представлява красив ренесансов замък, изграден във входа на едноименната пещера.\nЗамъкът Предяма – Predjamski grad\nТова беше бонус към списъка със забележителности, който не беше плануван първоначално. След като загубихме известно време тук се насочихме по магистралата към Италия. Не след дълго вече бяхме на Ботуша. Оказа се, че част от магистралата е в ремонт и леко надхвърлихме разписанието. Малко след пладне бяхме във Венеция. Този път минахме по моста откъм континенталната част. Загубихме още половин час, докато се въртим за свободно място на някоя от огромните паркоплощи около жп гарата. Имах чувството, че целият свят се е изсипал тук. Взехме си целодневни билети за градския транспорт и решихме, че ще обикаляме с корабчета, за да пестим време и сили. Само преди седмица с майка ми направихме подобаваща пешеходна обиколка на Венеция и знаехме колко е изморително. От една страна градският транспорт тук е воден, а от друга досущ прилича на софийския – претъпкан, задушно и от време на време някоя бабичка те погледне лошо с мисълта ‚Абе тия младежи няма ли да отстъпят мястото си?‘. Да де, ама аз си пазя силите, защото ми оставаха само 2 дни до 4-те хиляди метра… За трети път в рамките на малко повече от година бях в града на дожите, но едва сега имах възможността да обиколя целия Canal Grande. Включително и северната част, където също има интересни църкви и хотели, а на места и атрактивни архитектурни измишльотини. Стигнахме до една от последните и безспорно най-натоварената спирка в цялата мрежа – площада San Marco. Първо отидохме да видим Моста на въздишките. След това заобиколихме Двореца на дожите и излязохме на площада, където единствената сянка хвърляше кулата пред базиликата – Campanile di San Marco.\nКулата на Сан Марко – Campanile di San Marco\nРеших, че ако остане време ще се кача до горе, ако не – пак ще трябва да идвам във Венеция. Влязохме да разгледаме базиликата Сан Марко, платихме си и за Златния иконостас. Отзад снимането е забранено, но така и така съм им дал пари, а и пред мен имаше един китаец, който снимаше на воля – възползвах се от принципа ‚стига ми да има още един‘. След което близо 10‘ не отделих очи, за да се наслаждавам на това изумително произведение, наречено Pala d’Oro, което все още не може да бъде оценено реално с безбройните си скъпоценни камъни и злато. Обиколихме внимателно цялата базилика и накрая се качихме до терасата с конете. Направихме си по няколко снимки и се обърнах към Двореца на дожите.\nДворецът на дожите – Palazzo Ducale\nВ 15:00 бяхме долу на площада, за да видим как се завъртат човечетата на стария часовник. От тук продължихме към вътрешността на града. Спряхме да хапнем в едно заведение, след което излязохме на моста Риалто, който както винаги беше отрупан с хора.\nМостът Риалто – Ponte di Rialto\nОбиколихме магазините и си взехме сувенири. Върнахме се отново при най-големия мост и взехме поредното корабче, с което да стигнем до колата. Малко след 17:00 напуснахме Венеция и се отправихме към града на Жулиета. На север от нас се виждаше единствено голяма тъмна завеса, която скриваше всичко по пътя си. Съдейки по посоката на движение заключихме, че това е опашката на циклона, който ни връхлетя предния ден. „Да му мислят в България следващите дни!“ си казах и останах доволен, че не сме там, а смело нахлувахме все по-навътре на територията на Италия. Само се надявах да се извали каквото има сега, за да нямаме проблеми последните дни в Доломитите. След малко повече от час пристигнахме право в центъра на Верона. Бързо се ориентирахме и паркирахме точно до амфитеатъра. Разбира се това беше и първият обект от нашата програма – Арена ди Верона.\nАмфитеатърът във Верона – Arena di Verona\nКакто през повечето дни от годината и в момента се провеждаха концерти и затова митичната арена беше заобиколена от всички страни с декори. Обиколихме я отвсякъде и минахме отпред да разгледаме парка на Piazza Bra. Загледах се в монумента и започнах да си мисля. Има само двама човека, които изобразяват така величествено на кон – Виктор Емануил II и Джузепе Гарибалди. Погледнах отново колко внушителна е статуята и бързо се ориентирах, че това е обединителят на Италия. Бърз поглед към GPS-a и предположението ми беше потвърдено. Поехме надолу по Via Anfiteatro и след 15‘ бяхме на другата голяма забележителност във Верона – къщата на Жулиета. ‚Голямата работа‘ – хич не ме впечатли. Най-обикновена къща, която гледана от улицата човек никога няма да каже, че е нещо особено. А пък балкончето едно такова малко, неугледно, даже леко порутено. Ама хората се избиват да се снимат на него. Вместо това аз се наредих на другата опашка, където най-настървените момци галят гърдите на статуята на Жулиета. „Бая навитаци са се изредили тука“ помислих си, като видях как светят още от другия край на улицата. 😀 Не ме впечатли много къщата на Жулиета, ама нали и ние трябваше да я видим като всички останали – да дойдеш до Верона и да не влезеш в двора на най-личната мома от онова време… Минахме през съседния площад Ербе, където се извисяваха Torre dei Lamberti. Разгледахме пазара на площада и продължихме на север към католическата църква. След още 15‘ бяхме на катедралата Santa Maria Matricolare. От тук ни делеше само една уличка до Ponte Pietra – един от мостовете над втората по дължина река в Италия Adige. Седнахме за малко на моста с гледка към двореца San Pietro по залез. Върнахме се по една от търговските улички и си взехме пици и тирамису за вкъщи, защото ни чакаше още половин час път до Castelnuovo del Garda – малко градче в непосредствена близост с най-голямото италианско езеро, където щяхме да нощуваме.\nПредварително бяхме избрали местата за спане стратегически. Само 30‘ след като закусихме атакувахме първата забележителност за деня – крепостта Rocca Scaligera в градчето Сирмионе на брега на езерото Гарда. Всичко около езерото е застроено и човек не може да разбере кога свършва едното населено място и кога започва другото. За щастие взехме кратката отсечка по успоредния на магистралата път, така че да не им пълним излишно гушите на жабарите с техните тол такси. Излязохме на дългия ръкав на север и трябваше да стигнем почти до края, за да се покаже и самата крепост пред нас.\nКрепостта в Сирмионе – Rocca Scaligera\nМинахме от другата страна да видим плажа. Езерото наистина е огромно – като море, само че вместо чист хоризонт в далечния край се виждаха Алпите. Насладихме се на спокойствието и топлата вода, след което продължихме по направление. След 1h 30’ бяхме в Бергамо, където основното ни занимание беше цитаделата над града. Първоначалните планове бяха да стигнем до горе с кола, но предната вечер видях, че има фуникуляр. Затова оставихме колата в един подземен паркинг и взехме влакчето до Citta Alta, както й казват местните. Само след няколко минути слязохме на горната станция и хванахме една от малките улички, за да стигнем до сърцето на стария град. Тук се намира катедралният храм на града Duomo di Bergamo и далеч по-впечатляващата поне с външната си фасада Basilica di Santa Maria Maggiore. Спряхме за малко на сянка, за да послушаме самодеен квартет от млади таланти, които изпълняваха класически произведения, при това на контрабаса беше една руса девойка. Разходихме се по Стария площад, заобиколен от библиотеката, историческия музей и старата кула на града. Исках да попитам един човек как да стигнем до една определена точка от стената, но тъкмо го заговорих на италиански и забравих как е ‚стена‘. Чак след като се разбрахме се сетих за трансмуралните инфаркти и се плеснах по врато – „Абе аз за какво съм учил латински, ако не да им покажа на италианците какви паразити са“. 🙂 Стигнахме до южния край на стената, където нашите изчакаха на сянка, а аз изтичах до площадката отсреща, от която се откриваше обширна панорама. Не само към целия град Бергамо, но и към агломерацията на югозапад с издигащите се Милански небостъргачи на хоризонта. Отправих поглед натам и си казах „Мдааа, това е следващата цел“. Въпреки 50-те километра разстояние ни трябваше повече от час, за да се справим с огромния трафик и невероятните пътни възли на втория по големина град в Италия, но в крайна сметка по разписание в 14:00 вече се разхождахме в центъра на Милано. Спряхме на добре позната за мен от предното ми идване начална точка – кръговото пред Замъка на Сфорците и се отправихме по Via Dante към центъра. Решихме първо да разгледаме някои от забележителностите, а после да оставим 2-3 часа за обиколки по магазините. И така ни трябваха само 15‘, за да излезем на площада пред Миланската катедрала – Duomo di Milano.\nМиланската катедрала – Duomo di Milano\nНяколко бързи снимки и изтичах да взема билети. А колко време се чака за билети – няма да коментирам. Не си спомням предния път да съм чакал толкова, но може би тогава присъствието на русата госпожица Ж. от Пловдив ме разведряваше… Сдобихме се с ценните хартийки и се наредихме на опашката. Последва щателна проверка на входа (накараха ни да отпием от водата, да не би случайно да е отрова или бомба), която при мен беше още по-настоятелна, заради фототехниката (само дето не ме съблякоха да видят къде имам татуировка) и ето че влязохме в огромната катедрала. За втори път успя да ме порази – не само с външността си, но и с вътрешните си детайли и витражите. Обиколихме я, след което се разделихме. Майка ми остана да ни чака долу (вече се беше настроила за бутици), а ние с баща ми се качихме на кулите. Обиколихме по горната част, за да се насладим на съвършената архитектура и на стотиците статуи на светци, които зорко бдяха над града.\nСветците на Милано\nОт всички страни на катедралата имаше панорамни заведения с градинки, които реших, че ще оставя за следващото си идване. Слязохме на земята, минахме бърз транзит през галерията Виктор Емануил II, за да излезем пред Миланската Ла Скала. Имахме достатъчно време, за да обърнем нужното внимание на една от най-известните опери в света – Teatro alla Scala. Минахме по коридорите, разглеждайки в захлас старите (оригиналните) афиши на най-големите заглавия в операта. Щракнахме се за спомен до избрани произведения и продължихме към черешката на тортата – зрителната зала.\nМиланската опера – Teatro alla Scala\nИзумителна зала! Представям си какво е да седнеш в ложите и да слушаш някое голямо произведение. Насладихме се още малко на атмосферата, която създава залата, дори когато е празна, след което седнахме пред паметника на Леонардо да Винчи. И неусетно дойде време за магазините. Ествествено бяхме дошли да вземем подарък на майка ми за юбилея. Аз също се надявах да добарам нещо, особено след като миналата година обиколих всичко и така и не си харесах. Повече от час зяпахме бутиците в галерия Виктор Емануил II. Майка ми не си хареса нищо конкретно, затова пък аз се сдобих с жестока вратовръзка. Времето ни в Милано изтичаше, а имахме да видим още една забележителност – зелените небостъргачи в северната част на града, така че се върнахме обратно по Via Dante, където в един от последните бутици майка ми си хареса страхотни червени лачени обувки. В крайна сметка изпълнихме една от основните задачи на екскурзията. 🙂 Доволни и предоволни отидохме да се щракнем с фонтана пред Замъка на Сфорците. Взехме колата и се насочихме на север към Bosco Verticale – два небостъргача, покрити отвсякъде с растителност и разминаващи се балкони. „Ей, ама това архитектите са по-щури и от докторите“ помислих си.\nЗелените небостъргачи – Bosco Verticale\nРазгледахме ги от всички страни, снимахме се и напуснахме Милано. Очакваха ни близо 2h път до Domodossola, градчето със следващата ни нощувка. Бяхме си избрали един хотел в покрайнините, така че на следващия ден директно да се качим на главния път и да атакуваме Швейцария и по-конкретно Матерхорн.\nPosted by Мartin Emilov on 25.01.2018\nPosted in: ЕКСКУРЗИИ.\tTagged: екскурзии, море, пролет, река, чужбина.\tВашият коментар\nУвертюрата на летните ми приключения за тази година. Или малка екскурзийка преди голямата семейна екскурзия. Идеята беше да спра (поне за малко) да водя момичета по екзотични острови и да обърна необходимото внимание на майка ми, която имаше голям повод за празнуване – 50-тата си годишнина. Реших, че Френската ривиера е подходящо място за случая. В допълнение имахме и Венеция и Флоренция… Този път искрено се надявам да бъда максимално лаконичен, за да не си товаря мозъка в 40-градусовите жеги, а и поизцеден от пътешествия продължавам да редувам през ден работа, през ден басейни.\nДен преди отпътуването дадох и последното си дежурство за месеца, така че на сутринта ми оставаше само да опаковам предварително подредения багаж и да поемем към едни по-привлекателни географски дължини. Автобусът беше почти пълен, шофьорите веселяци, а екскурзоводката отново млада. Какво по-хубаво начало от това? Пътят на запад премина в стандартното висене по границите и периодично спиране за почивки. За мен беше до болка познат, след като последните години доста пъти го обхождах, включително и като шофьор. Ето защо проспах огромна част от него, още повече и с насложената умора след нощното дежурство…\nРано сутринта в 08:30 бяхме на Punta Sabbioni, откъдето взехме корабче и се пренесохме директно на прочутия площад San Marco. Точно както и миналата година при екскурзията до Италия. Тъй като там съм описал подробно всичко, тук ще прескоча уточненията. До обяд вървяхме плътно с групата – Мостът на въздишките, Дворецът на дожите, базиликата Сан Марко и накрая мостът Риалто, който тази година зърнах в пълния му блясък.\nОт тук нататък аз влязох в ролята на екскурзовод, за да покажа на майка ми цялата красота на Венеция. Поехме към вътрешността на островите, за да минем през всички църкви и магазини, които си бях набелязал при предишното идване. В заведението срещу „Червената църква“ взехме по пица и сладолед, след което продължихме с разходката. Направихме обиколка по външния кръг по посока обратна на часовниковата стрелка, за да стигнем до най-южната част на основните острови, белязана от издигащата се базилика Santa Maria della Salute. Тук направихме малка почивка на стълбите пред църквата, където по традиция се събират хората, за да отдъхнат, както и талантливите млади художници, фотографи, артисти, за да черпят вдъхновение от насрещния пейзаж. Заобиколих от другата страна, за да направя няколко снимки и даже успях да се заплесна по две полякини, така че не усетих кога е минал повече от половин час, с което дадох достатъчно време за почивка на майка ми, за да не я изтормозя още от първия ден. 🙂 Защото ни предстоеше обиколка по вътрешния кръг до Сан Марко. Минахме по моста на Академията и се забихме в централните улички на Венеция. Местното градоустройство се оказа единственото спасение от неумолимата жега, въпреки че влажността на въздуха не беше на същото мнение. Имахме предостатъчно време, за да разгледаме на спокойствие всички магазинчета за сувенири и модни бутици. Не успяхме да си харесаме нещо конкретно, затова оставихме този избор за Милано малко по-късно същия месец. Вместо това взехме по още един сладолед и седнахме да се насладим на приятните звуци на площад San Marco срещу едноименната базилика. В 16:00 бяхме и на точното място под кулата на сянка, за да видим как се въртят човечетата на стария часовник, за да ударят 4 пъти камбаната. За 7 часа направихме почти всичко, което можеше да се направи във Венеция, а ако все пак имаше още нещо – го оставихме за следващата седмица, защото семейната екскурзия щеше да започне отново на това приказно място. Първата нощувка беше в околностите на Тревизо в един спокоен хотел. Бяхме доста изморени за обиколки, затова слязохме в ресторанта и си направихме хубава вечеря с червено вино и местни специалитети.\nПо-голямата част от третия ден премина в пътуване, защото трябваше да прекосим цяла Северна Италия, за да навлезем във Франция. Съответно проспах почти целия участък. Събудих се едва когато минавахме покрай Генуа и зърнах най-голямото италианско пристанище. От тук поехме по магистралата, която заобикаля Лигурската ривиера, по-известна като Цветната магистрала (за голяма радост на дамите в автобуса). Аз не се впечатлих особено от безбройните китки и отново задрямах, докато екскурзоводката не обяви по микрофона, че подминаваме Ница и след мъничко ще сме в Кан. Точно така и стана – не след дълго слязохме от магистралата и след няколко кръгови движения (всяко едно от които уникални със своите фонтани и палми) се включихме в лабиринта от малки еднопосочни улички на един от най-известните фестивални градове в света. Изсипахме се дружно на площада пред общината и тръгнахме на малка обиколка – градината на общината, църквата, пристанището и накрая завършихме с това, за което всички туристи идват в Кан – фестивалният дворец. Всеки се снима на червеното килимче и се пръснахме в различни посоки. Имахме 2 часа свободно време и решихме да ги уплътним с разходка по крайбрежния булевард Кроазет (ще ме извинявате, ама изобщо не ми се занимава с тъпите словосъчетания на франсетата и затова ще си пиша на български). Булевардът беше осеян от край до край с известни хотели, лъскави заведения и палми. И рускини, да не забравя… През 2-3 минути се мяркаше по някоя спортна кола, карана от пенсионер с млада булка до него (както повелява традицията). Привечер потеглихме от Кан и се настанихме в един от централните хотели в Ница, където бяха следващите ни две нощувки.\nТози ден беше изцяло посветен на Ница. След закуска излязохме групово на пешеходна разходка. Някои дами се бяха пременили като за Лазурния бряг, включително високи платформи, но скоро осъзнаха, че няма да го бъде. Започнахме обиколката от Руската православна църква Свети Николай. От тук по булевард Гамбета слязохме до крайбрежния булевард Променад дез Англе. Още един типичен за Френската ривиера булевард – световноизвестни хотели, високи палми, пълни плажове и нещо, което леко ме разочарова – водата на Лазурния бряг изобщо не беше толкова синя, колкото се представя по разни брошури и реклами. Навсякъде обаче имаше спортуващи хора – тичащи, скачащи, с ролери и т.н. В самия край завихме покрай градината Албер I, в която беше разположена сцената за провеждащия се по същото време джаз фестивал и дори някои вече репетираха. Минахме през площад Масена и се насочихме към Цветния пазар. Тук екскурзоводката Н. ни даде малко свободно време, което уплътнихме с избиране на сувенири и хапване на пресни плодове. В уречения час се събрахме на сянка пред сградата на Художествената галерия, откъдето поехме нагоре към крепостта над града. За щастие на всички ни (поизморени от досегашната обиколка в жегата) имаше асансьор, който ни изведе директно на върха на хълма, откъдето се откри гледка към цяла Ница. Това беше и последната спирка за групата, след което имахме свободно време. Двамата с майка ми обиколихме красивата градина на хълма и хвърлихме поглед към всички части на града. Все пак ще сложа една снимка на „прословутия“ Лазурен бряг, за да може човек лесно да направи сравнение с далеч по-сините заливи на Лефкада и Закинтос например. Сега да не вземат да им пораснат много ушите на гърците, щото и те си имат бая трески за дялкане, но на черното не можеш да кажеш бяло…\nКрайбрежието на Ница\nСлязохме отново в града, минахме по малките улички до Операта и излязохме на площад Масена. Тук обядвахме в един ресторант с невероятни морски дарове и салати, след което се повъртяхме малко в центъра, който и в най-горещите часове на денонощието е препълнен с хора. Най-голямата атракция за децата (а покрай тях и за младите майки) беше Водното огледало – огромна площадка в съседния парк с няколко фонтана, които покриваха повърхността с тънък воден слой, така че се получаваше невероятен огледален ефект (разбира се само в малкото моменти, когато тичащите пишлемета не шляпаха упорито наляво-надясно). Хванахме на север по булевард Жан Медсан, минахме покрай централния мол и катедралата Нотр Дам и се прибрахме в хотела. След кратко освежаване слязохме отпред, където беше срещата за желаещите да посетят Антиб следобед. Всички бяха точни и потеглихме по крайбрежния път към пристанищния град. Тук направихме кратка разходка от пристанището до вътрешността на стария град, обграден с крепостна стена, както повечето градове-музеи по Средиземноморието. Минахме покрай Катедралата и Музея на Пикасо и завършихме на градския пазар, където в дъното се намира Музея на абсента. Екскурзоводката попита има ли желаещи (въпросът беше реторичен) и всички се спуснахме към подземията. В мазето ни беше демонстрирано как точно се е правила и консумирала тази интересна напитка, а също разбрахме, че Пикасо заедно с неговите дружки са се натрясквали с по 2-3 литра зелен елексир редовно. Сега разбирате ли как се ражда изкуството и защо неговите картини са такива? 😀 Направихме си по някоя морска снимка и се върнахме обратно в Ница. Въпреки умората с майка ми се пременихме и излязохме на вечеря в центъра, където вече изобилстваше от цветна феерия и леко подпийнали, но за сметка на това гръмогласни английски туристи. Имаше и доста хубави млади французойки, но както пееше Стефан Данаилов „български не знаеш, с френския съм в мрак“… Така хубаво хапнахме, че ми се приспа и заминаха всякакви мисли за джаз, дискотека и тем подобни. Реших да запазя някакви сили, защото на следващия ден ни чакаше перлата на Френската ривиера – Монако.\nСлед закуска потеглихме към черешката на тортата за тази екскурзия – Монако. По пътя имахме кратка спирка в малко градче с една от най-известните парфюмерийници в Европа, където имахме възможността да се насладим на най-различни аромати, да разгледаме музея, включително и да надникнем в стаичките, където се творят тези малки, но скъпи шишенца с благоуханни миризми. Накрая си взехме сувенири и продължихме по направление. Само след минути бяхме на територията на малкото княжество. Тъй като не бяхме нито граждани, нито поданици, трябваше да си платим чек пойнт-а за туристи и едва тогава нахлухме смело в двора на принца. Като казвам „двора на принца“ имам предвид буквално. За отрицателно време бяхме на Скалата или както й казват французите Льо Роше. С други думи административната част на Монако. Започнахме обиколката от Океанографския музей, който е с впечатляващи размери.\nОт тук преминахме в Ботаническата градина, която завършва на прага на Катедралата Свети Николай. Бяла спретната къщурка, само дето горките си нямат липи по тия места, та отпред стоят две палми.\nОт всички страни на градината се разкриваха страхотни гледки към останалите части на княжеството, като първото нещо, което се забелязваше навсякъде, бяха безбройните яхти. Завихме покрай катедралата и поехме по една от търговските улички, за да излезем на площада пред Двореца на принца на Монако. Наистина впечатляваща постройка. Чухме няколко интересни думи от страна на екскурзоводката Н., направихме си по някоя снимка, след което ни остана час и половина свободно време. Напълно достатъчно, за да разгледаме и да си вземем сувенири. В уречения час бяхме на мястото за среща, откъдето се натоварихме в автобуса, който ни откара в сърцето на Монте Карло – най-луксозната част на Монако. Обиколката ни тук започна от прочутата фиба на пистата от Формула 1.\nПистата от Формула 1\nДори и за хората, които не следят редовно състезанията, тръпката да стъпиш на един от най-известните завои в света е голяма. Продължихме през градините и не след дълго излязохме пред другата също толкова популярна и разпознаваема сграда – Казино Монте Карло.\nТук приключи и груповата обиколка. Повечето от жените насядаха на сянка пред казиното да си бъбрят под палмите, някои смелчаци влязоха да си пробват късмета в специалните часове, в които казиното отваря за туристи, за да заложат по някоя символична сума, а аз тръгнах на обиколка. Първоначално се заложих от другата страна на площада и 20‘ чаках да хвана някое Ферари в кадър на фона на казиното, но нямах късмет – минаха повече от 10 бройки Мазерати и Ламборгини, ама тц – не е същото. В крайна сметка се отказах и минах от южната страна на казиното, където имаше страхотна градина. Към 16:00 се събрахме в автобуса и напуснахме Монако, минавайки покрай тенис кортовете, на които тренира и нашият юнак Гришо. Съвсем скоро отново бяхме на италианска територия, за да се придвижим до Монтекатини Терме, където беше и последната ни нощувка преди разглеждането на Флоренция. Бях запомнил много добре центъра на града от посещението миналата година и затова без много бавене се нагласихме с майка ми и отидохме на вечеря в познатия ми ресторант на площада с палмите. Предният път по това време вече се бяхме опознали с голяма част от групата и последната вечер си устроихме истинско парти, но този път нещата минаха по-спокойно. Разбира се нямаше как да мине без пица и вино. Опа, вярно бе – тук се пиеше лимончело…\nПоследният ден от екскурзията беше посветен на цветето на Тоскана – град Флоренция. В 10:00 започна нашата обиколка с традиционната местна екскурзоводка Й., която е просто изумителна. През по-голямата част от увода успя да ни представи колко голяма е била враждата в исторически план между Флоренция и Пиза. А пък аз си мислех, че най-яростните съперници в Италия са Милан и Интер… Тъкмо се чудех как е могла да ми убегне тази подробност миналата година, когато се сетих, че началната част от обиколката ни я представи младата дъщеря на титулярната екскурзоводка. Словосъчетанието „млада дъщеря“ хвърля достатъчно яснота по всички въпроси. 🙂 И тук както и с Венеция няма да се спирам подробно на всички пунктове, тъй като вече съм писал за тях. След беседата пред стария катедрален храм Санта Кроче, минахме покрай Музея Барджело, през квартала на Данте, за да излезем пред необятната Санта Мария дел Фиоре. За пореден път се убедих, че човек трябва да е с fish eye обектив, ако иска да направи нещо. Какви ли панорами не въртях с широкоъгълния и пак не стана това, което исках. При изтеглянето към една от главните търговски улици Via Roma успях да я хвана цялата, леко прикрита от Баптистерия.\nОт тук минахме през Площада на Републиката, пазара и излязохме на Площада на Синьорията с директна гледка към Стария Дворец – Палацо Векио.\nУдарихме на камък, защото днес не можеше да се влиза в Галерията Уфици. Жалко, защото майка ми изпусна да види събрано на едно място световното изкуство и творенията на поколения велики майстори. Груповата обиколка приключи към обяд и ни останаха 7 часа свободно време. Разбира се във Флоренция не е трудно човек да ги уплътни. Влязохме да хапнем в едно страхотно заведение, след което се насочихме към Понте Векио, където много лесно хвръкна първия час. От двете страни бутици и бижутерии, от които на мъжете направо им побеляват косите. В крайна сметка пресякохме моста и отидохме да видим Двореца Пити и Градините Боболи. Нещото, което ми убягна миналата година. Живакът близваше 40-те градуса и единственото спасение бяха петнистите сенки от дърветата в парка. Разгледахме градините, качихме се до Форт Белведере, където се намираше Музея на порцелана, след което оставих майка ми да си вземе глътка въздух до Фонтана на Непутн, а аз слязох до долния край, за да видя и другия фонтан с цветята. В тази част се намираха и дървесните тунели, които при по-подходящи условия и при наличието на някоя госпожица за модел биха се превърнали в един страхотен фон.\nГрадините Боболи ни отнеха около 2 часа, след което се върнахме през моста в центъра на града, където загубихме още малко време по магазините. Майка ми гледаше чанти и обувки, аз ризи и вратовръзки, но отново не успяхме да си харесаме нещо категорично. В крайна сметка ме грабна една карминено червена връзка с множество тъмно сини лилиуми (символ на Флоренция) и реших, че това ще бъде. Окончателният избор за подарък на майка ми си оставаше за семейния съвет в Милано. Накрая седнахме повторно в хубавото заведение, за да опитаме още някоя вкусотия. След като бяхме пробвали пиците и тирамисуто дойде ред на салатите с морски дарове и плодовете. И накрая пак ни остана 1 час да се въртим на площада, докато групата се събере. Успях да взема и една бутилка хубаво шардоне с ясното съзнание, че обиждам смъртно ревнивите флорентинци и тяхната първокласна школа по отношение на червените вина… Точно в 19:00 автобусът потегли и си взехме довиждане с Италия, само за да се върнем няколко дни по-късно. Междувременно ни чакаше изтощителен 20-часов преход до България. За щастие редовните почивки на 3 часа си свършиха работата, а на последната такава в Сърбия даже успяхме да хапнем плескавици и да обсъдим с келнера творчеството на Saban Saulic и Toma Zdravkovic.\nPosted by Мartin Emilov on 08.10.2017\nPosted in: ПЛАНИНИ.\tTagged: върхове, екскурзии, екстремно, есен, изкачване, планини, чужбина.\tВашият коментар\n30.09. – 02.10.2016.\nЧетвъртият ден от екскурзията до Доломитите и на практика кулминацията на събитията. Ако престоят в района на Tre Cime беше лиричния ни увод в тази най-красива част от Италианските Алпи, то сега ни предстоеше да се изкажем по въпроса с ясна теза, подкрепена от съответните аргументи. А именно – изкачването на трихилядникът Piz Boe. Като се споменат Алпите и първата асоциация обикновено са Швейцарските Алпи, тъй като те впечатляват със своя мащаб. Но както казва фотографът И.М. „Доломитите са тези, които впечатляват с релефа си“. И тъкмо така се оказа. Предните два дни със С.Ж. се нагледахме на какви ли не изумителни форми встрани от пътя. Просто целият район е такъв – ред масиви, ред долини, свързани помежду си с невероятни проходи (всички до един с височина над 2000м) и кеф за душата. Изборът на връх не беше труден – разположението му на високо плато с красива панорамна гледка във всички посоки беше достатъчен аргумент. Реалната денивелация на качване излизаше около 300м, но като се има предвид натоварването ни до момента и факта, че за мен всеки ден имаше допълнително по около 100-ина километра шофиране, трябваше да подходим сериозно към самото качване… По разписание сутринта станахме в 07:45 местно време и се оправихме. Отново погледнах набързо прогнозата за времето, за да преценя какво точно да взема за горе. Въпреки че го даваха категорично слънчево реших да си взема дъждобрана (защото достатъчно съм бил по планините). Улеснението ми дойде от редукцията на дебели дрехи и разбира се половината обективи – този път взех само вариото и широкия. Няколко пъти поглеждах през прозореца и видях мъглата. Точно както очаквах и предната вечер – все пак се намирахме в затворена долина – при такива условия облаците падат в ниското и нагоре става интересно. 08:30 излязохме от хотелчето и подкарах нагоре към прохода Passo Pordoi. Завой след завой се изкачвахме, но облаците продължаваха да ни съпровождат неотменно. Очевидно имаше доста дебел слой, не беше просто мъглица в ниското. Въпреки 22-та обратни завоя само след 20‘ бяхме на прохода. Лифтът всеки момент щеше да заработи. Докато се стегнем на паркинга един хеликоптер успя да вдигне гълъбите на няколко пъти, но както се убедихме тези дни това тук е съвсем обичайна гледка. Кабината побираше 55 души, но в онзи ранен час бяхме само ние двамата и техника. Човекът включи съоръжението и започнахме да се издигаме с бърза скорост. Постепенно облачният слой около нас започна да изсветлява. Моментално се сетих за абсолютно идентичното положение в Австрийските Алпи преди 3 години. Погледнах госпожицата и й намигнах ‚Приготви се‘. След няколко секунди над главите ни се подаде синьото небе, излязохме от пушилката и слънцето се облещи. Море от облаци, разбира се. Дори и техникът, който сигурен съм доста често го вижда това явление, направи няколко снимки с телефона. Излизането над облаците предизвиква у мен едно и също чувство – при все че съм го виждал не веднъж, всеки път неминуемо почвам да подскачам като малко финландче, когато му купят бомбичка с водка на пазара в Санкт Петербург 🙂 Само след малко стигнахме до горната лифтова станция на връх Sass Pordoi (2950м). Той се намираше в югозападния край на платото Gruppo del Sella, известно още като „Терасата на Доломитите“. Съвсем скоро се убедихме защо е познато точно под това наименование. Повърхността на платото беше между 2800м и 2900м, а от всички страни беше вертикално, като в отделните му краища имаше няколко върха. И от всички страни гледки към почти целите Доломити. А в този момент с облаците беше съвсем магично. Слоят свършваше на около 2800м и отгоре над морето стърчаха само най-високите зъбци. Първото нещо, което ми направи впечатление, беше челото на Langkofel, който сякаш се намираше на една ръка разстояние от нас.\nВръх Langkofel изплува от облаците\nДобре че не реших като тримата глупаци да пробвам пухкавия слой… За сметка на това започнах да се озъртам като въртоглав и да се чудя накъде първо да снимам. Другото впечатляващо нещо беше масива на Marmolada на югоизток. И макар слънцето да се беше пречнало точно насреща не се сдържах.\nМасивът на Marmolada\nЕстествено трябваше да си направя и някоя снимка на ръба. 🙂\nМоя милост на ръба\nНакрая насочих обектива и към предстоящата ни цел – връх Piz Boe.\nВръх Piz Boe\nВъв всички посоки от облаците стърчаха удивителни върхове.\nХарактерният релеф на Доломитите\nДокато се повъртим на върха стана почти 10:00. Излязоха още няколко човека. Стегнахме се за ходене и започнахме с около 20-минутно слизане до хижа Forcella Pordoi (2846м), която се намира в една цепнатина на ръба на платото. Доста интересна локализация. Минахме бърз транзит и продължихме по равната пътека напред. Тя подсичаше отляво южния ръб на платото. Веднага забелязах, че отстрани облаците правят плахи опити да прехвърлят въпросния ръб. Отделни бели пухкави късчета се провлачваха току до скалите, но високото атмосферно налягане упражняваше необходимия натиск, за да не си позволяват твърде много. У мен започнаха да се прокрадват леки притеснения относно картината на върха и дали изобщо ще има такава. Към 11:00 бяхме на последната равна част на платото, където се разделят пътеките за върха и за другата хижа. От тук насетне ни чакаше същинското изкачване. Самият връх не се виждаше, но затова пък се забелязваха пъплещите по ръба хора. Със С.Ж. решихме да използваме тактиката от Олимп и всеки да си определя темпото, така че тя тръгна първа, тъй като аз спирах по-често за снимки, а и за глътка въздух. Вече бях далече от годините, в които с нетърпение чаках да изляза на лекоатлетическата писта. А и напоследък с тези градски екскурзии… Както се казва бавно, но славно набирах височина. Границата от 3000м разбира се не се усеща отчетливо. С мен обаче нагоре напредваха все по-упорито и облаците. В един момент се появи и въже. Наистина на някои участъци имаше нужда. Не чак като на via ferrata-та нa Paternkofel, но може би като на ръба на Kitzsteinhorn, само че с по-малко сняг, а пък лед изобщо нямаше. На едно прехождане от другата страна на ръба се спрях на малка площадка, за да почина и теглих една снимка на Marmolada, преди облаците да са я скрили съвсем. Отдолу вече започваха да прииждат десетки хора. Точно според първоначалната информация очевидно имаше голям интерес към върха, тъй като е удобен и съвсем не сложен в техническо отношение. Напънах си душата и няколко минути преди 12:00 излязох на Piz Boe (3152м). Там вече имаше 10-ина души, включително и С.Ж., облечена според условията. Истината е, че не беше много студено, духаше умерено, но така или иначе трябваше да си напрая снимка по тениска и със знамето. А след това и с Metallica.\nМоя милост на Piz Boe 3152м\nСлед кратка фотосесия се облякох и седнахме на завет до станцията на върха. Намазахме се със слънцезащитен крем и се полюбувахме на гледката. След това госпожицата реши да придава леко надолу, а аз обиколих върха от всички страни. Облаците вече бяха преминали 3000м и на хоризонта изпъкваха няколко масива, сред които най-впечатляващ беше този на Marmolada. Виждаха се още няколко трихилядника, но така и не успях да се ориентирам за австрийския първенец Grossglockner, който беше на малко повече от 50км по права линия. Снимах няколко човека на скалите, метнах отново раницата и поех обратно надолу след около 30 блажени минути на върха. На слизане разбира се приложих техниката с положението за качване към ръба. На едно място здраво се олюлях на въжето, но след като поизмъчих мускулите на двете си предмишници нещата си дойдоха на мястото. По пътеката на връщане нямах проблеми. Последва финалното подкачване до горната лифтова станция и след 1h 30’ на обратно беше време за заслужена почивка. Особено след като скъсихме предварително очертаните 6 часа за върха с 1/3-та. По този повод седнахме на терасата на станцията и хапнахме по една зеленчукова супа. Тук бяха дори още по-нагли от Чимите – 7 евро, а пък резултатът изобщо не можеше да се сравнява по вкусови и естетически качества с горепосочения, но самото място беше достатъчно, за да не се кося толкова много. На всичкото отгоре се забавлявахме с група англичани на около 70-ина години, които очевидно за първи път се качваха на такава височина и се дивяха на всичко наоколо. С техния натрапчив британски акцент, естествено. А да не говорим с колко крем се бяха омазали. 😀 Поне това знаеха, а не като нашите мацки, дето ги водят на Рилските езера и после две седмици се чудят защо са като печени чушки. Заговорихме се с приятна двойка израелци, които също бяха много впечатлени от района на Доломитите и то при условие, че се връщаха от Швейцария. Разменихме си координатите (мацката каза, че сме добре дошли както в Йерусалим, така и в Тел Авив) и слязохме към цивилизацията… Минути по-късно пътувахме обратно през Passo Pordoi към следващия интересен проход – Passo Sella. Малко преди връхната точка на шосето спрях за една снимка до платното. От тук вече се виждаше връх Langkofel.\nС.Ж. още не ми беше подала апарата, когато покрай нас профуча червено ламборгини. Дори и за части от секундата брат ми би разпознал какъв модел е, аз обаче не се наемам с такива задачи. Докато отворя капачката се стрелна второ ламбо – бяло. Усетих, че става някакво шоу и не бива да го изпускам. Насочих обектива към платното и щракнах. Тъкмо успях да уловя (макар и леко размазано при тази скорост на движение) третото ламбо – зелено.\nПроходът Села – Passo Sella\nДокато погледна кадъра покрай мен профуча последното ламборгини – черно. Все едно бях шибан оператор на “Top Gear”, ебаси… Богаташите си тестваха колите по проходите. Предполагам, че изобщо не им пука какво има отстрани на пътя, просто се кефят на завоите. В продължение на няколко минути след като изчезнаха от погледа ми чувах рева от двигателите им надолу. Побързах да се върна на пътя, че както бях спрял можеше и да ме отнесе някой. След минути излязохме на прохода. От височина 2000м вече се виждаха разредените облаци, които опасваха като мистични венци околните върхове. На един завой спрях, за да снимам връх Langkofel.\nLangkofel от прохода Села\nВ ранния следобед минахме през градчето Ortisei, където щяхме да нощуваме. Оставихме ориентацията за по-късно и директно се насочихме към другата цел за деня, а именно Santa Maddalena (или Sankt Magdalena) – родното градче на Райнхолд Меснер. До там имахме около 30 км, повечето от които отново по невероятни пътища. Специално в участъка в началото на долината Val di Funes пътят по размери и заобикалящ пейзаж приличаше досущ на този в Ягодинското ждрело у нас. Тесен път, остри завои около реката и надвсинали скали. Минахме през градчето San Pietro и не след дълго се озовахме в Santa Maddalena. Първата ни работа беше да отидем до църквата. Оказа се, че точно до нея се провеждаше някакъв фест. Очевидно градчето се беше пооживило и нямаше нищо общо с онези 5 къщи, които фигурират на снимките от времето на пионера на екстремното катерене. След това отидохме до отсрещната поляна, за да се пробвам на една от най-известните фотографски позиции в Доломитите. За съжаление облаците отзад скриваха зъбците на върховете Sass Rigais и Fermeda. Така че по-скоро стана снимка за спомен, отколкото кадър, достоен за картичка. Извадих книгата на Меснер, за да си направя една снимка на това емблематично място и да покажа, че и аз като един от най-великите алпинисти в света съм точно там, където си поискам.\nВ родното градче на Райнхолд Меснер\nНаближаваше време за залез, но очевидно нямаше да излезе нищо от предварително замислените снимки. Затова изключих апарата, прибрах всичко в колата и седнах на пейката за 15-ина минути просто да се насладя на идилията в това малко планинско градче, в което хората ти се усмихват по уличките без причина и захласнато се занимават с цветята по терасите си, заобиколени от спокойствието на безбройните тучни пасища и величието на мощните върхове. Така се замечтах, че съвсем спокойно можех да си заспя на пейката, но трябваше да се доберем до Ortisei, за да си използваме резервацията. Чак когато се настанихме и видях големия апартамент (и особено ваната) до известна степен се откъснах от досегашните завладяващи гледки. Оставихме багажа и отидохме в една пицария да полеем днешния успех – в крайна сметка бяхме в Италия, макар и точно тук да се говореше основно немски. А когато се върнахме си напълних ваната и се топнах за час и половина. Как не се удавих ли? И аз не знам. 😀 Може би защото оставих кранчето леко да подава топла струйка вода или пък защото започнах да упражнявам характерните извивки от Тиролските песни. Оставихме плановете за следващия ден за утрото – нали уж е по-мъдро от вечерта. Освен това чакахме и окончателните прогнози за времето.\nСутринта решихме да си подарим половин час повече спане и станахме в 08:30. С отварянето на очите първо погледнах през прозореца към отсрещните склонове, където се предполагаше, че трябва да се намира масива на Fermeda, но всичко беше в облаци. Седнах да проверя уеб камерите и те също не бяха обнадеждаващи – от гъстата аерозолна маса почти нямаше образ. Взехме единодушно решение последната част от плана с изкачването до Seceda и разходката по ръба към зъберите на Fermeda да отпадне, тъй като се обезсмисляше при това положение. В дневния ред се обсъждаха три варианта: 1) връщане през останалите проходи, които не бяхме видели и обиколка из Кортина; 2) разходка из Венеция и 3) минаване през Австрия и отбиване на езерото Блед в Словения. След кратко обмисляне избрахме последния вариант, защото ни се видя най-съблазнителен. Събрахме си багажа, облякохме градските дрехи и след като си поприказвахме със собственичката на къщата за гости потеглихме (с нагласата за още 1300 км на връщане). Минахме по главния път през долината на река Rienza, където спряхме в едно градче, за да си купим сувенири от Доломитите. След което почти неусетно влязохме в Австрия. Казвам „почти“, защото ако не бяха предупредителните табели за винетка, за да спра, изобщо нямаше да ни направи впечатление. Минахме в покрайнините на град Lienz и не след дълго се мушнахме в тунела Караванкен, който ни изкара в Словения. Скоро след това се отбихме от магистралата и след още 6 км се озовахме на езерото Bled. Минахме набързо през градчето и се изкачихме с колата до замъка на хълма. Със слизането С.Ж. даде идея за слезем по стълбите до езерото. Надолу хубаво, ама нагоре се озорих. Поне се разходихме по брега на едно от най-известните езера в Европа. Времето рязко застудя и това беше единствената причина да не изям един сладолед в крайбрежната градина. Изпъплихме обратно до горе и госпожицата реши да си почива в колата, а аз влязох да разгледам замъка. Ако трябва да бъда честен изобщо не ми се даваха 13 евро за входа, но като видях, че ще има сватба и бързо си промених решението. Особено след като още на входа забелязах, че булката е достатъчно отзивчива и се обърна да ми позира, след като подмина около 10-ина японци с щракащи машинки и видя, че моята пушка е почти толкова голяма, колкото и на нейния фотограф. Все пак размерът има значение! 😉 Когато се качихме обаче до последната площадка на замъка горе вече духаше неумолимо и всякакви идеи за снимки пропаднаха. Включително и на професионалния фотограф. Младоженците и техните гости бързо се прибраха на топло в ресторанта под аплодисментите на няколкото туристи в кафенето отвън, които бяха загряли с бирички, така че само след минути с песните си заглушаваха официалната церемония вътре. Обиколих замъка и направих няколко снимки на езерото, макар и да не се виждаше масива на Триглав отзад. Към 17:30 потеглихме от Bled. На Ljubljana напълних резервоара до горе и след още две кратки почивки спряхме чак към полунощ преди излизане от Хърватия за дрямка. Този път си поспах още по-сладко – цели 7 часа. Направо не ми се ставаше сутринта. Но нямаше как – трябваше тепърва да минем цяла Сърбия, за да си стигнем в ранния следобед в България. Доволни и предоволни от краткото, но богато приключение в Доломитите. И най вече моя милост, защото с това ходене приключих и последния голям проект за 2016-а. След Чехия, Италия, Лефкада, Хърватия, Швейцария, Олимп, Алпите и лято на три морета вече беше време да се отдам на традиционния разврат. Та нали Студентски град кипеше от нови попълнения…\nPosted by Мartin Emilov on 15.08.2017\nPosted in: ПЛАНИНИ.\tTagged: върхове, езера, екскурзии, екстремно, есен, залез, изгрев, планини, хижа, чужбина.\tВашият коментар\n27 – 29.09.2016.\nЕдно отдавна планувано пътешествие до най-красивата част на Италианските Алпи. От няколко години мислех в тази насока. Връщайки лентата назад идеята се зароди при прехода до най-високия връх на Дурмитор по време на почивката в Черна гора преди 4 години. Именно тогава двамата с брат ми се възхищавахме на интересния релеф на планината и той подхвърли „Ти да видиш в Доломитите какво чудо е!“. Неизбежно в главата ми се загнезди тая мисъл. Постепенно в следващите години обиколих навсякъде родните планини, започнах да вкусвам и от величието на Олимп и Алпите… При ходенето ми до Италия през май 2016-а още с влизането откъм Венеция забелязах подаващите се очертания на Доломитите на север, изплуващи от маранята като озъбени акули. От този момент нататък стъпването ми в района беше единствено въпрос на време. Още с връщането от Апенините започнах да се настройвам психически и организационно за Доломитите. Дори се заформи екип от фотографи с кемпер – перфектният вариант за приключение от подобен калибър. В последния момент преди заминаването обаче (първата седмица на юни) там падна доста количество пресен сняг, за да ни развали плана. Или поне на няколко човека (двама все пак успяха да отидат). (Използвам възможността да благодаря на фотографа Р.С. за ценните съвети, които ми даде впоследствие!). Вместо планина аз се отдадох на едноседмични глезотии на един от най-красивите гръцки острови – Лефкада… До края на лятото направих още няколко удара – Олимп за втори път в рамките на 10 месеца; семейна екскурзия до Хърватия (с което завърших идеята за още едно лято на три морета); обиколка на Швейцария и разбира се обичайните малки ходения из нашите планини и по басейните. През цялото това време обаче от ума ми не излизаше едно нещо – Доломитите! Докато не дойде края на септември. Този блажен във всяко отношение период, когато обикновено се настанява някой антициклон и времето е чудесно както за ходене по високото, така и за снимки. Все още имах да използвам достатъчно отпуска и след като си изпълних дежурствата по празниците около 22-ри имах 7 дни, за да се развихря. Вариантите бяха няколко (включително нова фотосесия на остров Тасос), но след няколкодневно проучване на прогнозите и уеб камерите се спрях категорично на тази отдавна мечтана част от Италианските Алпи. Няколко седмици преди това подготвях определени хора със сладки приказки за района с идеята да събера сигурна група. Постепенно хората си променяха решението, докато накрая не отпаднаха и най-сериозните играчи. Само госпожица С.Ж. остана смела докрай. Все пак е била с мен както из нашите планини, така и първия път на Олимп и знае за какво приключение става въпрос. 😉 В крайна сметка ядрото на групата остана неделимо и решихме да потеглим към мечтите, въпреки трудностите около пътуването и резервациите, които ни изникнаха в последния момент… Така след 440 думи увод мисля, че е време да започна и самата история. На 27-ми септември по обяд тръгнахме от София. Предстояха ни почти 1300 км път и тъй като бях единствен шофьор трябваше да съм в пълна кондиция. Което означаваше без никакви изпълнения предната вечер. Едвам се сдържах – като младоженец вечерта преди сватбата. 🙂 Но целта оправдава средствата. Още на границата със Сърбия се наложи да висим повече от 1h. Разграфих си пътуването така, че да спираме на около 3 часа за почивка. И така километрите започнаха да се нижат, не един след друг, а стотици след стотици… Изобщо не усещах умора, за което разбира се трябва да отдам дължимото и на круиз контрола (нещо особено полезно на дълъг път!). Някъде към полунощ беше четвъртото ни спиране до Postojna в Словения и все още бях свеж. След 1000 км! Не след дълго влязохме в Италия. Движехме се по магистралата северно от Венеция, която дори и след полунощ си е натоварена. Към 02:00 слязохме от автострадата и се насочихме право нагоре към планината. Спряхме обаче на една бензиностанция, за да дремнем някой час, не толкова защото имахме нужда в момента, а защото в противен случай на другия ден щяхме да сме като пребити. А пък именно първия ден ни предстоеше най-голямото ходене – в района на Трите Чими или както е по-правилно Трите Зъбеца (Tre Cime)…\nСлед около 4h дрямка бях като нов и подкарах смело към високото. Пред нас се подаде и смътния силует на планината (все още едва доловим в тъмното). Точно според предварителните ми планове и изчисления в 08:00 бяхме в Cortina d’Ampezzo. „Царицата на Доломитите“, както я наричат италианците. И има защо – китно курортно градче, заобиколено от всички страни с невероятни масиви. И в четирите посоки се издигаха стени – лицата на Tofana, Cristallo, Sorapiss и Croda da Lago. На няколко места спирахме за снимки. От тук хванахме на североизток. Малко след Passo Tre Croci се откри страхотна гледка към сипеите по южната страна на Cristallo. Масивни чукари, остри игли, страшни сипеи и зелени поляни (леко пожълтяли в края на септември). Няма спор – това бяха Доломитите! Продължихме след прохода и стигнахме до Lago di Misurina. Спрях от западната страна на езерото и изтичахме за по снимка. Едно от най-фотографираните места в района, но час след изгрева контрастът беше много лош, а пък нямахме време да чакаме отражения. Най-важното нещо – напред се подаваха Трите Чими. Дори и без характерния alpenglow по изгрев гледката е достатъчна, за да ти жарне душата. Дадох газ и право нагоре. Докато стигнахме бариерата в началото на Националния парк. Взеха ни 25 евро такса. Ама какво да се прави – като сме тръгнали да гледаме един от символите на Алпите, при това под закрилата на UNESCO… Скоро щяхме да разберем, че всеки цент си е заслужавал. Още в началото наклонът на пътя стана убийствен, а нагоре започнаха да се редят завой след завой, на повечето от които човек спокойно може да си види задния номер. На едно място спряхме за снимка към Pomagagnon с все още росните зелени ливади на преден план.\nС изкачването нагоре нещата ставаха съвсем като в приказка. Десетки обратни завои, от двете страни на които се ширеха тучни ливади, по които спокойно си пасяха коне и крави, които изобщо не се впечатляваха от наклона, а от всички страни стърчаха зъбци. Ама от всички! Малко преди 10:00 спряхме на паркинга пред Rifugio Auronzo (2320м). Трябваха ни 20-ина минути да се оправим, набутахме всичко възможно в раниците и поехме по равната пътека на изток. Тук понятието „планинска пътека“ губи точно смисъла си. Дори Мусаленската пътека изглежда мижава при вида на 3,5-метровата магистрала, опасваща Трите Чими от южната страна. Да не говорим за човекопотока, който се беше изсипал на място – мало и голямо, подготвено и не чак толкова – всичко крачеше смело напред. След 20‘ стигнахме до параклиса Cappella degli Alpini (2314м). За съжаление слънцето се беше облещило точно отсреща и не си направих труда да опитвам кадър с върховете на заден фон. След още 15‘ стигнахме до Rifugio Lavaredo (2344м), където щеше да бъде първата ни нощувка. Както се вижда никаква денивелация. Настанихме се и оставихме значителна част от багажа. Моята раница обаче продължаваше да тегне стабилно. И как няма – освен суматията дрехи, които бях помъкнал, се усещаше и мощта на фотографския инвентар. Статив, обективи, филтри, челници – от всичко по много. Нали бях тръгнал с голямата торба за залези, нощни снимки… На бара имаше трима юнаци, които обслужваха гостите. Платихме си нощувката с доста резерви от тяхна страна, защото ние не искахме полупансион, пък за тях си беше загуба на 48 евро. Чак извикаха хижарката, за да се разберем. А хижарката беше една загоряла млада италианка, която хич не остана доволна – изгледа ни лошо, ама накрая склони. Рекох си „Брей, толкова злобна, поне да беше некоя убавица, та да ме е яд“. Помислих си, че сигурно е от липсата на редовен сексуален живот на тази височина и в тези условия, ама след това се чатнах, че тия тримата сигурно си я подхвърлят като топка за хандбал… 🙂 Малко след 11:00 тръгнахме по по-стръмната пътека (лявата) към премката между Tre Cime и Monte Paterno (по-известен тук като Paternkofel). 25‘ по-късно се озовахме на въпросното място, откъдето за първи път съзрях със собствените си очи впечатляващите зъбци, макар и от много малък ъгъл.\nНевероятна гледка! Ако могат да бъдат сравнени по някакъв начин с нещо познато – приличат на Купените в Рила, само че в мащаб умножен х3. Чувството да ги гледаш от няколко метра е неописуемо. Тълпите от хора продължаваха да прииждат към тази позиция и стана направо страшно. Положението не беше по-различно и напред по пътеката към другата хижа. Почти толкова широка и отново без голяма денивелация. Ама това само на пръв поглед. Истината е, че първо има доста слизане, а после качване. Постепенно зрителният ъгъл се увеличаваше и гледката към Чимите ставаше все по-зашеметяваща.\nМоя милост на фона на Tre Cime\nЗа около 1h 15’ с отделните фотопаузи стигнахме до Rifugio Locatelli (2450м). Хижата беше вече затворена, но това не пречеше на хората един по един да се пробват с вратата. Както казват врачаните „Ние сме длъжни да провЕриме“. 😀 Постепенно започна да се пълни със селфи идиоти. А както е известно „С какъвто се събереш – такъв ставаш“. Та и аз си ударих едно селфи. След това се дръпнахме настрани, където самите каменни плочи са наредени като тераси, на които човек спокойно може да седне и да си отпусне краката с почти фронтална гледка към Tre Cime di Lavaredo. Абе направо си е като ложите на Миланската La Scala.\nПанорама на Tre Cime\nПо програма бях предвидил около 5-6 часа за преходи в района. Определено не се чувствах изморен от предния ден и двамата със С.Ж. отправихме поглед към склона на югоизток и по-точно към подсичащата пътека. Тя щеше да ни отведе до едно високо плато, от което се открива гледка към заобикалящите го върхове. Поне по права линия изглеждаше сравнително близо. Първата половина от пътеката беше лесна, защото вървяхме в десцендентно направление. Втората част обаче се оказа предизвикателство. Доста стръмно изкачване, което в последните метри откровено си ме измъчи. За щастие в долината зад гърба ни се виждаха кристалните води на едно езеро с надвисналия трихилядник Dreischusterspitze над него, заради което често се обръщах, при което можех да си поема и допълнителна глътка въздух.\nЕдна типична гледка от Доломитите\nСлед 1h 45’ се изкачихме на платото на около 2600м. Тъкмо дишането ми си възвърна регулярния ритъм и отново дъхът ми секна за момент. Причината – западната стена на връх Zwolferkofel. Ако съм сбъркал някоя буква, ще ме извинявате, ама с тия шибани немски думи… Но дори и мисълта за дойчовците не можеше да ми развали насладата от гледката.\nЗападната стена на Zwolferkofel\nПовъртяхме се няколко минути, направихме си снимки във всички посоки. След това С.Ж. взе решение да се връща до хижата по пътеката от другата страна на масива. За момент се сетих за думите на научния сътрудник от БАН на връх Каменица, който ме посъветва „Царският път, приятелю – откъдето си дошъл, там се връщаш“, но уважих избора й и се разделихме. Тя остана горе, а аз поех обратно по сипея. Около мен мина едно италианско семейство. Момичето водеше две кучета, които не спряха да тичат нагоре-надолу. „Абе – викам си – аз едвам изпъплих нагоре, а тия малки разбойници тичат като обезумели и в двете посоки!“ Все пак гледката на слизане към привлекателните задни части на мацката (досущ като онази на Мальовица) ме държеше нащрек почти по целия път на връщане. (Като отговор на често задавания ми въпрос дали жените в планината те разсейват – тъкмо обратното – невероятна мотивация са!). 🙂 Докато стигнах отново до момента на изкачването преди Rifugio Locatelli. Тук обаче се появи друг дразнител – отражението на върховете на север в горното от двете езера Laghi dei Piani. Наложи се да дръпна няколко метра встрани от пътеката. Намерих си удобна позиция и дори поседнах докато снимам.\nГорното езеро от Laghi dei Piani\nТакъв кеф ми стана от всичко до момента, че реших да пусна една вода точно на пътеката (какво като е UNESCO). С това малко отклонение връщането до Rifugio Locatelli ми отне 1h 15’. С напредването на деня броят на хората около съответната позиция за снимки се движеше обратно пропорционално. А след 18:00 останахме само двама човека. Имаше още един фотограф, който рано-рано си заплю една тераска и започна да се приготвя за залеза. Все още имаше близо час и затова реших да поседна на завет на пейката пред хижата. Облякох топлите дрехи, сложих лента и ръкавички и се изтегнах на тънкото парче дъска. Не особено удобно, но затова пък каква гледка само! Светлината от спускащото се слънце започваше да става все по-мека. На запад имаше някакви облаци, а в същото време над Чимите нямаше нищо. Замислих се колко ще е успешен опитът, но твърдо реших, че ще чакам. Малко преди 19:00 започна да става интересно. Изстрелях се към една тераса и разположих апаратурата. След малко слънцето се пусна бързо зад облаците и дори нямаше така очаквания alpenglow. Тъкмо мислех да си стягам такъмите и усетих отново червения оттенък. Сетих се, че в повечето случаи магията се получава след акта на самия залез.\nTre Cime по залез\nВятърът утихна и стана почти топло. Този вълшебен момент след залеза. Оставих снимките и за няколко минути просто се любувах на мястото и на условията. Другият пич си тръгна и аз останах last man standing в района. Пуснах си Trivium на телефона и останах още половин час. Започна да се стъмва, но мижавите облачета над Чимите си стояха. Помислих си „Не стига че не ставаха за залез, ами сега ще ми провалят и нощните снимки“. На всичкото отгоре започнах да усещам лека умора, а и не си бях взел много за ядене, та бързо се отказах от идеята за въртене на звезди. Сложих челника и поех обратно по пътеката. За разлика от сутринта обаче сега нямаше живо пиле. Някъде по средата се откри хубава гледка към очертаващия се силует на Чимите на фона на синьото небе, а в далечината отзад хоризонтът изглеждаше като нажежен метал. Вече бях опаковал всичко, а и тепърва ми предстоеше възходящата част на пътеката, така че изобщо не се пробвах. Сравнително бързо стана много тъмно. Все пак успях да взема растоянието на връщане за около 1h 10‘. Точно преди да се прибера врътнах една 30-минутка на Малката Чима от юг, ама нямаше нищо общо с това, което би се получило от другата страна. Разтоварих всичко в хижата и извадих консервите. Изядох цял хляб, което е достатъчно показателно. Нямаше нужда от бира – заспах като бебе. Щях да кажа като къпан, ама тия мръсници искат по 6 евро за душ…\nПрограмата за деня започваше със ставане за изгрев. По предварителни данни самото явление щеше да се случи около 06:50, което означаваше ставане час по-рано, за да се разсъним малко и да стигнем до определена позиция за снимки. И наистина Metallica задрънчаха от телефона в 06:00, но когато погледнах навън още беше много тъмно и не се виждаха облаци. Ето защо реших да полегна още малко. След половин час отново надзърнах през прозореца, но нещата не се бяха променили много. Така и така нямаше къде толкова да се ходи за позиция отново се мушнах под завивките (където беше толкова приятно). След 20-ина минути усетих, че става светло. Току преди слънцето да се покаже се облякох и излетях пред хижата, за да щракна някоя снимка.\nCadini di Misurina по изгрев\nКакто винаги сутрин преди изгрев е най-студено. Но когато вече си си измил очите с ледена вода не ти прави впечатление излизането на открито на такава надморска височина. 🙂 След това се върнах в стаята, където закусих, гледайки отсрещните зъбци на Кадините през прозореца. Единият пич на бара отново опита да ми предложи закуска и се наложи пак да обяснявам. „Абе английски не разбират ли тия бе? – опитах и на италиански – No colazione”. Изчаках госпожица С.Ж. да се оправи и поехме отново нагоре към премката, този път по по-полегатата (дясната) пътека. Предният ден видяхме няколко дупки в основата на скалите на Paternkofel и се сетих, че съм виждал страхотни снимки от via ferrata-та към Трите Чими. Затова решихме да се пробваме докъдето може без осигурителна техника. В самото начало имаше извит тунел, който беше достатъчно нисък, за да си закача няколко пъти раницата и да се върна на входа, за да я оставя (впоследствие осъзнах, че това е било много правилно решение). Окачих чантата с фотоапарата (този път само с широкоъгълния обектив), взех един кроасан и половин литър вода и поехме нагоре. Почти веднага започнаха екстремните участъци, на част от които имаше поставени въжета. А между тях зони с еднометрова пътека, в които се ходеше съвсем спокойно. И всичко това на повече от 100м над основната туристическа пътека. Зашеметяващо! В един момент дойде и най-трудният участък, където трябваше да заобиколим една скала, чието въже беше на завой от 90°, а отстрани имаше дълбока цепнатина. Хванах се здраво с двете ръце (оказа се, че изрязаните кожени ръкавици могат да бъдат полезни не само на концерт на Judas Priest) и отново се зарадвах, че свалих на време раницата. Минаването от другата страна си заслужаваше, защото стигнахме до една дупка (която може да се ползва и за заслон в краен случай) с кръгъл отвор, който стоеше като прекрасна естествена рамка за паспортна снимка на Чимите.\nПаспортната снимка на Tre Cime\nСлед още няколко минути излязохме на един балкон до южния ръб на Paternkofel. Видяхме, че има още малко пътека и след това започва техническия участък на via ferrata-та, затова решихме да спрем до тук. Имаше хора, които отиваха нагоре и казаха, че остава още час, но всички до един бяха екипирани с каски, седалки, въжета и карабинери. Двамата си направихме по някоя снимка и тръгнахме да се връщаме.\nНа ръба на балкона\nСлизането беше също толкова интересно, колкото и качването. След около 1h отново бяхме в Rifugio Lavaredo. Стегнахме багажа и след половин час бяхме на паркинга до Rifugio Auronzo. С.Ж. реши да хапва в хижата, а аз оставих голяма част от багажа и тръгнах на двучасова разходка по ръбчето на юг. Стигайки връхната кота от другата страна се отвори дълбока долина, която ме разделяше от невероятните зъбци и сипеи на Cadini di Misurina.\nНевероятните зъбци на Cadini di Misurina\nНа връщане реших да мина от другата страна на ръбчето, което беше грешка. Самата пътека беше под наклон, разположена на сипей и при едно по-невнимателно стъпване можех лесно да се озова 100-ина метра по-надолу при пасящите коне. Малко преди края се разминахме с госпожицата, която явно след хапването беше добила повече кураж и сили и беше поела на разходка. Добрах се до паркинга и свалих всичко от мен. Точно пред моята кола имаше една немско говоряща двойка на видима възраст около 65. Двамата седяха на сгъваеми рибарски столчета, жената галеше сладкото си кученце и от време на време заплиташе нещо на една кука, а мъжът беше изпънал краката си на мантинелата и дърпаше уверено от лулата си. „Е да пушиш ли дойде тука бе, пръч?“ – си казах в първия момент, ама веднага се замислих, че ако и аз пушех лула, щях да дойда точно тук. 🙂 Свалих мократа тениска на Metallica, сложих бялата тениска с герба на България и влязох в хижата, където с най-голямо удоволствие изядох една зеленчукова супа за 6 евро. 6 евро, ама с директна гледка към Кадините. Казахме си „Довиждане“ с Чимите и подкарах надолу. Минахме транзит през Кортина (защото решихме, че ще се разхождаме из курорта на връщане) и поехме на запад към Passo di Giau. Започнахме да се изкачваме, а от двете ни страни се извисяваха масивите на Tofana и Croda da Lago. Из целия проход се чуваха двигателите на спортни коли и джипове. Тук-таме се движеха на малки колони велосипедисти. А да не говорим колко мотористи имаше. От опита ми по австрийските проходи знам, че именно те изпитват най-голямо удоволствие. Както казва моят приятел И.Й. „Тия направо си пръскат чесъна!“. 😀 Не след дълго излязохме на прохода, където само на една ръка разстояние стърчеше връх Nuvolau.\nВръх Nuvolau на прохода Giau\nНаправихме няколко снимки и обратно в колата на топло. След няколко километра стигнахме до градчето Malga Ciapela в подножието на най-високия масив в Доломитите – Marmolada. На няколко места имаше добри позиции за снимки, но към края на деня контрастът бавно, но сигурно вървеше към своето жестоко самоубийство. Последва нова умопомрачителна серия завои към прохода Passo di Fedaia, който заобикаля източната стена на Marmolada, която гледана от пътя е досущ като северната стена на Вихрен. Още преди да съм взел последния завой С.Ж. възкликна „Лелеее, каква стена!“ Постепенно се откри и едноименния ледник, но така и не видяхме най-високата точка на масива – връх Punta Penia, все пак бяхме само на 2050м… Минахме през няколко тунела, за да стигнем до една сравнително прилична позиция. Теглих няколко снимки и решихме да изчакаме 15-ина минути до залеза. Усилих Тиролската музика и на фона на приятните извивки на 20-годишни швейцарски моми се загледах в прочутия масив. Залезът не закъсня много, но нямаше нищо общо с този от предната вечер. Единствено гледката към Marmolada успя да ме стопли. Само след няколко минути бяхме в градчето Canazei, където имахме резервация за нощувка. Въпреки еднопосочните улички за около 10‘ намерихме хотелчето и се настанихме. Хвърлихме набързо по един душ и се метнахме в леглото, защото на другия ден ни чакаше трихилядникът Piz Boe.\nPosted by Мartin Emilov on 17.06.2017\nPosted in: ЕКСКУРЗИИ.\tTagged: езера, екскурзии, есен, планини, чужбина.\tВашият коментар\nПоредната организирана екскурзия за тази година. Доверих се на същата фирма, с която пътувах до Италия и Чехия. След многобройните дестинации, които посетих през 2016-а, Швейцария дойде като логичен завършек на организираното ми движение. Лятото беше към своя финал. Едно изумително лято на три морета. Месец юни беше свързан с почивката на остров Лефкада – един от най-красивите в Йонийско море (все още не мога да бъда категоричен дали той или Закинтос стоят на първо място). Юли беше посветен на планините, като основен акцент в него заемаше второто ми качване на Олимп и топването в Егейско море. Месец август беше белязан от традиционната семейна екскурзия (този път до Хърватия, с което отново вкусихме от солените води на Адриатическо море) и почти редовните плувни маратони по басейните във Велинград и София. С наближаването на септември започнах да подготвям може би последния си голям удар за годината. Така и така бях тръгнал да сбъдвам голяма част от мечтите си, неминуемо на дневен ред дойде и Швейцария. Въпросите там са два – дългото пътуване и далеч по-значителните финанси. Но, нека да не започваме с проблемите… Както винаги цялата организация стана в последния момент и така броени дни преди тръгването всичко беше готово.\nНа 1-ви септември по обяд потеглихме от София. Автобусът беше пълен и стабилно зареден с бира в съответсвие с дългото пътуване, което ни очакваше. На всичкото отгоре на всяка седалка имаше екран, така че да не скучаем поне на отиване, докато още не сме се опознали. В самото начало шофьорите показаха, че са печени и ни спестиха около час чакане на сръбската граница. От тук натам – стандартно пътуване, на което няма какво да се спирам… На зазоряване влязохме в Австрия, където ни посрещнаха ниско стелещи се облаци, които само засилваха впечатлението от свежо зелените склонове на планините. Иначе казано приказката започна доста мистично. На една отбивка ми направи голямо впечатление разнообразието от Тиролски натурални продукти, на които не можах да устоя и си взех един пакет чипс от телешко филе. Чипс от телешко филе – точно така! 🙂 Към 10:00 пристигнахме в Salzburg, където щяхме да преспим първата вечер. Това означаваше цял ден обиколки из града на Моцарт. Предвидливо боцнах слушалките в телефона и засвири „Сватбата на Фигаро“. Събраха групата и ни поведе една руска екскурзоводка. Познавах Залцбург почти като пръстите на ръката си от идването ми преди 3 години на път за Алпите и затова не се впечатлявах много. Насладих се само на уводните щрихи, защото те касаеха единственото място, което не посетих тогава – градините на двореца Мирабел. А те определено си заслужават. Особено с гледката към замъка на хълма.\nГрадините Мирабел в Залцбург\nСлед кратка разходка пресякохме реката по моста с катинарите и влязохме в Стария град. Първата забележителност естествено беше родната къща на Моцарт. Тук в рамките на няколко минутки рускинята ни разказа някои интересни факти около личния живот и семейството на великия композитор. Последва обиколка на катедралите и площадите. Тук разменяйки си снимки се запознахме с художника Г.Т., с когото се оказа, че освен голям интерес към изкуството имаме и общи корени, лежащи в балканското селце в подножието на връх Миджур. След около 2h разходка ни оставиха свободно време. По-голямата част от групата предпочете качване до замъка с железницата, но тъй като бях ходил до горе (и то истинско ходене) реших да се насладя на града и магазините. Сувенири, шоколади, сладоледи и даже нещо още по-хубаво от сладолед – леден йогурт на входната врата на Моцартовата къща. Добрах се и до паметника на Моцарт на едноименния площад, където по традиция гъмжи от народ. След задължителната снимка продължих с обиколката из стария град. За няколко часа успях да опитам от почти всички видове кулинарни изкушения. Накрая се разходих по двата бряга на река Salzach и в точния час бях на уреченото място, за да ни вземат с автобуса и да ни откарат до хотела. С Г.Т. решихме да си направим тийм билдинг в един ресторант, който забелязах на идване. Уж излязохме за по една бира, а стана невероятен купон. На пръв поглед тих и спокоен ресторант в периферията на Залцбург, който обаче беше изпълнен с радостта и веселието на гостите, които независимо от възраст, пол и националност се вихреха на дансинга под умелия съпровод от класически диско и рок хитове, които пускаше DJ-ят. Двамата с моя приятел гледахме и не можехме да проумеем как напълно непознати ти се усмихват, поздравяват те и ти изпълняват желанията. А не като у нас – човек да не смее да иде на ресторант – обслужването под всякаква критика, всички те гледат лошо, неизбежно обсъждат с каква жена си, а да не говорим колко трябва да се изръсиш на тоя боклук, наречен диско водещ, за да ти изпълни желанието. Да продължавам ли или схванахте разликата в манталитета ?!?…\nСутринта напуснахме града на Моцарт и поехме по южнобаварската магистрала. Съвсем скоро минахме покрай езерото Chiemsee, което ми навя спомени за посещението на двореца на Лудвиг II. Не след дълго отново неусетно преминахме на Австрийска територия, движейки се из долината на река Inn. Минахме в покрайнините на град Innsbruck, където ми се наби на очи ски пистата от турнира на Четирите шанци. Няколко минути по-късно на север от нас се подаде и масива на Zugspitze. За пореден път немският първенец ми се изплъзва под носа, но пък това е повод да дойда пак в района и да му отделя нужното внимание. Малко след пладне бяхме във Вадуц – столицата на Лихтенщайн. Тук имахме около 1h 30’ престой, който е достатъчен за разглеждане на малкото княжество. Взехме си влакче, което ни разведе из града. Още в началото на обиколката трябваше да отбием за малко, за да пропуснем слизащите животновъди, които за свалянето на добитъка от планината бяха организирали специален фестивал. Крави с огромни чанове на вратовете си, мустакати чичковци на трактори и цели семейства с традиционните тиролски униформи се спускаха по стръмната улица. А след тях се движеха машини, които събираха фекалните маси. Абе – немска му работа! След като се насладихме на фестивала се качихме отново на влакчето и отидохме до най-горната възможна точка – Червената къща, откъдето се откри гледка към замъка на фамилията, управляваща Лихтенщайн.\nЗамъкът в Лихтенщайн\nОт тук обиколката премина към ниската част на града с реката и обширните лозя около нея. Видяхме и стадиона, който на практика побира всички жители на страната. Накрая се разходихме по улиците в центъра. И всичко едно подредено, спокойно – няма какво да говорим. И не плащат данъци хората. А това, че за да станеш гражданин (по-точно поданик) на Лихтенщайн трябва да се изръсиш стабилно, е друг въпрос… След това навлязохме на територията на Швейцария. Уж няма разлика между тия държави, но веднага заобикалящия пейзаж се променя – приказката става реалност. Точно както всеки си я представя – впечатляващи върхове, сини езера, наситени зелени поляни с убийствен наклон и хубави пътища. Що се касае до пътищата – в цялата страна изобщо не съм усетил нищо, докато и в Италия и в Австрия си имат проблеми, да не говорим за немците с техните бетонни магистрали, на които човек с дългогодишна нефролитиаза спокойно може да забрави за проблема си с „камъни в бъбреците“. 🙂 Ама каквото ти е завещал Хитлер – това е. Поне е сигурно, че ще издържат още няколкостотин години… Да оставим дойчовците и да се върнем в Швейцария. Още с първата спирка се убедих, че сме в приказка – езерото Walensee.\nИ това все още не бяха същинските планини, както и езера и върхове. Още в началото обаче си бях поставил за цел да оставя пълното удоволствие за следващото посещение на страната, в което да се сблъскам с истинските символи на Алпите, а сега да оближа леко върха на сладоледа с градски обиколки. Не след дълго се озовахме на крайбрежния път от западната страна на Цюрихското езеро, което се оказа доста дълго и изпълнено с лодки от край до край. Към 17:00 спряхме на пристанището в центъра на Zurich. Да, Цюрих – градът на парите, както много скоро щяхме да се убедим. Това, че целият свят си излива финансите тук определено оказва влияние на жизнения стандарт. Когато тръгвахме екскурзоводът Р. ни предупреди да умножаваме всичко х4, за да се ориентираме в цените. Истината е, че на някои места коефициентът скачаше на 6. Ето как докато западните лекари ходят на ски в Алпите и се чудят къде да им бъде лятната почивка – Дубай или Малдивите, средностатистическият български лекар умува как по-тънко да мине за няколко дена в Швейцария… Реших да не качвам снимки от града, не само защото не съм майстор на градската архитектура, а и защото човек трябва да го види със собствените си очи. Съчетанието на стари катедрали с луксозни заведения, редовната градка трамвайна линия със стилните фасади на световноизвестните вериги хотели и много други е просто удивително! Достатъчно е човек да погледне гарата и ще добие представа за разликата. Гарата в Цюрих е с автентична фасада от няколкостотин години, а в подлеза цари лукс и светлина в безброй цветове и нюанси, които дори продавачка от софийските молове трудно ще отдиференцира, докато при нас скалъпиха някаква фасада, а в подлеза редовно продължават да пикаят стотици люде… Обиколихме катедралите и продължихме около реката. Накрая теглихме по един тегел в двете посоки на Bahnhofstrasse – улицата, която свързва пристанището с гарата. Спряхме в един магазин да си вземем сувенири и шоколади. За шоколад не се жалят средства – напълних една торба с луксозни кутии с емблемата на Матерхорн и разни други вкусни късчета. Огледахме и витрините с часовници, които на повечето места вървяха от 3-4 хилядарки до 50 000 франка (като силно се съмнявам, че са изложили поръчковите варианти). По залез бяхме отново на пристанището. Натоварихме се в автобуса, за да се настаним в хотела, който отново беше в покрайнините на града.\nСутринта екскурзоводът ни предупреди в никакъв случай да не опитваме изнасяне на храна от ресторанта, защото тук гледат много строго на това деяние, викат полиция и става голям цирк. Пък българите нали си падат по тия неща. За сметка на това ядеш колкото можеш. Бързо си припомних как в студентските години впечатлявах колежките си с възможостите да поемам неограничено количество ядене и се заех да покажа, че това е като шофирането – не се забравя. А закуската си заслужаваше – може да е хотел в покрайнините, но пък е в покрайнините на Цюрих… След като хапнахме се отправихме на юг към първата цел за деня – Люцерн. До обяд имахме възможността да се насладим на красивата архитектура, мостовете по реката, лебедите и разбра се най-известната забележителност в града – покритият мост, отрупан от двете страни с цветя. Към обяд продължихме надолу към по-дългоочакваната за мен дестинация – Женева. С влизането в града се отправихме на автобусна обиколка на Международния квартал. Във всички посоки се извисяваха сгради, седалища на световните организации – ООН, УНИЦЕФ, СЗО, Червения кръст и много много други. След това слязохме на паметника на Брунсуик в съседство с кея Мон Блан. Още преди встъпителните думи на Р. побързах да изтичам до кея, за да погледна към първенеца на Алпите, но времето беше доста неясно и масивът беше почти напълно закрит от облаци. Прекосихме Рона и стъпихме на острова на Жан-Жак Русо, където си направихме по една снимка със статуята на големия писател и философ. Със самото изписване на тия френски имена и то с главните букви на латиница, както са писали по времето на Апий Клавдий, за малко да не го позная човеко. Уж сипя „възхвали“ по немците, ама те и французите хич не са китка за мирисане… От тук се отправихме към Женевската катедрала. Отвън приличаше по-скоро на театър, но инериорът категорично ни убеди в това, че се намираме в храм. Групата продължи с разходка с корабче, която предварително бях решил да подмина с цел да се кача на кулата на катедралата. Като добавим и лошото време към останалите фактори съвсем се успокоих. След известно напъване (по-кратко от това в кулата на Виенската катедрала) се озовах на площадката с тераса в Северната кула. От тази позиция се виждаше почти цяла Женева, разположена живописно на брега на едноименното езеро (да не ме чуят франсетата, че те му казват Lac Leman), както и призрачният силует на Алпите в далечината. Повечето хора казват, че ‚размерът няма значение‘, дори един мой учител повтаряше: „Няма слабо надарени мъже, а има лакоми жени“. 😀 Въпреки това 140-метровият фонтан успя да ме впечатли с размерите си и се насочих тъкмо натам. Трябваха ми около 40‘, за да стигна до мощната вертикална струя вода. Напълно достатъчно, за да се развали времето, да задуха силен вятър и да спрат фонтана точно в момента, в който бях на 10м от него, оправяйки настройките за снимка… Мама му стара и късмет! Все още имах време за разходка и се насочих към градините в Parc de la Grange, които се оказаха много хубави. Хората там изобщо не се смущаваха от задаващата се буря и спокойно бяха налягали по зелените площи, кой с книга в ръка, кой на пикник. На връщане минах покрай градския плаж, където имаше няколко смелчаци. Не се сдържах и изядох един сладолед на брега на Женевското езеро, макар и хич да не беше за такива удоволствия. В 19:30 автобусът ни взе от кея Мон Блан и ни закара до хотела, който се намираше само на 4 км в съседното градче Annemasse, което де факто е във Франция. Какво нещо са границите, когато ги няма…\nПетият ден от екскурзията беше посветен на обиколката на Женевското езеро в Швейцарската му част. След стегната закуска в хотела (стегната, защото тук се сблъскахме едва за първи път с големия проблем в такива случаи – китайците) поехме по магистралата от северната страна на езерото. Малко преди Лозана се отбихме и влязохме да разгледаме поредния голям град със седалища на разни организации. Като се замисли човек оказва се, че всичко е в Швейцария. Може би има защо. Тук времето съвсем се намуси, но задържа час и половина, за да си направим спокойно разходката. Обиколихме катедралата, няколко централни улички и площада със сградата на Университета, Музея и Библиотеката в едно. Тъкмо се качихме в автобуса и заваля. Дъждът обаче не ни попречи да се полюбуваме (макар и през прозореца) на безкрайните лозя по южните склонове на планината, които буквално опираха в брега на езерото. А по какъв невероятен начин бяха подредени – сигурен съм, че ако някой гледа от птичи поглед ще си каже „Мамка му, дори и в редиците на севернокорейската армия няма такъв порядък!“. Хванахме крайбрежния панорамен път, така че колкото и лошо да беше времето все пак да кажем, че сме се насладили на Женевското езеро. А на отделни места облаците леко се бяха разкъсали и се подаваха отсрещните склонове на планината. Вярно твърде скромно, но все пак Френските Алпи. След около 1h бяхме в Montreux. Още със слизането бях впечатлен от крайбрежната градина и архитектурата на хотелите в стил Бел Епок. Неслучайно швейцарските милионери избират да прекарат пенсионерските си години именно тук. След няколко минути по алеята стигнахме и до най-известният обект в Монтрьо – статуята на Фреди Меркюри.\nМоя милост и Фреди\nДори и упоритият дъжд не можеше да ми попречи за снимка с Freddie. Цялата статуя беше отрупана с балони, снимки, свещи и букети, а отзад издигаха сцена за концерт. „Тук сигурно постоянно е така“ – казах си, без да направя някаква асоциация с датата. (Едва впоследствие когато се прибрах и поразрових видях, че сме били на 5-ти септември – рожденият ден на бившият вокалист на Queen, при това на кръгъл юбилей – 70 години). Обърнах поглед към разкъсаните облаци над езерото и мигновено си представих колко лесно им е било на Deep Purple да вземат идеята и да напишат едно от най-известните си парчета при вида на пушилката, която се е стелела над водата след пожара. Последва кратка разходка по магазините на главната улица, където да похарча последните франкове. Качихме се отново в автобуса, само за да слезем след няколко минути на замъка Шийон. Един от най-посещаваните обекти в цяла Швейцария. И един от най-добре запазените средновековни замъци в Европа. Как няма да е, след като входната такса е 16 франка. Тоалетните са по-лъскави от тези в нашия Шератон… Имахме 1h за разглеждане на замъка, което е напълно достатъчно. Жалко за времето, иначе можеха да станат някои интересни снимки, с живописното му разположение на скалата и пътя с тунелите над него. Към 17:00 завихме покрай източния край на Женевското езеро и поехме из долината на река Рона в горното й течение. Постепенно от двете страни започнаха да се редят масив след масив, леко забулени в облачна маса. Природата ни загатваше, че се движим не къде да е, а в сърцето на Швейцарските Алпи. Впоследствие когато се прибрах и видях маршрута се ударих по главата. Бяхме минали точно между Айгер и Матерхорн – двете емблеми на Швейцария. И може би по-добре, че не съм се усетил тогава иначе целия автобус щеше да ме гони… Леко по леко набирахме височина към прохода Simplon. Започнаха да се редуват отворени тунели с извити мостове, а на няколко места се спускаха водопади. Позволих си да бъда непрофесионалист за няколко минути и започнах да щракам през прозореца като невиждал, барабар с другите пътници. Не след дълго стигнахме връхната точка на прохода (2005м). На една отбивка спряхме за WC-пауза, която аз превърнах във фото-пауза. Още преди да съм стъпил на земята видях някакъв паметник на склона над отбивката и се втурнах натам. След 5‘ бях горе до паметника на огромен орел, откъдето се откриваше гледка към 4-хилядникът Fletschhorn на юг, мистично забулен в облаци. При мен се изкачи и Д., с когото си разменихме по няколко снимки, включително леко разпищолени при силния вятър и температура не повече от 5-6°С. 🙂 Дойдоха и една смела дама с дъщеря си, която впоследствие ми лепна етикета „Героят на автобуса“. „Ама защо?“ – учудих се аз, а тя ми обясни как тъкмо си е мислела дали ще има някой смелчага да се втурне нагоре и аз съм полетял. Влязохме дружно на топло в автобуса и преминахме на италианска територия. От другата страна времето беше съвсем различно – меко, топло и почти без облаци. Само че и гледката се промени – по-полегати склонове с повече растителност и без помен от страшните върхове. След още мъничко минахме покрай второто по големина езеро в Италия – Lago Maggiore, от което видяхме твърде малко. Привечер бяхме в хотела в едно градче в покрайнините на Милано. Пооправихме се и слязохме на вечеря в ресторанта, където хапнах типична италианска пица в компанията на приятното семейство от Костенец. След което двамата с Д. решихме да гледаме поредния голям мач от US Open 2016 в неговата стая. Може би бирата беше лоша идея, особено след изморителния ден. Още преди края на първия сет ни се доспа страшно и реших да сляза за малко тонизиращи напитки до лобито. Грешката беше, че си оставих ключа и телефона в стаята. Половин час бутах дребните центове, които ми изсипа преди това рецепциониста, за да получа в крайна сметка две кутийки кола. Доволен от свършената работа се качих нагоре и тогава стана страшно. Чукнах на вратата, но отговор не последва. Осмелих се да почукам още няколо пъти по-силно, но резултатът беше същия. „Не е истина! Дали е заспал?“ – помислих си. С риск да събудя бабичките в съседната стая започнах да блъскам почти отчайващо по блиндираната врата с двете кенчета. Нищо! Накрая ми светна лампичката и добре че е 4-звезден хотел. Човекът на рецепцията ми даде резервния ключ и разрешихме проблема. Д. наистина беше заспал здраво и сърце не ми даде да го събудя. Догледах си мача спокойно и се прибрах.\nДен 6 и Ден 7\nПоследният ден от екскурзията беше отделен само за Milano – вторият по големина град в Италия. След като минахме през традиционното задръстване на входа на града към 11:00 бяхме в центъра. Започнахме с обиколка от замъка на фамилия Сфорца, познат тук като Castello Sforzesco. Разгледахме комплекса и се насочихме по Via Dante към главния площад. Имаше няколко забележителности, но предпочитам да не се спирам толкова подробно, все пак след 5 часа писане и близо 4000 думи иначе доброто ми разпределено внимание почва да отслабва с началото на поредния английски мач и дори психарските напеви на Korn не могат да ме накарат да се съсредоточа. 🙂 Обещах да съм по-лаконичен с историите, но и тук музата си има своята роля. Като споменах муза – русата госпожица Ж. от Пловдив може да се чувства поздравена! 😉 … Сега като се сетих за нея нещата съвсем се оплескаха, да го е*а… В тоя ред на мисли (ако изобщо вече има ред) на хоризонта се появява и тя – Миланската катедрала Duomo di Milano. Огромно архитектурно чудо, построено в неоготически стил. Изумяващо не толкова с големината си, колкото с безбройните си кули и педантичната детайлност на фасадите.\nЗа съжаление груповата обиколка й отдели само няколко минути, след което се упъти през галерията Виктор Емануил II към Piazza della Scala. Тук набързо ни показаха Операта и Театъра отвън и ни оставиха свободно време. Пленен от катедралата побързах да се върна обратно, подминавайки факта, че се намирам до една от най-известните опери в света – миланската La Scala. Поне не изпуснах да щракна паметника на Леонардо да Винчи и то с ефекта на ореол от слънцето на заден план.\nПаметникът на Леонардо да Винчи\nТук отново се поддадох на чара на госпожица Ж. и поехме заедно на разходка в столицата на модата. А немците ще ми твърдят, че Дебелата Берта било много яко оръжие. Едно такова русо изкушение е много по-мощно оръжие и дори не е необходимо да е дебело… За около час забравих за символа на Милано и обикаляхме по бутиците на първия етаж в сградата на галерията Виктор Емануил. Сама по себе си постройката е удивителна, но тук очите на всички биват събрани от луксозните витрини. Ето че дойде време и за катедралата. Ж. изчака на сянка докато аз се редя на опашките при 38°С за билети, след което влязохме да разгледаме това произведение на изкуството. Също толкова впечатляващо, колкото и отвън. Пихме по една студена вода на североизточния ъгъл на катедралата и се разделихме. Продължих с разходка на изток до един парк. Минах покрай няколко църкви и интересни сгради. След това се върнах отново до катедралата и седнах да я съзерцавам. Взех нещо за хапване, а после се обърнах на другата страна и в продължение на повече от половин час седях на една мраморна пейка под стъкления покрив на галерията между двете линии бутици и оглеждах минувачите. Просто ей така – да видя как се обличат хората в столицата на модата. Мъжете общо взето бяха еднотипни – черни лъснати обувки, вталени сака и повечето с дънки. Хем елегантно, хем функционално. Жените обаче ми изнесоха цяло ревю по отношение на облеклото – стилни рокли с цепки, такива без цепки, с голо рамо, с две голи рамена, с най-различни умопомрачаващи кройки. И нито една дама не беше с толкова дълбоко деколте, че да видиш марката на сутиена или пък с толкова къса пола, че да се вижда с какво бельо е от другия край на града. След тази изчерпателна лекция по мода се върнах отново на Via Dante, където с най-голямо удоволствие изядох един огромен сладолед. Към 18:00 бях при замъка на Сфорците, откъдето започна обиколката. Имах около 1h 30’ до срещата за отпътуване и реших да разгледам целия парк зад замъка – Parco Sempione, който се оказа доста голям и пълен с хора. Стигнах до Арката на мира, след което се застоях до езерото и след близо 30-минутно чакане хванах леко отражение на замъка.\nЗамъкът на Сфорците\nКакто се казва винаги може по-добре, но щом получих одобрението на художника Г.Т. се успокоих. Събрахме се всички от другата страна на замъка и не след дълго дойде автобусът. Доволни и предоволни наскачахме и потеглихме за България, а аз започнах да правя традиционната равносметка на връщане и да мисля за следващото идване в Швейцария. А само няколко дни след завръщането ми се заех с подготовката за Доломитите.\nЛефкада – изумруденият остров\nPosted by Мartin Emilov on 12.03.2017\nPosted in: ЕКСКУРЗИИ.\tTagged: екскурзии, лято, море, нощ, чужбина.\t2 Коментари\nТазгодишната лятна почивка започнах да я планувам едва в края на май. Първоначално си мислех, че ще си остана само с нея, но се оказа, че ме чакат още морски вълнения по плажовете на остров Тасос и Хърватското крайбрежие. След като бях обиколил малко Италия и се разписах традиционно по баловете дойде време и за отдих. Като казвам ‘отдих’ разбира се нямам предвид това което разбират болшинството от хора – цял ден ядене, пиене и спане, но за това ще стане дума по-късно… Имах да изчистя още две седмици отпуска от миналата година до края на юни, което беше достатъчно време както за море, така и за планина. Вариантите за море бяха няколко острова, от които се спрях на Лефкада. Също толкова впечатляващ, колкото и Закинтос по предварителни данни с малкото изключение, че имаше някои проблемни зони след голямото земетресение от ноември 2015-а. Записах се в последния момент, проучих щателно всякаква информация и не след дълго дойде чаканият момент. В ранни зори на 18-ти потеглихме с автобуса от София. Тъкмо бяхме набрали скорост надолу, когато трябваше да спрем в огромна колона. Разбрахме, че движението е блокирано от катастрофа. Поредният челен сблъсък на Е-79 в Кресненското дефиле… Престоят в тапата на близо 40°С ни отне 2h. Това време се оказа полезно, за да започнем с опознаването на групата. Имах възможност да поговоря с младата екскурзоводка Б.Б. за възможностите на острова и състоянието на пътищата след природното бедствие. Разговорът ни привлече вниманието на две госпожици, които се возеха пред мен – С.Г. и В. Освен това бързо се разбра кои са майтапчиите на групата, кои са мрънкачите и т.н. След минаването на границата съм отнесъл плувката и се събудих чак на слизане от магистралата при Йоанина (или както нашите й казват Янина). Постепенно започна да се открива Йонийско море вдясно от нас. Минахме Превеза, а след още малко и тясната ивица суша, която свързва Лефкада с континенталната част на Гърция. След 11h път бяхме на острова. След още няколко минути пристигнахме в хотелчето в Perigiali, в периферията на по-големия град Nydri. Настанихме се по стаите и веднага слязохме на вечеря, където ни очакваха. Посрещането беше подобаващо – гръцка салата, невероятна мусака и диня. От време на време хвърлях по едно око и на късния мач от Европейското. Тази година гърците не играеха, така че всичко беше спокойно и без излишни страсти.\nПървият ден на Лефкада започнахме с круиз, включващ обиколка на 7 острова. Потеглихме в 09:30 от пристанището в Нидри. Много скоро обаче започнаха да се събират тъмни облаци в небето и разбрах, че и тук както на Навагио няма да станат хубави снимки. Минахме покрай южната част на острова и се отправихме към първата спирка за деня, която всъщност беше и черешката на тортата – световноизвестният плаж Порто Кацики. Въпреки сивата покривка над главите ни с навлизането в залива си пролича невероятният изумруден цвят на водата. Корабът акостира, спуснаха стълбата от носа и хората започнаха да се изсипват на плажа. Аз обаче реших да вляза в морето по по-интересния начин – със скок. Първоначално замислях да се метна от горната палуба, обаче като се качих и видях колко е високо бързо размислих. Слязох на долната и отидох на кърмата, където бяха двете рампи за скачане. Оказа се, че на едната нашите гръцки герои изкарали скара и пекат шишчета за обяд. Веднага се насочих към другата, където стоеше един човек с оранжеви дрехи, който ми обясни, че е инженерът на кораба и имал проблем с тази рампа. Помолих му се за един скок и той реши да ми направи кефа. Спусна рампата наполовина, пристъпих, погледнах и се метнах с главата надолу. Чак когато се показах от водата осъзнах колко е студена. Това обаче не можеше да ми попречи да си направя норматива от скокове за деня (който по принцип е 50). Върнах се на кораба и видях, че след мен скача още един пич. Наредих се отново, а човекът каза ‘Последно. Вдигам рампата.’. ‘Брей! – помислих си – не стига, че си плащаме за това, ами едната не работи, а на другата изнесли скара, шибаните гърци. Големи тарикати са, мама им да е*а, а иначе като чуят българи за нас казват ‘ту хард пийпъл’… Намерих си едно място в края на палубата, откъдето да скачам, така че да им хвърлям пръски върху жалките шишчета. Само отместих едното въже и направих бърз двоен възел, защото ми стана жал, като видях как безжизнено виси (тия идиоти са толкова и моряци…). След 50’ гласът на капитана озвучи целия залив, за да ни привика отново на кораба. Тук поне даваха малко повече време за разлика от Закинтос, ама пък нямаше рускини… Минахме с купоните през бара и всеки получи обедна порция. В интерес на истината шишчетата не бяха толкова зле, а дзадзикито просто беше божествено. Насочихме се към следващата спирка – остров Кефалоня. Тук имахме 1h, който реших да използвам за разходка из пристанищното градче. Минах по магазините и си купих едни обувки за вода, че откакто видях ония хора с подутите крака се респектирах от морските таралежи. Накрая си взех един сладолед. Единият от продавачите беше сърбин. Исках просто да си изхарча монетите, но понеже му говорих на сръбски той ми направи цяла кула от сладолед само за 1.50€. 🙂 Третият остров за деня беше Итака – островът на Одисей. Тук имахме 30’, но реших да си пазя силите за последния плаж. Следващата спирка беше остров Меганиси. Първо видяхме пещерата Папаниколи от южната страна. Водата беше напълно прозрачна и така ми се прииска да скоча, но нямаше как – през цялото време корабът беше в движение. Капитанът умело намали скоростта и вкара почти цялото плавателно средство в отвора на входа, за което си получи заслужено аплодисментите. След това обиколихме острова от северната страна, където спряхме за малко. От тук се насочихме към трите острова, принадлежащи в миналото на Аристотелис Оназис – Скорпио, Скорпиди и Спарти. Обиколихме ги набързо и спряхме на един от тях за последно къпане. Тук вече нямаше пощада – над 30 скока от страничната част на долната палуба. Един смелчага обаче направи фурор – скок от горната палуба! Направихме си кефа и към 19:00 се върнахме на Лефкафа. Имахме само 1h за душ и вечеря, защото вечерта ни чакаше парти круиз. До 20:00 бяхме заредили отново акумулаторите и се отправихме към Нидри за втори път. Освен нашата група имаше и свободни посетители. Корабът се напълни и след малко напусна пристанището под мощните звуци на мискове от електронна музика. Постепенно се стъмни и нещата си станаха точно като за купон. Сформирахме колоритна компания, предвождана от едно страхотно семейство от Харманли. В разгара на нощта корабът спря на частен плаж на един от трите малки острова, където имахме 1h престой. Екипажът слезе на плажа и запали факли, които хвърляха огнени кълба във въздуха – точно като в клиповете от Ибиза. Време беше за нощно къпане. Не толкова романтично, колкото на Тасос, но пък тук беше голям купон – истинско плажно парти от световна класа. И ако тази спирка беше кулминацията, то развръзката стана на връщане, когато се качихме да танцуваме на рампата над бара – ритъмът не стихваше, късаха се ризи, навсякъде пръскаше шампанско. Това, което още не знаеха моите спътници от групата беше, че веднъж кача ли се на черешата, след това няма слизане. 🙂 Парти круизът продължи до 1:00, когато слязохме на пристанището. Реших, че като за първи ден е достатъчно и без много да се замислям подминах пълната дискотека в центъра и се отправих към стаята на хотела.\nВторият ден на Лефкада голяма част от групата се бяха записали за втори круиз с обиколка на 3 плажа, един от които отново Порто Кацики. Бързо си направих сметка, че няма да е толкова интересно и реших да си взема АТВ под наем. Слязох към Нидри и си харесах едно още в първата агенция. Спазарих го за 20€, разписахме документите, сложих каската и газ. С излизането от града имаше няколко дълги прави участъка, където го развъртях до 70 км/ч. Така де – нали човек трябва да знае с какво разполага. Поех на юг по главния път. На няколко места имаше страхотни гледки – към залива Влихо, пълен с лодки, към огромния плаж Василики, известен като център на сърфистите и парапланеристите, към планината в централната част на острова – но реших да спирам на следващия ден, когато съм с кола. За щастие навсякъде имаше табели и нямах проблеми с ориентацията. Постепенно излязох от западната страна на острова и не след дълго започнаха да се показват сините води на заливите. На две места спирах за по някоя снимка. След 1h 40’ голям кеф с вятъра в косите спрях АТВ-то на паркинга над Порто Кацики.\nPorto Katsiki – един от най-известните плажове в света\nВеднага побързах да се намажа със слънцезащитен крем, защото вече беше пладне, а слънцето напичаше неумолимо. Първата ми работа беше да се насоча към тясното ребро, свързващо малкото полуостровче, откъдето са правени най-известните кадри на Лефкада. Много бързо обаче бях разочарован, виждайки последствията от земетресението – стълбата беше скъсана по средата и втората половина висеше безжизнено в пропастта. На всичкото отгоре тази част беше заградена и без достъп. Опитах една снимка с широкоъгълния от самия край на паркинга.\nПолуостровчето на Порто Кацики\nСлед това насочих обектива и към прочутия залив Порто Кацики с едноименния плаж. На слънце водата изглеждаше просто магично. Погледнато отгоре корабите все едно бяха във въздуха. Толкова прозрачна беше водата. Направих си няколко селфита с дистанционното, след което слязох към плажа. За разлика от Навагио, който е недостъпен по суша, тук хората бяха направили стълби по скалния ръб на склона. Излишно е да описвам каква лудница е по въпросните стълби на обяд… Повечето тъкмо са се наспали и са решили да дойдат да се попекат, а на всичкото отгоре корабите изсипват още стотици туристи на белите камъчета. Сега обаче в залива имаше само два кораба.\nИзумрудените води на Лефкада\nЗачудих се какво става и когато погледнах към морето разбрах – имаше силно вълнение. Хората обаче не се притесняваха. Кой по бикини, кой по монокини – нямаше къде за забие човек един чадър. Едвам си намерих два квадрата, за да оставя фототехниката и кърпата. Не чаках много, ами се хвърлих напред и разцепих вълните. Със същата сила може да се каже и обратното – вълните разцепиха мен, защото бяха по 2м и една такава (която не прецених достатъчно добре) ме зашлеви по врато. И като ме подхвана следващата така ме омота, че бързо скъсих 10-ина метра до брега. Поплувах малко, намазах се пак обилно с крем като немец на плажа в Созопол и започнах да обикалям пясъчната ивица. Опааа, така де – каменната ивица. Не знам защо повечето хора искат да видят изумрудена вода и очакват пясък… Направих няколко снимки и набелязах някои местенца за фотосесии, защото определено следващата трябваше да бъде тук, а не на Тасос. Пробвах и няколко с ND филтъра, за да видя ефекта от размазаните вълни, но нямах много време за чакане. Топнах се отново в разкошната вода. Разкошна като цвят де, защото наистина си беше студена. Оказа се, че няма значение дали влизаш постепенно или със скок от 4м – еднакво студена е. Въпреки всичко изкарах до 19:00 във водата. Направих още няколко снимки и се отправих нагоре по стълбите.\nПлажът Porto Katsiki\nИзсуших се, метнах анцузната фланела и подкарах АТВ-то. На връщане още по-бързо (все пак с едно на ум след случката на Закинтос). Голям кеф! На няколко места имаше змии на пътя (включително усойници, не само смокове) и буквално трябваше в движение да вдигам краката като родилка, за да избегна някой инцидент, както това не веднъж се е случвало с мотористи, защото се правят на много умни. За 1h 15’ се прибрах в Нидри. Оставих АТВ-то и се върнах в хотела за вечеря. Тук споделихме взаимно преживяванията си с дамите, които останали малко разочаровани от круиза. Заради вълнението корабът им не влязъл в залива Порто Кацики и изпуснали най-хубавия плаж. Спрели само на два плажа, а на всичкото отгоре изгорели като раци. Аз пък се похвалих къде съм бил и подхвърлих идеята си за утрешния ден. Те не искаха да ходят никъде в това състояние, но пък от съседната маса се обадиха три девойки, които харесаха идеята да си вземем кола под наем. Вече наближаваше полунощ, но някак си не бях изморен от обиколката и се замислих за дискотека. Речено – сторено. След няколко минути бях в набелязаната дискотека от предната вечер, която всъщност се оказа сръбски клуб. Тази вечер нямаше много хора и може да се каже, че беше спокойно. Нищо общо с типичните клубове по крайбрежието на Будва. Изпих един коктейл, послушах малко нови сръбски хитове (бях излязъл от форма) и към 02:00 се прибрах да поспя малко.\nСутринта след закуска се събрахме с Г.Б. и В.И. и влязохме в Нидри да си изберем кола. Първо загледахме една малка Витара, но човекът ни каза, че е резервирана. Упъти ни към следващата агенция. Току пред нас едни взеха последната кола. Попитах собственика има ли кола, а той помисли за секунда, каза ‘Чакай малко’, излезе отпред, качи се на едно колело и отпраши нанякъде. След 2-3 минути нашият спря на улицата една симпатична лъскава бяла Микра и каза ‘Заповядайте! И внимателно, че това е личната ми кола!’. Разменихме няколко думи (включително и на гръцки), казах му, че имам 80 000км зад гърба си и той се успокои. Трябваха ми точно 2’, за да се ориентирам, включих климатика и потеглихме. Колата излезе много удобна, караше се доста лесно, а момичетата направо се влюбиха в нея. Казаха ‘Ооо, взимаме си я и за утре’. Нямаше как да откажа. А и уцелихме голяма оферта – 30€. Къде дават така? Подкарах на юг – пътят вече ми беше познат. Първата ни спирка беше на централния плаж във Василики. Нагоре по пътя се насладихме и на гледка към залива от високо. Целият южен бряг беше осеян с яхти, ветроходи и сърфисти. Постепенно минахме от западната страна и започнаха гледките към изумрудените води. По обяд бяхме на Порто Кацики. Моите спътнички бяха очаровани от гледката отгоре, а на мен сякаш вече не ми правеше впечатление. Екипирахме се и слязохме до плажа. Тук първо направихме по няколко снимки, след което влязохме във водата. Както се казва – първо работата, после удоволствието. А когато и работата е свързана с такова удоволствие – няма какво повече да кажа… Отделихме си 1h 30’ на най-хубавия плаж (влязъл в класацията Топ 10 на най-екзотичните плажове за 2010-та), след което поехме на северозапад, където си бях набелязал още няколко места за посещение. Стигнахме до Agios Nikitas, където се отказахме да слизаме при вида на колите, паркирани на километри преди селището от двете страни и тълпите от хора, които се спускат надолу. И то за какво – даже не е плаж като хората, ами малко пристанище. Вместо това се върнахме на главния път и хванахме следващата отбивка – за Катизма. Най-големият плаж на остров Лефкада с безплатни чадъри. При това пясъчен, а водата все така тюркоазена. Вече беше станало време за хапване и се настанихме в едно крайбрежно заведение, на всичкото отгоре с басейн. Обядвахме и след това ме хвана мързела. Вместо да се възползвам от плажа реших да се плицикам в басейна. И ми стана толкова хубаво – няма пясък, няма солена вода, няма вълни, като изключим лекото вълнение от скачащите деца. Ама то и аз си поскачах, така хубавата. 🙂 Много ни хареса тук и решихме утре отново да дойдем. Следобедът напредваше, а ние имахме да минем още няколко плажа. За съжаление от разговорите с шефчето на хотела предната вечер разбрах, че слизането до Милос е 30-40’. Това беше един от топ плажовете като красота и в същото време почти безлюден, заради многото ходене. И ако на слизане човек можеше да се прежали, то на качване изобщо не ми се мислеше… Затова пропуснахме една от точките в програмата и се отправихме към следващия разклон – за плажа с големите камъни – Мегали Петра. На един от завоите спряхме за по някоя снимка. Хванахме отбивката и тръгнахме надолу. Пътят беше много тесен, стръмен и съвсем логично осеян със завои, на някои от които в страничното огледало си виждах задния номер. Стигнахме и до един участък, в който настилката беше напукана след земетресението. Приплъзнах се внимателно на полусъединител, а момичетата направо изтръпнаха. Минахме без проблеми въпросната отсечка, а до долу Г.Б. сипеше похвали за колата, а В.И. на посмя да си отвори очите на задната седалка. Плажът разбира се си заслужаваше. Целият залив беше осеян с огромни скални късове, между които се разбиваха буйните вълни. Хората обаче не се плашеха. Няма жени, няма деца – всичко се хвърляше смело напред във водата. Теглих няколко снимки и наскачахме в колата. Към 18:00 отново бяхме на Порто Кацики, където завършихме плажния тур за деня. Имаше и кратка фотосесия.\nЕдна от главните героини\nПоследва финално къпане, след което се качихме до паркинга за снимки по залез. Бяха останали само 3 коли. Както винаги хората си тръгват точно когато е най-красиво. Пуснахме си музика, наметнахме се, защото вятърът вече се усещаше, особено на ръба на открито море, а аз се приготвих за няколко кадъра. След това се изтипосахме и пред колата (по-точно върху колата) за кратка, но забавна фотосесия. Последните няколко минути прекарахме на ръба на паркинга, седнали на мантинелата, наслаждавайки се на гледката към залива и спокойствието, което осигурява отрязъкът от време след залеза. Вече нямаше коли, нямаше и други хора – бяхме само ние тримата и лекото синьо вълнение на 100-ина метра под нас. Една по една започнаха да изскачат и звездите. Всичко това на фона на моите миксове от Queen, Rainbow и сиртаки. В 22:00 си тръгнахме от Порто Кацики. Вече бяхме изпуснали вечерята в хотела и затова решихме, че ще хапнем някъде по пътя. Гладът ни застигна на правилното място – Vasiliki. Къде другаде, ако не на най-оживеното място на южния бряг. Стигнахме до крайбрежните таверни и на една от пешеходните пътеки пред колата изскочи едно момче, което с усмивка и жестове ни приканваше към неговото заведение. Свалих прозореца и се ослушах. Вярно, че през целия ден се беше излязло бая количество вода през ушите ми, но все пак не успях да доловя звуци от бузуки. Казах му, че търсим таверна с музика (като имах предвид жива музика), а той посочи отново към масите и каза ‘Ще има музика’. Наближаваше 23:00, нямаше за кога да чакаме повече. Паркирах колата и седнахме на една от масите до морето, а момчето натисна едно копче на касетофона и каза ‘Музика!’. ‘Хубава работа – викам си – Дано поне храната е добра’. Очевидно бяхме последните гости за тази вечер. Поръчахме си морска кухня (аз както винаги скариди). Само след малко масата ни беше отрупана с три огромни плата (подчертавам плата, а не чинии). Пред мен стояха ухилени 8 скариди с голяма гарнитура. Усмихнах се доволно и гощавката започна. Накрая повиках момчето за сметката и му казах ‘Яденето беше страхотно!’ на гръцки. Той направи знак, отдалечи се и след малко се върна с 3 чинии десерт. Каза ‘Това е от заведението’. 🙂 Бяхме достатъчно заситени, но решихме да не обиждаме домакините, а и съдържанието на чиниите беше доста апетитно. Още с първата лъжичка направо онемях. Уникално вкусно! Попитахме го какво е това и той ни обясни, че е панакота. Честно казано не бях ял нещо по-вкусно досега. Доволни и предоволни оставихме бакшиш и си тръгнахме. Прибрахме се късно в хотела и се разбрахме за следващия ден.\nСутринта оставих дамите на шопинг из града и отидох да преговарям с човека от агенцията да задържим колата още един ден. Надявах се, че жена му не го е пребила за това, че е дал собствената си кола на някакви туристи. Видя как паркирам бялата Микра по същия начин, както я беше оставил той и се усмихна. Веднага започнах да се обяснявам – колко ни е харесала, колко е удобна и колко много я искат момичетата. Той се подсмихна няколко пъти и каза ‘Добре! Но само защото си много учтив’. Разменихме още малко любезности, след което доволен завъртях ключа и отидох да се похваля на момичетата. В.И. вече беше готова, докато Г.Б. се забави с пазаруването (беше изкупила почти целия остров). Към нас се присъедини и В. По време на закуската шефчето на хотела седна на масата и ме попита къде сме били. Казах му, че сме обиколили почти цяла Лефкада. Той извади една карта и ми каза ‘Ако искаш да видиш всичко – трябва да минеш и през планината’. Това беше част от първоначалния ми план, въпросът беше как ще убедя жените… Той ми начерта бързо откъде да мина и какво има да се види. Реших твърдо да го послушам, убедих и момичетата лесно. Позакъсняхме с тръгването – чак към 11:00. На всичкото отгоре тъкмо бяхме набрали височина по завоите и се усетих, че на тая кола трябва да й сипем гориво. Върнахме се, заредихме и потеглихме отново нагоре. Спряхме на първата отбивка, откъдето имаше страхотна гледка към източния бряг на Лефкада – Нидри, заливът Влихо и островите Меганиси, Скорпио, Скорпиди и Спарти.\nИзточният бряг на Лефкада\nБързо набрахме височина и не след дълго се оказахме в планината. Стигнахме до едно селце, където трябваше да се отклоним. Както обясни шефчето отбивката вдясно беше точно преди площада – толкова тесен път и под такъв остър ъгъл, че трябваше да обърна малката Микра с две маневри. От тук излязохме във високата част (около 1100м), която на върха на платото имаше вид на лунен пейзаж. Оставаха ни само няколко минути до крайната точка – манастирчето на върха. Пътят до горе беше ужасен, на места изровен. Напънах количката максимално и стигнах до последния завой, където се отказах. Напред имаше коловози, през които нямаше как да минем. Слязохме и отидохме до манастирчето (всъщност параклис Пророк Илия). От него се откриваха страхотни панорами към почти целия остров, включително и към главния град Лефкада. Полюбувахме се няколко минути на гледките във всички посоки, след което отново слязохме към цивилизованата част. Заобиколихме планината от северната страна и излязохме на главния път Лефкада-Василики в западната част. По познатите вече отбивки стигнахме до Катизма. Тук В.И. и В. се отдадоха на морето, а ние с Г.Б. останахме на басейна. Човек ще каже ‘Отишли ми на екзотичен остров, а киснат в басейна!’ и то си е така де, ама какъв кеф беше… 🙂 Изкарахме така до 19:00, след което се прибрахме, защото ни чакаше прощално парти в хотела. Докато стигнем и теглим по един душ нашите вече бяха обърнали по няколко узакита. Въздухът на поляната до плажа беше задимен от ципурата, която се мяташе на скарата. Цяла вечер от колоните звучеше българска музика – хора, стари градски песни, примесени със сиртаки и разбира се Азис, който се оказа популярен навсякъде. Ред танци, ред майтапи (наложи се да пояснявам на шефчето за турските русалки 😀 , а екскурзоводката Б.Б. ми помагаше при превода) и така откарахме до 1:00. Тъкмо се разгрях, но момичетата се умориха и отидоха да си лягат. Аз обаче нямаше как да направя подобна грешка – все пак това беше последната ми вечер на Лефкада. По препоръка на младата ни екскурзоводка отидох в най-голямата дискотека. Че беше хубава – беше. Голяма вътрешна зала и външна част, гледаща към пристанището, а и музиката си заслужаваше, но пък в цялото заведение имаше точно 5 човека. Впоследствие Б.Б. ми обясни, че тя се пълнела след 2:00. Да, ама по същото време 100м по-нагоре сърбите направо къртеха в техния клуб. Нямаше две мнения по въпроса – трябваше да съм част от тая лудница. Още повече, че сръбските девойки се мятаха бясно както на новите парчета, така и на класики на Lepa Brena и Zorica Brunclik от годините преди тяхното раждане, а не като нашите лигли… По едно време DJ-ят пусна ‘Djurdjevdan’ и нещата станаха страшни. Викаше се, свиркаше се, а пичовете почнаха да блъскат по масите. Масите не бяха кой знае колко масивни, а пък блъскането си беше душманската – все едно се стреляше на сватбата на Ceca. 😀 Очевидно сме смутили съседите, защото след минути дойде полицията. Всичко беше за 5’, барманите бутнаха по някое евро на униформените и те си тръгнаха мирно, а купонът продължи с пълна пара. За последно така се разбих на сръбско на хижа Ком с металистите. Някъде около 5:00 се прибрах успешно.\nСлед 2h сън бях отново на крака, макар и трудно. Събрах набързо багажа, закусих и всичко беше готово за тръгване. След многократните разговори предната вечер за нощен преход (за да можем да изкараме още един ден на това райско място), екскурзоводката и шофьорът не склониха и потеглихме по разписание. За наказание някъде по пътя рейсът загрял, та пак проблеми. За щастие съм проспал този епизод. След толкова емоции на острова спах до 15:00. Остатъкът от пътя мина спокойно в размисли и страсти. Както винаги си мислех колко от първоначалния план съм изпълнил. Равносметката показваше около 95%. Остана ми само плажът Милос. Но пък това е удобен повод да посетя Лефкада отново. Островът определено си заслужава, а връзката със сушата го прави изключително примамлив и удобен. Така че си обещах отново да се върна на Белия остров. За финал мога да кажа ‘Всички участници в приключението да се чувстват поздравени!’ 😉