Christie Richardson diskuterer keramik og arkæologi! - Historie Podcasts - 2021\nChristie siger: "Jeg er arkæolog. Ja, dagene er lange, hårde og varme, men mit medfødte ønske om at søge og den resulterende adrenalin hjælper med at afhjælpe det. Jeg elsker, at der altid er noget, der skal gøres i marken ; at det ikke er et monotont job. Feltarbejde kræver også min opmærksomhed på detaljer og tålmodighed. Det kræver, at jeg tænker på benene og er forberedt. Imidlertid er det kammeratskab, der er skabt i marken, min foretrukne del af udgravningen "\nKunsthistoriker John Richardson, der skrev den endelige biografi i fire bind om Picasso, er død ved 95\nJohn Richardson. Foto af François Halard, høflighed af Rizzoli.\nDen britiske kunsthistoriker John Richardson, kendt for sin biografi i flere bind om Pablo Picasso, døde i dag i en alder af 95. En repræsentant fra Knopf, Richardson ’s udgiver, bekræftede nyheden.\nForfatterens længe ventede fjerde bind af Et liv i Picasso er færdig og planlagt til at blive offentliggjort senere på året, ifølge Kunstavis. En udgivelsesdato for det endelige bind er ikke blevet fastsat, ” sagde Knopf -talsmanden til artnet News. “Vi vil vurdere det hele, når støvet har lagt sig. ”\nRichardson blev født i London i 1924. Han studerede på Slade School of Fine Art og lavede kortvarigt vinduesdesign til Harrods, samt noget tekstildesign. Da det blev klart, at det ikke var at lave kunst i kortene for sin karriere, vendte Richardson sig til kunstkritik og skrev for Ny statsmand, den venstreorienterede britiske avis.\nDerefter mødte han kunsthistoriker Douglas Cooper, der ville blive Richardsons partner i ti år. De flyttede til Provence i det sydlige Frankrig, hvor Cooper introducerede Richardson for Picasso i 1948. Der opstod et tæt venskab mellem de to mænd.\nPicasso var meget generøs for mig. Han fornemmede på en eller anden måde, at jeg ville skrive om ham. Han havde en meget mærkelig forståelse af sit arbejde, ” Richardson fortalte journalisten Alain Elkann i 2016. Da jeg besluttede mig for at skrive om ham, ville det oprindeligt handle om en bestemt del af hans liv, hans portrætter, om mennesker, han mødte, tilbage til de første år. ”\nJohn Richardsons hjem med et portræt af ham af Andy Warhol. Foto af François Halard, høflighed af Rizzoli.\nRichardson var også en nær ven af Andy Warhol. Han optrådte i en af popartistfilmene og gav lovsangen ved hans mindesmærke. Dronning Elizabeth II ridder Richardson i 2012. (Hendes oldefar, kong Edward VII, skænkede tidligere sin far, Wodehouse Richardson, den samme ære).\nI 1960'erne åbnede Richardson New York -kontoret for Christie ’s auktionshus og drev det i ni år, inden han sluttede sig til New York ’s Knoedler & amp. Co. galleri. Biografien om Picasso blev Richardsons primære fokus i 1980.\nDet første bind, The Prodigy, 1881–1906, udkom i 1991 og blev kåret til Årets Whitbread -bog. Den kubistiske oprører, 1907–1916 fulgte fem år senere og tredje bind, De triumferende år, 1917–1932, dukkede op i 2007.\n"Når jeg bliver ældre og ældre, bliver jeg mere og mere overrasket, jo dybere jeg kommer ind i hans arbejde," sagde Richardson ARTnyheder i 2012. (På det tidspunkt sigtede han efter en udgivelsesdato for 2014.) Nogle rapporter har antydet, at det sidste bind vil dække resten af Picassos liv, men i 2016 fortalte Richardson Elkann, at han overvejede at afslutte enten i 1940 eller i slutningen af Anden Verdenskrig, i 1944. (Picasso døde i 1973.)\nI denne måned udgiver Rizzoli John Richardson: Hjemme, en bog, der viser hans forskellige boliger rundt om i verden, deres “ Bohemian Aristocrat ” interiør og hans personlige ejendele, som omfatter fotografier, korrespondance og kunst fra Picasso selv.\n"Nogle gange ville han pynte på de breve, hans kone Jacqueline skrev til mig eller Douglas [Cooper] med små vignetter," skriver Richardson i bogen.\nRichardson var også i gang med at kurere en udstilling af Warhols fejrede samfundsportrætter til Gagosian Gallery i London, som forventes at åbne i år.\nI hver samtale med John lærte han dig noget nyt - han kunne afsløre ting om et maleri og dets historie, som ingen andre kunne vide. Det var magisk, ” sagde Larry Gagosian i en e -mail til artnet News. Dybden af hans viden var forbløffende. Det er ikke kun bortgang af en ven, men bortgang i en æra. Vi vil ikke se en anden som ham. ”\nChristie Richardson diskuterer keramik og arkæologi! - Historie\nIkke -offentliggjort MSc -afhandling indsendt 2013. Metaldetektering genopretter tusinder af artefakter eac. mere Ikke offentliggjort MSc -afhandling indsendt 2013.\nMetaldetektering genopretter tusinder af artefakter hvert år, og mange af disse registreres på offentlige databaser, hvilket skaber en enorm mængde data og kaster nyt lys over menneskelig brug af og interaktion med tidligere landskaber. Portable Antiquities Scheme (PAS) blev oprettet i 1997 for at registrere arkæologiske artefakter fundet af medlemmer af offentligheden. Selvom deltagelse i PAS er frivillig, har onlinedatabasen i øjeblikket over 573.500 registreringer af c.900, 000 objekter med næsten 23.000 registrerede brugere (fra september 2013). Dette papir ser på det arkæologiske potentiale for over 1.100 artefakter og mønter registreret ved to metaldetekterende stævner.\nMetaldetektering, især når det udføres systematisk og resultaterne registreres præcist, har potentiale til at fremhæve og definere arkæologiske episoder lige så informativt som traditionelle overfladesamlingsteknikker. Macnab (2005) fremhæver, hvor værdifuld en metaldetekteringsdata kan være. Dette er ikke en undersøgelse om artefakter, det er snarere en undersøgelse af brugen af artefaktploughzondata (i dette tilfælde fundet metal fund) til at skelne og identificere områder af menneskelig aktivitet. Indsamlingen af overfladegenstande (keramik, litik) bruges almindeligvis til at angive områder med forskellige niveauer af menneskelig interaktion med landskabet (beboelsessteder, feltsystemer og landbrugsgødning osv.), Og metaldetektering bruges undertiden i forbindelse med disse teknikker, omend på en begrænset måde. Metaldetektering er hverken en teknik, der rutinemæssigt anvendes, og det ser endnu ikke ud til at blive betragtet som en levedygtig indikator for det bredere arkæologiske landskab, da keramikkoncentrationer og litiske spredninger er, at dette kan skyldes mere mangel på en sammenhængende mængde data at arbejde med snarere end en forsætlig snub. Selvfølgelig er der omstændigheder, hvor metaldetektering ikke kan anvendes af forskellige årsager (lovpligtig beskyttelse af jord eller for eksempel at søge efter metaller fra metal), mens metaldetektering lejlighedsvis vil afdække arkæologien under plovjorden (finde en grav eller hamstring osv. .).\nDette papir vil se på potentialet for metaldetektering af data som ploughzone -arkæologi og vil overveje, om metaldetektering er en pålidelig indikator for det arkæologiske landskabs arkæologiske potentiale og arten. Kan metaldetekteringsdata bruges på en måde, der ligner andre overfladeundersøgelsesteknikker, såsom fieldwalking? Ved hjælp af afgrødemærker sammen med begrænset fieldwalking vil metaldetekteringsdata blive analyseret og fundenes fordeling plottet derefter i forhold til resultaterne af fieldwalking for at besvare ovenstående.\nPå grund af mængden af data indsamlet og analyseret tilgås afhandlingen gennem en række distributionskort for hver periode, der adskiller artefakter og mønter. Det er langt uden for omfanget og ordgrænsen for denne undersøgelse at identificere hvert fund, men feltwalking- og metaldetekteringsdata er inkluderet som en CD [udeladt], og de rå metalværksdata er tilgængelige via PAS -databasen (se tillæg 1 - udeladt heri ).\nMelvil står for "Melvil Decimal System", opkaldt efter Melvil Dewey, den berømte bibliotekar. Melvil Dewey opfandt sit Dewey Decimal System i 1876, og tidlige versioner af hans system er i offentligheden.\nNyere udgaver af hans system er i ophavsret, og navnet "Dewey", "Dewey Decimal", "Dewey Decimal Classification" og "DDC" er registreret varemærke tilhørende OCLC, der udgiver periodiske revisioner.\nLibraryThing's MDS -system er baseret på klassifikationsarbejdet på biblioteker rundt om i verden, hvis opgaver ikke er ophavsretligt beskyttede. MDS "scheduldes" (ordene, der beskriver tallene) tilføjes af brugeren og er baseret på public domain-udgaver af systemet.\nMelvil Decimal System er I dag IKKE Dewey Decimal System. Ordlyd, som indtastes af medlemmer, kan kun komme fra offentlige domæner. Basissystemet er Free Decimal System, en offentlig domæne klassifikation oprettet af John Mark Ockerbloom. Hvor det er nyttigt eller nødvendigt, kommer ordlyden fra 1922 -udgaven af Dewey Decimal System. Sprog og begreber kan ændres for at passe til moderne smag eller for bedre at beskrive bøger katalogiseret. Ordlyd må ikke komme fra ophavsretlige kilder.\n"Sleeper" -antikviteter: fejltildelinger i salg af gammel kunst\n"Sleepers" er kunstværker eller samleobjekter, der er undervurderet, fordi en eller flere egenskaber ikke genkendes. Denne artikel diskuterer 12 sveller, der er blevet solgt på auktion på antikmarkedet siden 2007, hvis tilskrivning som antikviteter oprindeligt blev overset, enten ved et uheld eller med vilje. Objekterne præsenteres i forbindelse med en teoretisk ramme, der beskriver både de juridiske og økonomiske incitamenter til at udføre due diligence og afsløre eller "vække" en sovende antik. Teorien indebærer, at sveller kan opstå af flere årsager, og casestudierne er grupperet i overensstemmelse hermed. Mest presserende identificerer analysen to måder, hvorpå sælgere frarådes at være gennemsigtige om et objekts identitet: når de kan udnytte juridiske smuthuller til bevidst at tilskrive en antik og formidle eksport, og når de kan skjule uenighed om et objekts ægthed til at formidle dets salg. Ved at placere casestudierne i en bredere markedskontekst fremhæver vi særlige områder, der bør behandles ved politisk eller lovgivningsmæssig reform. Analysen har også bredere anvendelser til andre kunstformer.\nDer Keulenkopf von Garboldisham: Herstellung, Datierung, archäologischer Kontext und Bedeutung, von Andrew Meirion Jones, Marta Díaz-Guardamino, Alex Gibson og Sylvia Cox\nDieser Beitrag erörtert den Keulenkopf von Garboldisham: eine ungewöhnliche verzierte Keule, die aus Rothirschgeweih hergestellt wurde. Der Keulenkopf blev i 1960'erne i Jahren i en Zufluss des Flusses Little Ouse, Norfolk, der blev fundet og understøttet af Spiralen verziert, var ihn besonders bedeutsam macht. Dieser Beitrag stellt die Untersuchung der Verzierung mit Hilfe von digitalen Bildanalyseverfahren vor, discussiert ein neues Radiokarbondatum, das jüngst am Artefakt gewonnen wurde, soie dessen Bedeutung in Zusammenhang with weiteren datierten Keulenköpfen aus Geweih.\nElisabeth Wien 's blog\nDet er altid spændende, hvis man som vurderingsmand eller forhandler støder på et stykke med C. T. Loo (1880-1957) herkomst. Han var en af de første og sandsynligvis den mest kendte kunsthandler fra Kina, der etablerede sin virksomhed i Europa. Han var med til at sammensætte flere større private og museiske samlinger. Han fungerede også som konsulent for hr. Og fru John D. Rockefeller i begyndelsen af det 20. århundrede. Jeg stødte for nylig på en artikel af Yiyou Wang, der forskede i Rockefeller Archive Center Research Reports Online. Wang fortalte, at der altid var hård og hemmelig konkurrence mellem kunsthandlere. Før 1930'erne var de kendte Duveen -brødre store leverandører af kinesisk keramik til amerikanske samlere. Til sidst overtog C. T. Loo og skaffede mange stykker. Måske kan vi lære mere om manden C. T. Loo ved at lære om de bøger, han havde.\nChristies auktionshus præsenterer "In Pursuit of Knowledge: A Collection of Asian Art Reference Books" på 20 Rockefeller Plaza, New York City, der starter kl. 10:00 den 13. september (partier 801-929). Dette asiatiske kunstbogsalg med primært kinesisk fokus, indeholder mere end 120 titler, der er nyttige i studiet af asiatisk kunst samt til at afdække historien om indsamling i det 20. århundrede. Disse bind er fra private samlinger og giver mulighed for at støde på næsten ikke fundet og udgåede asiatiske kunstkataloger, referencer, akademiske tidsskrifter osv. Prisestimater spænder fra $ 500- $ 15.000.\nUd over mængder ejet af C.T. Loo, et højdepunkt på denne auktion omfatter elleve titler, der viser den private samling af George Eumorfopoulos (1863-1939)-en af grundlæggerne af Oriental Ceramics Society i London. Seks af titlerne er forfattet af R. L. Hobson, der bærer titlen "The George Eumorfopoulos Collection: Catalogue of the Chinese, Corean, and Persian Pottery", som anslås at være prissat omkring $ 6.000-$ 8.000. De fem andre titler er forfattet af Laurence Binyon, med titlen "The George Eumorfopoulos Collection: Catalogue of the Chinese, Corean, and Siamese Paintings", der anslås at være prissat omkring $ 3.000- $ 5.000.\nEt illustreret katalog over den kinesiske kejserlige Prince Gongs spektakulære samling (1821-1850) vil også blive vist på Christies auktion. Dette auktionskatalog med Prince Gongs storslåede ejendele blev udgivet i begyndelsen af marts 1913 og skønnes at sælge mellem $ 4.000 og $ 6.000. (Gong er romaniseret som "Kung" på Wade-Giles-kinesisk.)\nMed en anslået salgspris på mellem $ 8.000 og $ 10.000, viser et katalog med titlen "Katalog over kinesisk keramik og porcelæn" Sir Percival Davids (1892- 1964) private samling af kinesisk keramik. Dokumenteret af R. L. Hobson og udgivet i 1934 blev Davids samling anset for at være en af de mest betydningsfulde private samlinger i sin tid.\nEn anden værdsat mængde på Christies auktion vil være "Catalogue of the International Exhibition of Chinese Art" (1935-1936). Dette katalog indeholder de mest prestigefyldte kinesiske kunstudstillinger, samlinger og værker - dokumenteret fra kongelige, nationale (kinesiske) og private hænder - lånt fra forskellige nationer verden over. Det anslåede prisinterval for denne mængde er $ 1.000-$ 2.000.\nJeg er nysgerrig efter at se resultatet af denne auktion, da der er angivet flere spændende bøger, der stort set ikke kan opnås i dag!\n11 resultater i Mest downloadede arkæologiske artikler\nMahendraparvata: en tidlig hovedstad i Angkor-perioden defineret gennem luftbåren laserscanning ved Phnom Kulen\nIndskriftsbevis tyder på, at Phnom Kulen-plateauet nordøst for Angkor i Cambodja var placeringen af Mahendraparvata-en tidlig angkoriansk hovedstad og en af de første hovedstæder i Khmerriget (niende til femtende århundrede e.Kr.). Hidtil har arkæologiske beviser imidlertid været begrænset til en spredning af små og tilsyneladende isolerede helligdomme. Her kombinerer forfatterne luftbaseret laserscanning med jordbaseret undersøgelse for at definere et udvidet bynetværk fra det niende århundrede e.Kr., som de identificerer som Mahendraparvata. Denne forskning giver ny og vigtig indsigt i fremkomsten af angkoriske byområder.\nDen tidligste bølge af vikingeaktivitet? Det norske bevis revideret\nDenne artikel diskuterer kronologien og arten af den tidligste vikingeaktivitet, baseret på en gruppe tidlige begravelser fra Norge, der indeholder Insular metalarbejde. Ved at fokusere på den geografiske fordeling af dette materiale og anvende begrebet lokal og social viden, fremhæves vigtigheden af at etablere kognitive landskaber for at lette vikingens ekspansion. Det hævdes, at de første registrerede vikingeangreb kun var mulige efter en fase, hvor nordiske søfarende havde opnået det nødvendigvis niveau af a priori miljømæssig viden, der var nødvendig for at bevæge sig i nye havlandskaber og kystmiljøer. Denne interaktionsmodel åbner muligheden for, at nogle af de tidlige Insular-fund fra Norge kan repræsentere udforskningsrejser før Lindisfarne, udført af søfarende langs sejlruten Nordvegr.\nNær østlige landskaber og afklassificerede U2 luftfotos\nNyligt afklassificerede fotografier taget af U2 -spionfly i 1950'erne og 1960'erne udgør en vigtig ny kilde til historiske luftfotos, der er nyttige for eurasisk arkæologi. Ligesom andre kilder til historiske billeder giver U2 -fotos et vindue ind i fortiden, før moderne landbrug og udvikling ødelagde mange arkæologiske steder. U2 -billeder er ældre og i mange tilfælde højere opløsning end CORONA -spionsatellitbilleder, den anden store kilde til historisk billedsprog for Eurasien, og kan dermed udvide rækkevidden af arkæologiske steder og funktioner, der kan studeres fra et luftperspektiv. Der er imidlertid betydelige barrierer for at finde og hente U2 -billeder fra bestemte lokaliteter, og arkæologer har derfor endnu ikke brugt det i vid udstrækning. I denne artikel sigter vi mod at reducere disse barrierer ved at beskrive U2 -fotodatasættet og hvordan man får adgang til det. Vi leverer også det første rumlige indeks over U2 -fotos til Mellemøsten. En kort diskussion af arkæologiske casestudier hentet fra U2 -billeder illustrerer dets fordele og begrænsninger. Disse casestudier omfatter undersøgelser af forhistoriske massedrab jagtfælder i det østlige Jordan, kunstvandingssystemer i det første årtusinde neo-assyriske imperium i det nordlige Irak og marsksamfund i det tyvende århundrede i det sydlige Irak.\nVikingekrigerkvinder? Revurdering af Birka kammergrav Bj.581\nKrigerkvinden har længe været en del af vikingebilledet, med en stamtavle, der strækker sig fra Valkyries af oldnordisk prosa og poesi til moderne medieunderholdning. Indtil for nylig har faktiske vikingetidens beviser for sådanne personer imidlertid været sparsomme. Denne artikel omhandler forskning, der viser, at personen begravet i Birka i en 'arketypisk' højstatus-krigergrav-altid antages at være mand siden udgravningen i 1878-faktisk er biologisk kvindelig. Offentliggørelse af de genomiske data i 2017 førte til en hidtil uset offentlig debat om denne person. Her behandler forfatterne i detaljer fortolkningen af begravelsen og diskuterer kildekritiske spørgsmål og paralleller.\nEste artículo examina la organización política de la ciudad prehispánica de Chichén Itzá, Yucatán, México, durante el reinado de K'ak 'Upakal K'inich K'awil en la segunda mitad del siglo IX dC. Las interpretaciones políticas y territoriales que presentamos se basan en un entramado cronológico en el que entendemos los sectores del Chichén Itzá “Maya” y el Chichén Itzá “Tolteca” como dos periodos diferentes y secuenciales. Examinamos los cambios que aparecen en el período Clásico terminal, tales como las nuevas características no Mayas, el uso de glifos y nombres de origen foráneo, así como dioses de las Tierras Altas de México y nuevos tipos de edificios. En esta contribution también mostramos cómo el sistema interno de organisación social cambió de un modelo de monarquía de un rey absoluto, identificado con la divinidad, a un tipo de gobierno más estructurado e incluyente, with borgmester poder de la nobleza. Finalmente, proponemos un patrón de asentamiento que reflja esta nueva organización sociopolítica.\nDøden og byen: Kirkegårdene i Amarna i deres urbane kontekst\nGravpladser betragtes i stigende grad som komponenter i levede bymiljøer tidligere. Dette papir undersøger, hvordan den gamle egyptiske by Akhetaten, bygget af kong Akhenaten (ca. 1349–1332 f.Kr.), blev konstrueret og oplevet som et rum beboet af både levende og døde. På baggrund af resultaterne fra igangværende udgravninger på gravpladserne for den generelle befolkning overvejer den, hvordan den arkæologiske optegnelse over bebyggelsen og dens kirkegårde sigrerer og undersøger, hvordan begravelseslandskabers natur og behovet for at opretholde refleksive forhold mellem de levende og de døde i midt i et skiftende religiøst miljø bidrog til Akhetatens unikke karakter som by. Det spørger, hvilken slags by Akhetaten var, og hvordan det var at leve gennem Amarna -perioden.\nBarndom: 1890–1907 Rediger\nMortimer Wheeler blev født den 10. september 1890 i byen Glasgow, Skotland.  Han var det første barn af journalisten Robert Mortimer Wheeler og hans anden kone Emily Wheeler (née Baynes).  Søn af en tehandler med base i Bristol, i ungdommen havde Robert overvejet at blive baptistpræst, men blev i stedet en ihærdig fritænker, mens han studerede ved University of Edinburgh. Oprindeligt arbejdede han som lektor i engelsk litteratur Robert henvendte sig til journalistik, efter at hans første kone døde i fødslen.  Hans anden kone, Emily, delte sin mands interesse for engelsk litteratur og var niece af Thomas Spencer Baynes, en Shakespeare -forsker ved St. Andrews University.  Deres ægteskab var følelsesmæssigt anstrengt,  en situation forværret af deres økonomiske usikkerhed.  Inden for to år efter deres søns fødsel flyttede familien til Edinburgh, hvor en datter ved navn Amy blev født.  Parret gav deres to børn øgenavne, idet Mortimer var "Boberic" og Amy "Totsy". \nDa Wheeler var fire, blev hans far udnævnt til cheflederforfatter for Bradford Observer. Familien flyttede til Saltaire, en landsby nordvest for Bradford, en kosmopolitisk by i Yorkshire, nordøst i England, som dengang var midt i uldhandelsboomen.  Wheeler blev inspireret af hederne omkring Saltaire og fascineret af områdets arkæologi. Senere skrev han om at opdage en sen forhistorisk kopmærket sten, søge efter litics på Ilkley Moor og grave ned i en barve på Baildon Moor.  Selvom hun led af dårligt helbred, lærte Emily Wheeler sine to børn ved hjælp af en tjenestepige op til syv eller otte år.  Mortimer forblev følelsesmæssigt fjernt fra sin mor, i stedet for at være langt tættere på sin far,  hvis selskab han foretrak frem for andre børns.  Hans far havde en stor interesse for naturhistorie og en kærlighed til fiskeri og skydning, landlige sysler, hvor han opfordrede Mortimer til at deltage.  Robert erhvervede mange bøger til sin søn, især om emnet kunsthistorie,  med Wheeler kærlig til både at læse og male. \nI 1899 sluttede Wheeler sig til Bradford Grammar School kort før sin niende fødselsdag, hvor han fortsatte direkte til den anden form.  I 1902 fik Robert og Emily en anden datter, som de kaldte Betty Mortimer viste lidt interesse for denne yngre søster.  I 1905 indvilligede Robert i at overtage posten som chef for London -kontoret i sin avis og derefter omdøbe til Yorkshire Daily Observer, og derfor flyttede familien til den sydøstlige del af byen i december og bosatte sig i et hus ved navn Carlton Lodge på South Croydon Road, West Dulwich.  I 1908 flyttede de til 14 Rollescourt Avenue i nærliggende Herne Hill.  I stedet for at blive sendt til en konventionel uddannelse, da han var 15, blev Wheeler instrueret i at uddanne sig selv ved at tilbringe tid i London, hvor han besøgte National Gallery og Victoria and Albert Museum. \nUniversitet og tidlig karriere: 1907–14 Rediger\nEfter at have bestået adgangseksamen på sit andet forsøg, fik Wheeler i 1907 et stipendium til at læse klassiske studier ved University College London (UCL), dagligt pendler fra sit forældrehjem til universitetets campus i Bloomsbury, det centrale London.  På UCL blev han undervist af den fremtrædende klassicist A. E. Housman.  Under sine bachelorstudier blev han redaktør for Union Magazine, hvortil han producerede en række illustrerede tegnefilm.  I stigende grad interesseret i kunst besluttede han at skifte fra klassiske studier til et kursus på UCLs kunstskole, Slade School of Fine Art, han vendte tilbage til sit tidligere emne efter at have kommet til den opfattelse, at han - med hans ord - aldrig blev mere end "en konventionelt dygtig billedmager".  Dette mellemspil havde påvirket hans klassiske studier negativt, og han modtog en anden klasse BA på eksamen. \nWheeler begyndte at studere til en Master of Arts -grad i klassiske studier, som han opnåede i 1912.  I denne periode fik han også ansættelse som personlig sekretær for UCL -prost Gregory Foster,  selvom han senere kritiserede Foster for forvandle universitetet fra "et kollegium i virkelig akademisk forstand [til] en hypertrofieret uhyre lige så lidt som et kollegium som en plesiosaurus er som en mand".  Det var også på denne tid af livet, at han mødte og indledte et forhold til Tessa Verney, en studerende, der derefter studerede historie på UCL, da de begge tjente i udvalget for University College Literary Society. \nUnder sine studier havde Wheeler udviklet sin kærlighed til arkæologi, efter at han havde deltaget i en udgravning af Viroconium Cornoviorum, en romano-britisk bosættelse i Wroxeter, i 1913.  I betragtning af et erhverv inden for disciplinen vandt han et studerende, der var blevet oprettet i fællesskab af University of London og Society of Antiquaries til minde om Augustus Wollaston Franks. Den fremtrædende arkæolog Sir Arthur Evans fordoblede mængden af penge, der fulgte med studenterskabet. Wheelers foreslåede projekt havde været at analysere Romano-Rhenish keramik, og med tilskuddet finansierede han en rejse til Rheinland i Tyskland, der studerede det romerske keramik i lokale museer, og hans forskning om dette emne blev aldrig offentliggjort. \nI denne periode var der meget få job til rådighed inden for britisk arkæologi, da den senere arkæolog Stuart Piggott fortalte, "den unge Wheeler ledte efter et professionelt job, hvor faget endnu ikke var skabt."  I 1913 sikrede Wheeler sig en stilling som yngre efterforsker for den engelske kongelige kommission for historiske monumenter, der var i gang med et projekt for at vurdere tilstanden for alle strukturer i nationen, der var dateret 1714 før. Som en del af dette var han først sendt til Stebbing i Essex for at vurdere senmiddelalderlige bygninger, selvom han en gang havde opnået fokus på at studere de romano-britiske rester af dette amt.  I sommeren 1914 giftede han sig med Tessa i en lavmælt, sekulær bryllupsceremoni, inden de flyttede ind i Wheelers forældrehjem i Herne Hill. \nFørste verdenskrig: 1914–18 Rediger\n- Wheeler, i et brev til sin kone, oktober 1917 \nEfter Det Forenede Kongeriges indtræden i første verdenskrig i 1914 meldte Wheeler sig frivilligt til de væbnede styrker.  Selvom Wheeler foretrak at være ensom frem for gruppeaktiviteter, fandt han ud af, at han havde stor glæde af soldateri,  og den 9. november 1914 fik han en midlertidig andenløjtnant i University of London Officer Training Corps, der tjente med sin artillerienhed som instruktør.   Det var i denne periode, i januar 1915, at en søn blev født til Wheelers og fik navnet Michael.  Michael Wheeler var deres eneste barn, noget der dengang var en social anomali, selv om det er uvist, om dette var ved valg eller ej.  I maj 1915 overførte Wheeler til 1st Lowland Brigade i Royal Field Artillery (Territorial Force), og blev bekræftet i hans rang den 1. juli med en forfremmelse til midlertidig løjtnant fra samme dato.  Kort tid efter, den 16. juli, blev Wheeler forfremmet til midlertidig kaptajn.  I denne stilling var han stationeret på forskellige baser i hele Storbritannien, og ofte tog han sin kone og barn med sig, hans ansvar var som batterikommandant, i første omgang af feltpistoler og senere af haubitser. \nI oktober 1917 blev Wheeler udstationeret til den 76. hærs feltartilleribrigade, en af de kongelige feltartilleribrigader under direkte kontrol af generalofficeren, tredje hær. Brigaden var derefter stationeret i Belgien, hvor den havde været engageret i slaget ved Passchendaele mod tyske tropper langs vestfronten. På nuværende tidspunkt en materiel løjtnant (midlertidig kaptajn), den 7. oktober blev han udnævnt til næstkommanderende for et artilleribatteri med fungerende kaptajn , men den 21. oktober blev han chef for et batteri med fungerende rang som major ,  erstatter en major, der var blevet forgiftet af sennepsgas.  Han var en del af den venstre gruppe af artilleri, der dækkede det fremrykkende allierede infanteri i slaget.  Gennemgående havde han korrespondancer med sin kone, sin søster Amy og sine forældre.  Efter den allieredes sejr i slaget blev brigaden overført til Italien. \nWheeler og brigaden ankom til Italien den 20. november og fortsatte gennem den italienske riviera for at nå Caporetto, hvor den var blevet sendt for at styrke de italienske tropper mod et tysk og østrig-ungarsk fremskridt.  Da Den Russiske Republik fjernede sig fra krigen, fokuserede den tyske hær sin indsats på vestfronten, og så i marts 1918 blev Wheelers brigade beordret til at forlade Italien og få et tog fra Castelfranco til Vieux Rouen i Frankrig.  Tilbage på vestfronten blev brigaden tildelt 2. division, igen en del af Julian Byngs tredje hær, og nåede et stabilt område af fronten i april. Her var Wheeler beskæftiget med artilleriild i flere måneder, inden briterne gik til offensiv i august.  Den 24. august, mellem de ødelagte landsbyer Achiet og Sapignies, ledede han en ekspedition, der fangede to tyske feltpistoler, mens han under kraftig ild fra en slotshøj senere blev tildelt militærkorset for denne handling: \nTil iøjnefaldende tapperhed og initiativ. Mens han lavede en rekognoscering, så han to fjendtlige feltpistoler lammet op uden heste inden for 300 yards fra forpostlinjen. Han vendte tilbage for to seks-hesters hold, og under kraftig ild, med fuldt overblik over fjenden, bragte han med succes begge kanoner tilbage til sin batteriposition og vendte dem mod fjenden. Han gjorde et godt stykke arbejde. \nWheeler fortsatte som en del af de britiske styrker, der skubbede mod vest, indtil den tyske overgivelse i november 1918,  modtog en omtale i forsendelser den 8. november.  Han blev ikke demobiliseret i flere måneder, i stedet blev han stationeret i Pulheim i Tyskland, indtil marts i løbet af denne tid skrev han sin tidligere forskning om romano-rhensk keramik, der gjorde brug af adgang til lokale museer, inden han vendte tilbage til London i juli 1919 .  Ved at vende tilbage til sin permanente rang som løjtnant den 16. september blev  Wheeler endelig afskediget fra tjenesten den 30. september 1921, og beholdt rangen som major. \nNationalmuseet i Wales: 1919–26 Edit\nDa han vendte tilbage til London, flyttede Wheeler ind i en lejlighed på øverste etage nær Gordon Square med sin kone og barn.  Han vendte tilbage til at arbejde for Royal Commission og undersøgte og katalogiserede Essex historiske strukturer.  Ved at gøre det producerede han sin første publikation, en akademisk artikel om Colchesters Roman Balkerne Gate, som blev offentliggjort i Transaktioner fra Essex Archaeological Society i 1920.  Han fulgte snart dette med to papirer i Journal of Roman Studies den første tilbød en bredere analyse af Roman Colchester, mens sidstnævnte skitserede hans opdagelse af hvælvingen for byens Claudius -tempel, som blev ødelagt af Boudicas oprør. Derved udviklede han et ry som en romersk arkæolog i Storbritannien.  Derefter forelagde han sin forskning om romano-renske gryder til University of London, på grundlag af hvilken han blev tildelt sin doktorgrad i bogstaver derfra frem til sin ridderskab stilede han sig selv som Dr Wheeler.  Han var utilfreds med sit job i kommissionen, utilfreds med at han modtog mindre løn og en lavere status end han havde haft i hæren, og begyndte derfor at søge alternativ beskæftigelse. \nHan fik en stilling som Keeper of Archaeology på National Museum of Wales, et job, der også indebar at blive lektor i arkæologi ved University College of South Wales og Monmouthshire. Tiltrådte denne stilling flyttede han til Cardiff med sin familie i august 1920, selvom han i første omgang ikke kunne lide byen.  Museet var i uorden forud for krigen, konstruktionen var begyndt på en ny specialbygget bygning til at huse samlingerne. Dette var ophørt under konflikten, og bygningen blev forladt under Cardiffs økonomiske krise efter krigen.  Wheeler erkendte, at Wales var meget splittet regionalt, idet mange walisere havde lidt loyalitet over for Cardiff, derfor gjorde han et punkt i at turnere rundt i landet og foredrage for lokale samfund om arkæologi.  Ifølge den senere arkæolog Lydia C. Carr var Wheelers arbejde for museets sag en del af en bredere "kultur-nationalistisk bevægelse" knyttet til voksende walisisk nationalisme i denne periode, for eksempel det walisiske nationalistiske parti Plaid Cymru blev grundlagt i 1925. \nWheeler var utålmodig efter at starte udgravninger, og i juli 1921 startede han et seks ugers projekt med at udgrave på det romerske fort Segontium ledsaget af sin kone, han brugte sin ferie til at føre tilsyn med projektet. En anden sæson med udgravning på stedet fulgte i 1922.  Under stor indflydelse på arkæologen Augustus Pitt-Rivers skrifter understregede Wheeler behovet for en stærk, udviklet metode, når han foretog en arkæologisk udgravning og troede på behovet for strategiske udgravninger planlægning, eller hvad han kaldte "kontrolleret opdagelse", med klare mål i tankerne for et projekt.  Yderligere understreger vigtigheden af hurtig offentliggørelse af forskningsresultater, skrev han fuldstændige sæsonrapporter for Archaeologia Cambrensis før du offentliggør en fuld rapport, Segontium og den romerske besættelse af Wales.  Wheeler var opsat på at oplære nye generationer af arkæologer, og to af de mest fremtrædende studerende til at udgrave med ham på Segontium var Victor Nash-Williams og Ian Richmond. \nI feltsæsonerne 1924 og 1925 kørte Wheeler udgravninger af det romerske fort Y Gaer nær Brecon, et projekt hjulpet af hans kone og to arkæologiske studerende, Nowell Myres og Christopher Hawkes.  Under dette projekt fik han besøg af den fremtrædende egyptolog Sir Flinders Petrie og hans kone Hilda Petrie Wheeler beundrede i høj grad Petrie's vægt på stærke arkæologiske metoder.  Wheeler offentliggjorde resultaterne af sin udgravning i Det romerske fort tæt på Brecon.  Han begyndte derefter udgravninger på Isca Augusta, et romersk sted i Caerleon, hvor han fokuserede på at afsløre det romerske amfiteater. Med det formål at tiltrække pressens opmærksomhed for både at øge offentlighedens bevidsthed om arkæologi og tiltrække nye finansieringskilder, kontaktede han pressen og organiserede et sponsorat af udgravningen af mellemmarkedsavisen the Daglig post. Derved understregede han de folkloristiske og legendariske associationer, som stedet havde med kong Arthur.  I 1925 udgav Oxford University Press Wheelers første bog for et generelt publikum, Forhistorisk og romersk Wales senere udtrykte han den opfattelse, at det ikke var en god bog. \nI 1924 trådte direktøren for National Museum of Wales, William Evans Hoyle, tilbage ved dårligt helbred.  Wheeler ansøgte om at påtage sig rollen som sin afløser og leverede understøttende vidnesbyrd fra Charles Reed Peers, Robert Bosanquet og H. J. Fleure.  Selvom han ikke havde nogen tidligere museumserfaring, havde han succes med sin ansøgning og blev udnævnt til direktør.  Han ansatte derefter en nær ven, Cyril Fox, til at påtage sig den fraflyttede stilling som Keeper of Archaeology.  Wheelers foreslåede reformer omfattede at udvide institutionens rækkevidde og indflydelse i hele Wales ved at opbygge tilknytninger til regionale museer og fokusere på fundraising for at finansiere færdiggørelsen af de nye museumslokaler.  Han opnåede en donation på 21.367 pund fra den velhavende skibsreder William Reardon Smith og udnævnte Smith til at være museets kasserer og rejste også til Whitehall, London, hvor han med succes opfordrede det britiske finansministerium til at yde yderligere finansiering til museet.  Som følge heraf kunne byggeriet på museets nye bygning fortsætte, og det blev officielt åbnet af kong George V i 1927. \nLondon Museum: 1926–33 Edit\nVed pensioneringen af Keeper of the London Museum, Harmon Oates, blev Wheeler inviteret til at besætte stillingen. Han havde overvejet at vende tilbage til London i et stykke tid og indvilligede ivrigt på at tiltræde posten, der var baseret på Lancaster House i St James's område, i juli 1926.  I Wales mente mange, at Wheeler ganske enkelt havde taget ledelse af Nationalmuseet for at fremme sine egne karrieremuligheder, og at han havde forladt dem, da der kom et bedre tilbud. Wheeler var selv uenig og mente, at han havde efterladt Fox på museet som sin åbenlyse efterfølger, og at de reformer, han havde gennemført, derfor ville fortsætte.  Stillingen gav Wheeler oprindeligt en årsløn på £ 600, hvilket resulterede i et fald i levestandarden for hans familie, der flyttede ind i en lejlighed tæt på Victoria Station. \nTessas biograf L. C. Carr kommenterede senere, at Wheelers sammen "professionaliserede London Museum". Wheeler udtrykte sin opfattelse af, at museet "skulle rengøres, udstødes og katalogiseres generelt, omdannes fra en uønsket butik til en acceptabel rationel institution".  Med fokus på at reorganisere udstillingerne og udvikle en mere effektiv metode til katalogisering af artefakterne, skrev han også En kort guide til samlingerne, inden jeg brugte genstandene på museet til at skrive tre bøger: London og vikingerne, London og sakserne, og London og romerne.  Ved sin ankomst tildelte statskassen museet et årligt budget på £ 5.000, hvilket Wheeler anså for utilstrækkeligt til dets behov.  I 1930 overtalte Wheeler dem til at øge dette budget, da han fremhævede stigende besøgstal, publikationer og opkøb samt en stigning i antallet af uddannelsesprojekter. Med denne ekstra finansiering kunne han ansætte mere personale og øge sin egen årsløn til £ 900. \nKort efter at han kom til museet, blev Wheeler valgt til rådet for Society of Antiquaries.  Gennem Selskabet blev han involveret i debatten om, hvem der skulle finansiere arkæologisk tilsyn med byggeprojekter i Stor -London, hans argument var, at City of London Corporation skulle levere finansieringen, selv om det i 1926 blev enigt om, at Selskabet selv ville ansætte en udgravningsdirektør med base i Lancaster House til at påtage sig stillingen.  Også involveret i det stort set døende Royal Archaeological Institute organiserede Wheeler sin flytning til Lancaster House.  I 1927 tog Wheeler et ulønnet lektorat på University College London, hvor han etablerede et diplomuddannelseskursus i arkæologi, en af de første til at tilmelde sig var Stuart Piggott.  I 1928 kuraterede Wheeler en udstilling på UCL om "Recent Work in British Archaeology", som han tiltrak stor opmærksomhed fra pressen. \nWheeler var ivrig efter at fortsætte arkæologisk feltarbejde uden for London og foretog udgravninger hvert år fra 1926 til 1939.  Efter at have afsluttet sin udgravning af Carlaeon amfiteater i 1928 begyndte han feltarbejde ved den romerske bosættelse og tempel i Lydney Park, Gloucestershire, efter at have været opfordret til det af den aristokratiske godsejer, Charles Bathurst.  Det var under disse undersøgelser, at Wheeler personligt opdagede Lydney Hoard of coinage.  Wheeler og hans kone offentliggjorde i fællesskab deres udgravningsrapport i 1932 som Rapport om udgravning af det forhistoriske, romerske og post-romerske sted i Lydney Park, Gloucestershire,  som Piggott bemærkede havde "sat mønsteret" for alle Wheelers fremtidige udgravningsrapporter. \nDerfra blev Wheeler inviteret til at lede en Society of Antiquaries -udgravning ved den romerske bosættelse Verulamium, som fandtes på jord, der for nylig blev erhvervet af Corporation of St Albans. Han påtog sig denne rolle i fire sæsoner fra 1930 til 1933, inden han forlod en femte sæson med udgravning under kontrol af arkæologen Kathleen Kenyon og arkitekten A. W. G. Lowther.  Wheeler nød muligheden for at udgrave på en civil i modsætning til et militært sted og kunne også lide dens nærhed til hans hjem i London.  Han var især interesseret i at søge efter en førromersk jernalderoppidum på stedet og bemærkede, at eksistensen af en nærliggende Catuvellauni-bosættelse blev attesteret i både klassiske tekster og numismatiske beviser.  Da Wheeler fokuserede sin opmærksomhed på potentielle jernalderbeviser, koncentrerede Tessa sig om at udgrave indersiden af bymurene, Wheeler havde anliggender med mindst tre assistenter under projektet.  Efter at Tessa skrev to foreløbige rapporter, blev den endelige udgravningsrapport endelig offentliggjort i 1936 som Verulamium: En belgisk og to romerske byer, i fællesskab skrevet af Wheeler og hans kone.  Rapporten resulterede i den første store offentliggjorte kritik af Wheeler, fremstillet af den unge arkæolog Nowell Myres i en anmeldelse for Antikken skønt han udtalte, at der var meget at rose om arbejdet, kritiserede han Wheelers selektive udgravning, tvivlsomme dateringer og gætterier. Wheeler svarede med et stykke, hvor han forsvarede sit arbejde og indledte et personligt angreb på både Myres og Myres arbejdsgiver, Christ Church, Oxford. \nInstitut for Arkæologi: 1934–39 Rediger\nWheeler havde længe ønsket at oprette en akademisk institution dedikeret til arkæologi, der kunne have base i London.  Han håbede, at det kunne blive et center, hvor man kunne etablere professionaliseringen af arkæologi som en disciplin med systematisk træning af studerende i metodiske teknikker til udgravning og bevaring og anerkendte faglige standarder i hans ord, han håbede "at konvertere arkæologi til en disciplin, der er værdig til det navn i alle forstand ".  Han beskrev endvidere sin intention om, at instituttet skulle blive "et laboratorium: et laboratorium for arkæologisk videnskab".  Mange arkæologer delte hans håb, og til dette formål havde Petrie doneret meget af sin samling af nærøstlige artefakter til Wheeler i håb om, at det ville blive inkluderet i en sådan institution.  Wheeler var senere i stand til at overtale University of London, en sammenslutning af institutioner på tværs af hovedstaden, til at støtte virksomheden, og både han og Tessa begyndte at skaffe midler fra velhavende bagmænd.  I 1934 blev Institute of Archaeology officielt åbnet, omend på dette tidspunkt uden lokaler eller akademisk personale de første studerende, der tilmeldte sig, var Rachel Clay og Barbara Parker, der fortsatte med at have karriere inden for disciplinen.  Mens Wheeler-der stadig var Keeper of the London Museum-påtog sig rollen som æresdirektør for instituttet, installerede han arkæologen Kathleen Kenyon som sekretær for Management Committee og beskrev hende som "en person med et hoved nyttig erfaring ".  Den juni blev han udnævnt til officer i St. John's Order (OStJ). \nEfter at have afsluttet sit arbejde på Verulamium vendte Wheeler sin opmærksomhed mod slutningen af jernalderens bakke-fort ved Maiden Castle tæt på Dorchester, Dorset, hvor han udgravede i fire sæsoner fra 1934 til 1937.  Medregisseret af Wheeler, Tessa, og kurator for Dorset County Museum, Charles Drew, blev projektet gennemført i fælles regi af Society of Antiquaries og Dorset Field Club.  Med omkring 100 assistenter hver sæson udgjorde udgravningen den største udgravning, der havde været udført i Storbritannien indtil det tidspunkt, hvor Wheeler organiserede ugentlige møder med pressen for at informere dem om eventuelle opdagelser.  Han var ivrig efter at understrege, at hans arbejdsstyrke bestod af mange unge såvel som både mænd og kvinder, og dermed præsenterede billedet af arkæologi som en moderne og avanceret disciplin.  Ifølge den senere historiker Adam Stout var udgravningen af Maiden Castle "en af de mest berømte britiske arkæologiske undersøgelser i det tyvende århundrede. Det var den klassiske 'Wheeler dig', både hvad angår omfanget af operationer og den omtale, som det genererede. " \nWheelers udgravningsrapport blev offentliggjort i 1943 som Maiden Castle, Dorset.  Rapportens offentliggørelse tillod yderligere kritik af Wheelers tilgang og fortolkninger i hans anmeldelse af bogen, arkæologen WF Grimes kritiserede udgravningens meget selektive karakter og bemærkede, at Wheeler ikke havde stillet spørgsmål vedrørende de socioøkonomiske spørgsmål af samfundet på Maiden Castle, aspekter af tidligere samfund, der var kommet til at være af stigende interesse for britisk arkæologi.  I løbet af de kommende årtier, da yderligere udgravninger blev udført på stedet, og arkæologer udviklede et større kendskab til jernalderens Storbritannien, viste meget af Wheelers fortolkning af stedet og dets udvikling sig at være forkert, især ved arbejdet i arkæolog Niall Sharples. \nI 1936 påbegyndte Wheeler et besøg i Mellemøsten og sejlede fra Marseille til Port Said, hvor han besøgte de gamle kongerige i Sakkara. Derfra gik han via Sinai til Palæstina, Libanon og Syrien. Under denne rejse besøgte han forskellige arkæologiske projekter, men var især forfærdet over kvaliteten af deres udgravninger, han bemærkede, at den amerikansk udførte udgravning ved Tel Megiddo vedtog standarder, der var blevet afvist i Storbritannien femogtyve år tidligere.  Han var væk i seks uger, og da han vendte tilbage til Europa opdagede han, at hans kone Tessa var død af en lungeemboli efter en mindre operation på hendes tå.  Ifølge Tessas biograf var denne opdagelse for Wheeler "toppen af mental elendighed og markerede afslutningen på hans evne til at føle en bestemt form for kærlighed".  Den vinter døde også hans far.  I sommeren 1937 havde han indledt en ny romantik med en ung kvinde ved navn Mavis de Vere Cole, enke efter Horace de Vere Cole, som først havde mødt Wheeler, da han besøgte Maiden Castle-udgravninger med sin daværende elsker , maleren Augustus John.  Efter at hun til sidst accepterede hans gentagne anmodninger om ægteskab, blev de to gift tidligt i 1939 ved en ceremoni i Caxton Hall, med en reception i Shelley House.  De fortsatte på en bryllupsrejse til Mellemøsten. \nEfter en eftersøgning, der havde taget flere år, kunne Wheeler sikre lokaler for Institute of Archaeology: St. John's Lodge i Regent's Park, det centrale London. Efterladt tom siden dets anvendelse som hospital under første verdenskrig, var bygningen ejet af kronen og blev kontrolleret af den første kommissær for arbejder, William Ormsby-Gore, han var meget sympatisk for arkæologi og forpagtede bygningen til instituttet kl. en lav husleje.  St. John's Lodge-lokalerne blev officielt åbnet den 29. april 1937. Under sin tale ved ceremonien gjorde University of Londons vicekansler Charles Reed Peers det klart, at bygningen kun var beregnet som et midlertidigt hjem for instituttet , som man håbede ville kunne flytte til Bloomsbury, byens akademiske knudepunkt.  I sin tale sammenlignede universitetets kansler, Alexander Cambridge, 1. jarl af Athlone, den nye institution med både Institute of Historical Research og Courtauld Institute of Art. \nWheeler var også blevet præsident for Museumsforeningen, og i en præsidenttale holdt i Belfast talte han om emnet at bevare museets samlinger i krigstid og mente, at Storbritanniens engagement i en anden europæisk konflikt var nært forestående.  I forventning om denne begivenhed arrangerede han i august 1939 London Museum for at placere mange af dets vigtigste samlinger i opbevaring.  Han blev også tildelt en æresdoktorgrad fra Bristol University, og mødte ved prisoverrækkelsen den konservative partipolitiker Winston Churchill, som derefter var engageret i at skrive sit multi-bind En historie om de engelsktalende folk Churchill bad Wheeler om at hjælpe ham med at skrive om det sene forhistoriske og tidlige middelalderlige Storbritannien, som sidstnævnte accepterede. \nEfter Maiden Castle vendte Wheeler sin opmærksomhed mod Frankrig, hvor den arkæologiske undersøgelse af jernaldersteder var halet efter udviklingen i Storbritannien. Der førte han tilsyn med en række undersøgelser og udgravninger ved hjælp af Leslie Scott, der begyndte med en rundvisning i Bretagne i vinteren 1936–37.  Herefter besluttede Wheeler at udgrave oppidum ved Camp d'Artus, nær Huelgoat, Finistère. Ud over at få mange britiske arkæologer til at arbejde på stedet, hyrede han seks lokale bretonske arbejdere til at hjælpe projektet og kom til den overbevisning, at oppidum var blevet rejst af lokale jernalderstammer for at forsvare sig mod den romerske invasion ledet af Julius Cæsar . I mellemtiden var Scott blevet stillet til ansvar for en udgravning ved det mindre nærliggende bakkefort Kercaradec, nær Quimper.  I juli 1939 fokuserede projektet sin opmærksomhed på Normandiet, hvor udgravninger begyndte ved jernaldernes bakkeborde i Camp de Canada og Duclair. De blev bragt stoppet i september 1939, da anden verdenskrig brød ud i Europa, og holdet evakuerede tilbage til Storbritannien.  Wheelers udgravningsrapport, skrevet sammen med Katherine Richardson, blev til sidst udgivet som Hill-forte i Nordfrankrig i 1957. \nAnden verdenskrig: 1939–45 Rediger\nWheeler havde ventet og åbent håbet på krig med Nazityskland i et år forud for fjendtlighedens udbrud, han mente, at Det Forenede Kongeriges engagement i konflikten ville afhjælpe den skam, som han troede var blevet påført landet ved dets underskrivelse af München Aftale i september 1938.  Frivilligt arbejde for de væbnede tjenester, den 18. juli 1939 vendte han tilbage til aktiv tjeneste som major (Special List).  Han fik til opgave at samle det 48. lette anti-flybatteri på Enfield, hvor han gik i gang med at rekruttere frivillige, herunder hans søn Michael.  Da den 48. svulmede i størrelse, blev det konverteret til det 42. Mobile Light Anti-Aircraft Regiment i Royal Artillery, som bestod af fire batterier og blev ledet af Wheeler-nu forfremmet til den midlertidige rang som oberstløjtnant (effektiv 27. januar 1940) - som kommandør.   I betragtning af kaldenavnet "Flash Alf" af dem, der tjente under ham,  blev han anerkendt af kolleger som en hensynsløs disciplinær og fik af mange skylden for en af hans soldaters død fra influenza under træning.  Efter at have været udnævnt til sekretær for Society of Antiquaries i 1939 og derefter direktør i 1940, rejste han til London for at beskæftige sig med samfundsanliggender ved forskellige lejligheder.  I 1941 blev Wheeler tildelt et stipendium ved British Academy.  Cole havde i mellemtiden indgået en affære med en mand ved navn Clive Entwistle, der lammede Wheeler som "den whiskered bavian". Da Wheeler opdagede Entwistle i sengen med sin kone, indledte han skilsmissesager, der blev afsluttet i marts 1942. \nI sommeren 1941 fik Wheeler og tre af hans batterier til opgave at kæmpe mod tyske og italienske styrker i den nordafrikanske kampagne. I september sejlede de fra Glasgow ombord på RMS Kejserinde for Rusland fordi Middelhavet stort set blev kontrolleret af fjendtlige flådestyrker, blev de tvunget til at rejse via Kap Det Gode Håb, inden de tog kystferie i Durban. Der besøgte Wheeler de lokale kraler for at sammenligne dem med bosættelserne i jernalderen Storbritannien.  Skibet lagde til i Aden, hvor Wheeler og hans mænd igen tog kystferie.  De nåede hurtigt til den britisk kontrollerede Suez, hvor de gik i land og blev stationeret på bredden af Great Bitter Lake.  Der tog Wheeler en kort orlov for at rejse til Jerusalem, hvor han besøgte Petrie på sit hospitals dødsleje.  Tilbage i Egypten fik han tilladelse til at flyve som frontskytter i et Wellington-bombefly på et bombeangreb mod aksestyrker for bedre at forstå, hvordan det var at flyvebesætninger blev affyret med et luftværnsbatteri. \nWheeler var i den ottende hær og var til stede i Nordafrika, da akseshærerne skubbede de allierede tilbage til El Alamein. Han var også en del af det allieredes modskub og deltog i det andet slag ved El Alamein og fremrykket på Axis-holdt Tripoli.  På vejen blev han bekymret for, at de arkæologiske steder i Nordafrika blev truet både af kampene og besættelsesstyrkerne. Efter at briterne havde sikret sig kontrollen over Libyen, besøgte Wheeler Tripoli og Leptis Magna, hvor han fandt ud af, at romerske rester var blevet beskadiget og hærværk af britiske tropper, han gennemførte reformer for at forhindre dette, og foredrog tropperne om vigtigheden af at bevare arkæologi, hvilket gjorde mange monumenter uden for grænserne og sikre, at Royal Air Force ændrede sine planer om at bygge en radarstation midt i en romersk bosættelse.  Da han var klar over, at briterne planlagde at invadere og besætte den italienske ø Sicilien, insisterede han på, at der skulle indføres foranstaltninger for at bevare de historiske og arkæologiske monumenter på øen. \nForfremmet til den fungerende rang som brigadier den 1. maj 1943,  efter den tyske overgivelse i Nordafrika, blev Wheeler sendt til Algier, hvor han var en del af personaleudvalget, der planlagde invasionen af Italien.  Der erfarede han, at Indienskontoret havde anmodet hæren om at fritage ham for sine pligter for at tillade ham at blive udnævnt til generaldirektør for arkæologi i Indien. Selvom han aldrig havde været i landet, accepterede han, at han ville tage jobbet på betingelse af, at han først fik lov til at deltage i invasionen af Italien.  Efter hensigten deltog Wheeler og hans 12. luftværnsbrigade derefter i invasionen af Sicilien og derefter det italienske fastland, hvor de blev beordret til at bruge deres luftværnskanoner til at beskytte det britiske 10. korps.  Da de allierede avancerede nordpå gennem Italien, tilbragte Wheeler tid i Napoli og derefter Capri, hvor han mødte forskellige aristokrater, der havde antifascistiske sympatier. \nWheeler forlod Italien i november 1943 og vendte tilbage til London. Der trak han sig som direktør for London Museum og fokuserede på at organisere Institute of Archaeology og forberede det til vedtagelsen af en ny direktør, V. Gordon Childe, efter krigen. Han trådte også tilbage som direktør for Society of Antiquaries, men blev udnævnt til gruppens repræsentant for det nyoprettede Council for British Archaeology.  Han udviklede et forhold til en kvinde ved navn Kim Collingridge og bad hende om at gifte sig med ham. Da hun var en from romersk katolik, konverterede han officielt til religionen, noget som chokerede mange af hans venner, der troede, at han var uærlig, fordi han ikke virkelig troede på troens lærdomme.  Han sejlede derefter til Bombay ombord på et transportskib, the Byen Exeter, i februar 1944. \nArchaeological Survey of India: 1944–48 Edit\nWheeler ankom til Bombay i foråret 1944. Der blev han budt velkommen af byens guvernør, John Colville, inden han tog med tog til Delhi og derefter Simla, hvor hovedkvarteret for den arkæologiske undersøgelse i Indien var placeret.  Wheeler var blevet foreslået til jobbet af Archibald Wavell, Indiens vicekonge, der havde handlet efter anbefalingerne fra arkæologen Leonard Woolley, der havde forfattet en rapport, der beklagede tilstanden for det arkæologiske etablissement i det britisk kontrollerede subkontinent. .  Wheeler genkendte denne situation, i et brev til en ven, der klagede over manglen på økonomi og udstyr, og kommenterede, at "Vi er tilbage i 1850". Han fandt oprindeligt meget at lide i Indien, og i sine breve til venner i Storbritannien udtrykte han nedsættende og racistiske følelser over for indianere: han udtalte, at "de fodrer forkert og tænker forkert og lever forkert. Jeg synes allerede, at jeg betragter dem som syge -lavet legetøj i stedet for som mennesker, og jeg finder mig selv mobbe dem mest brutalt. "  Han bortviste de ansatte, som han anså for for inaktiv, og slog fysisk andre i et forsøg på at motivere dem. \nFra begyndelsen af sin embedsperiode søgte han at tage afstand fra tidligere generaldirektører og deres administrationer ved at kritisere dem på tryk og forsøge at introducere nyt personale, der ikke havde loyalitet over for sine forgængere.  Tildelt med en fireårig kontrakt, Wheeler forsøgte at rekruttere to arkæologer fra Storbritannien, Glyn Daniel og Stuart Piggott, for at hjælpe ham med at reformere den arkæologiske undersøgelse, selvom de afviste tilbuddet.  Han turnerede derefter på subkontinentet og søgte at møde alle undersøgelsens medarbejdere.  Han havde udarbejdet et prospekt indeholdende forskningsspørgsmål, som han ville have, at undersøgelsen fokuserede på, herunder forståelse af perioden mellem bronzealderen Indus Valley Civilization og Achaemenid Empire, der skelner den sociokulturelle baggrund til Vedaerne, dateres med den ariske invasion og etablering af et dateringssystem for det sydlige Indien før det sjette århundrede CE.  I løbet af sin embedsperiode opnåede han også en budgetforhøjelse på 25 procent til den arkæologiske undersøgelse,  og overbeviste regeringen om at gå med til opførelsen af et nationalt museum for arkæologi, der skulle bygges i New Delhi. \nI oktober 1944 åbnede han sin seks måneders arkæologiske feltskole i Taxila, hvor han instruerede forskellige studerende fra hele Indien i disciplinens metoder.  Wheeler blev meget glad for sine studerende, med en af dem, B. B. Lal, der senere kommenterede, at "bag det grumme ydre havde Sir Mortimer et meget venligt og sympatisk hjerte".  I hele hans periode i Indien var hans elever nogle af de eneste personer, til hvem Wheeler varmet mere, han blev irriteret over, hvad han så som det ledige, inkompetente og korruption i det indiske samfund.  Oprindeligt fokuseret på den nordvestlige del af subkontinentet var Wheeler især fascineret af bronzealderen Indus Valley Civilization. Ved sin første inspektion af Indus Valley-stederne i Mohenjo-daro og Harappa organiserede han en meget kort udgravning, som afslørede befæstninger omkring begge bosættelser.  Han ledede senere en mere detaljeret udgravning ved Harappa, hvor han afslørede yderligere befæstninger og etablerede en stratigrafi for bebyggelsen. \nMed henvisning til det sydlige Indien opdagede Wheeler rester af en romersk amfora på et museum og begyndte udgravninger ved Arikamedu, der afslørede en havn fra det første århundrede CE, som havde handlet med varer fra Romerriget. Udgravningen havde været plaget af kraftige regnskyl og tropisk varme, selvom det var under udgravningen, at Anden Verdenskrig endte med at fejre, gav Wheeler alle sine arbejdere en ekstra rupi for dagen.  Det er siden blevet påstået, at mens Wheeler tog æren for at opdage betydningen af dette websted, var det tidligere blevet etableret af A. Aiyappan, Superintendent for Government Museum i Madras og den franske arkæolog Jouveau Dubreuil, med Wheeler forsætligt ignorerer deres bidrag.  Han foretog senere udgravninger af seks megalitiske grave i Brahmagiri, Mysore, hvilket gjorde det muligt for ham at få en kronologi for arkæologien i store dele af det sydlige Indien. \nWheeler etablerede et nyt arkæologisk tidsskrift, Det gamle Indien, planlægger at den skal udgives to gange om året. Han havde problemer med at sikre trykpapir og stod over for forskellige forsinkelser, det første nummer blev udgivet i januar 1946, og han ville frigive tre yderligere bind under sit ophold.  Wheeler blev gift med Kim Collingridge i Simla, , før han og hans kone deltog i en indisk kulturmission til Iran. Den indiske regering havde anset Wheeler for ideel til at lede gruppen, der tog med tog til Zahidan, inden han besøgte Persepolis, Teheran, Isfahan, Shiraz, Pasargadae og Kashan. Wheeler nød turen og var misundelig på Teherans arkæologiske museum og bibliotek, som var langt forud for alt det, man dengang fandt i Indien. På vej ind i Irak i Baghdad tog holdet en flyvetur tilbage til Delhi.  I 1946 var han involveret i en anden kulturel mission, denne gang til Afghanistan, hvor han udtrykte en særlig interesse for kongeriget det antikke Bactria og besøgte arkæologien i Balkh. \nWheeler var til stede under inddelingen af Indien i 1947 i Dominans i Pakistan og Unionen af Indien og den ledsagende etniske vold mellem hinduer og muslimske samfund.  Han var utilfreds med, hvordan disse begivenheder havde påvirket den arkæologiske undersøgelse, idet han klagede over, at nogle af hans fineste studerende og ansatte nu var borgere i Pakistan og ikke længere kunne arbejde for ham.  Han var baseret i New Delhi, da byen blev rystet af sekterisk vold, og forsøgte at hjælpe mange af hans muslimske medarbejdere med at flygte fra den hinduistiske majoritetsby uskadt. Han hjalp yderligere med at smugle muslimske familier ud af byhospitalet, hvor de havde søgt tilflugt fra en voldelig hinduistisk pøbel.  Da Indien nærmede sig uafhængighed af det britiske imperium, havde den politiske situation ændret sig væsentligt i oktober 1947, han var en af de sidste britiske personer i en højtstående position i landets regeringsetablering og erkendte, at mange indiske nationalister ønskede, at han også forlade.  For sit arbejde i Indien blev Wheeler udnævnt til en ledsager af det indiske imperiums orden (CIE) i den sidste kejserlige hædersliste, der blev udstedt dagen før indisk uafhængighed (offentliggjort i 1948 års nytår). \nEfterhånden som deres forhold var blevet mere og mere anstrengt, var hans kone rejst og vendt tilbage til Storbritannien.  Selvom han håbede at forlade sin stilling i Indien flere måneder tidligt, var han bekymret for sine økonomiske udsigter og søgte desperat efter en ny stilling. Gennem venner i det britiske arkæologiske samfund blev han tilbudt et job som sekretær for Royal Commission on the Ancient and Historical Monuments of Wales, selvom han var ked af, at dette ville betyde et fald i hans faglige status og indkomst og besluttede at vende det ned.  I stedet gik han med til at indtage en stol i Arkæologi for de romerske provinser ved Institut for Arkæologi.  Desuden inviterede den pakistanske undervisningsminister ham til at blive arkæologisk rådgiver for den pakistanske regering, han gik med til også at tiltræde denne stilling, forudsat at han kun ville tilbringe flere måneder i landet hvert år i løbet af de næste tre .  Den 1. september 1948, efter at have overskredet aldersgrænsen, opgav han sin territoriale hærskommission, hvor han sluttede sin værnepligt som krigssubstantiel oberstløjtnant (æresbrigade).  Han blev tildelt Territorial Decoration (TD) i september 1956. \nMellem Storbritannien og Pakistan: 1948–52 Edit\nDa han vendte tilbage til London, flyttede Wheeler ind i Hallam Street-lejligheden, hvor hans søn og svigerdatter boede. Wheeler og sidstnævnte kunne ikke lide hinanden, og så i sommeren 1950 flyttede han ud og begyndte at leje en lejlighed i Mount Street.  Et år senere flyttede han ind i sin kones hus i Mallord Street i et mislykket håb om at genfinde deres forhold.  Da han begyndte at deltage som professor ved Institut for Arkæologi, begyndte han at holde foredrag for studerende næsten hver dag. Der fandt han ud af, at han udviklede et forhold mellem gensidig respekt med direktøren, Childe, på trods af deres stærke personlige og faglige forskelle.  I april 1949, efter Cyril Fox 'pensionering, blev Wheeler nomineret til formandskabet for Society of Antiquaries, men tabte til James Mann mange arkæologer, herunder Childe og OGS Crawford, meldte sig ud af Selskabet i protest, der anså Wheeler for at har været en langt mere passende kandidat til stillingen. Wheeler blev ikke desto mindre valgt til direktør for Selskabet.  I 1950 blev han tildelt Petrie -medaljen,  og blev adlet i 1952 års fødselsdagsudmærkelser, med sin investering af dronningen, der fandt sted på Buckingham Palace den 8. juli.    Samme år blev han inviteret til at holde Norton -foredrag for Archaeological Institute of America, og mens han var i USA blev han også tildelt Lucy Wharton Drexel -medaljen i Pennsylvania. Ikke desto mindre kunne han ikke lide landet og udviste senere liv anti-amerikanisme. \nWheeler tilbragte tre måneder i Dominion of Pakistan i begyndelsen af 1949, hvor han var engageret i at organisere den nye pakistanske arkæologiske afdeling ved hjælp af tidligere medlemmer af den arkæologiske undersøgelse og nye studerende, som han rekrutterede.  Uddannelsesministeren, Fazlur Rahman, var sympatisk med Wheelers planer, og regeringen gik med til at oprette et Pakistans nationalmuseum i Karachi, der åbnede i april 1950.  Wheeler selv blev udnævnt til pakistanernes første præsident Museums Association,  og befandt sig som mægler i argumenterne mellem Indien og Pakistan om omfordelingen af arkæologiske og historiske artefakter efter opdelingen.  Han skrev også et arbejde med arkæologisk propaganda for den nyoprettede stat, Fem tusinde år i Pakistan (1950). \nFor at instruere nye pakistanske studerende i metoder til arkæologi, i begyndelsen af 1950 gennemførte Wheeler en træningsudgravning ved Mohenjo-daro der, fik han følgeskab af den britiske studerende Leslie Alcock, der talte både Punjabi og Urdu, og som blev udnævnt til stedleder af Wheeler .  Denne udgravning viste sig at være den eneste, som Wheeler ikke ville skrive og offentliggøre en fuld udgravningsrapport for.  I stedet henviste han til sine fund i sin bog Indus -civilisationen, udgivet som en del af serien The Cambridge History of India.  Hans forhold til den pakistanske regering var blevet anstrengt, og derfor nægtede han at vende tilbage for at arbejde for dem i et tredje år. \nWheeler havde været ivrig efter at vende tilbage til udgravning i Storbritannien. Baseret på den, han havde organiseret i Indien, udviklede Wheeler et arkæologisk uddannelseskursus, som han kørte på Verulamium i sommeren 1949 for at instruere britiske studerende i metoder til udgravning.  I sommeren 1950 blev han inviteret af Royal Commission on Historical Monuments til at lede en prøveudgravning ved Bindon Hill i Dorset. Det var et afslappet projekt, som han behandlede som en ferie ved havet.  Han blev inviteret af Department of Ancient Monuments i Ministeriet for Arbejde til at udgrave Stanwick Iron Age Fortifikationer i North Riding, Yorkshire, som han fortsatte med at gøre i løbet af somrene 1951 og 1952. Hjælpet af mange gamle venner og kolleger fra inden for den britiske arkæologiske scene fik han blandt andet selskab af Alcock og Alcocks kone. Wheeler offentliggjorde sin rapport på stedet i 1954. \nI 1949 blev Wheeler udnævnt til æresekretær for British Academy, efter at Frederic G. Kenyon trådte tilbage fra stillingen.  Ifølge Piggott var institutionen "uheldigvis drevet i senilitet uden undskyldning for at være ærværdig",  og Wheeler brugte meget tid på at forsøge at genoplive organisationen og sikrede, at Charles Webster blev udnævnt til præsident. Sammen søgte Wheeler og Webster at øge antallet af yngre medlemmer af Akademiet, hvilket øgede antallet af stipendiater, der fik lov til at deltage, og foreslog, at personer over 75 år ikke fik tilladelse til at sidde i organisationens råd denne sidste foranstaltning var meget kontroversiel, og selvom de blev besejret i 1951, var Wheeler og Webster i stand til at skubbe det igennem i 1952.  Ved at gøre det, udtalte Piggott, hjalp Wheeler med at befri samfundet for dets "selvbestemmelige gerontokrati".  For at hjælpe ham i disse projekter ansatte Wheeler en personlig assistent, Molly Myers, som blev hos ham resten af sit liv. \nPopulær berømmelse: 1952–69 Rediger\nI 1956 trak Wheeler sig tilbage fra sit deltidsprofessorat ved Institut for Arkæologi.  Childe trak sig også tilbage fra sin stilling som direktør det år, og Wheeler involverede sig i argumenterne omkring, hvem der skulle erstatte ham. Wheeler modsatte sig vokalt nomineringen af W.F. Grimes, der i stedet anså sin karriere for at være uklar, kæmpede han for Glyn Daniel som kandidat, selvom Grimes i sidste ende blev valgt.  Det år brød Wheelers ægteskab sammen, og han flyttede fra sin kones hus til et tidligere bordel på Whitcomb Street 27 i det centrale London.  Fra 1954 til 1959 tjente han som præsident for Society of Antiquaries, og efter at have fratrådt støttede Ian Richmond som hans erstatning, blev Joan Evans valgt.  Fra 1964 til 1966 fungerede han som formand for Ancient Monuments Board og trådte tilbage, da han konkluderede, at han var for gammel til rollen.  I december 1963 gennemgik Wheeler en prostataoperation, der gik galt, og blev indlagt på hospitalet i over en måned.  I november 1967 blev Wheeler en Companion of Honor (CH),  og i 1968 blev han stipendiat i Royal Society (FRS). \nMediernes berømmelse og offentlig arkæologi Rediger\nWheeler blev berømt i Storbritannien som "legemliggørelsen af populær arkæologi gennem fjernsynsmediet".  I 1952 blev Wheeler inviteret til at være paneldeltager i den nye BBC -tv -serie, Dyr, grøntsager, mineraler?. Baseret på det amerikanske quizprogram Hvad I alverden?, showet var vært for Glyn Daniel og bød på tre eksperter i arkæologi, antropologi og naturhistorie, der blev bedt om at identificere artefakter, der var blevet udvalgt fra forskellige museer. Wheeler påstås imidlertid at have forberedt sig til showet ved på forhånd at kontrollere, hvilke objekter der midlertidigt var blevet fjernet fra displayet. Showet viste sig at være populært blandt britisk publikum og ville blive sendt i seks år mere.  Det bragte Wheeler til offentlighedens opmærksomhed, hvilket resulterede i en Television Personality of the Year -prisen for ham i 1954.  Han optrådte også i et afsnit af Begravet skat, et arkæologisk show, der også var vært for Daniel, hvor parret rejste til Danmark for at diskutere Tollund Man.  I 1957 optrådte han i et andet afsnit af Begravet skat, hvortil han rejste til Pakistan for at diskutere den nationale arkæologi, og i 1958 igen dukkede op i en episode, denne gang på stedet for Great Zimbabwe i Sydrhodesia.  I 1959 præsenterede han sin egen serie i tre dele om Storheden der var Rom, som han rejste til Hadrians mur, Pompeji og Leptis Magna, showet undlod at sikre høje ratings, og var Wheelers sidste store angreb på fjernsynet.  I mellemtiden optrådte han også på BBC -radio, der oprindeligt optrådte i John Irving -serien Arkæologen, men senere præsenterede han sin egen serie i otte dele om det romerske Storbritannien og optrådte også i serien Asian Club, som primært var rettet mod nyankomne migranter fra det indiske subkontinent. \nFra 1954 og fremefter begyndte Wheeler at bruge en stigende mængde af sin tid på at opmuntre til større offentlig interesse for arkæologi , og det var i det år, at han skaffede sig en agent.  Oxford University Press udgav også to af hans bøger i 1954. Den første var en bog om arkæologiske metoder, Arkæologi fra Jorden, som blev oversat til forskellige sprog.  Den anden var Rom ud over den kejserlige grænse, diskuterer beviser for romersk aktivitet på steder som Arikamedu og Segontium.  I 1955 udgav Wheeler sin episodiske selvbiografi, Graver stadig, der havde solgt over 70.000 eksemplarer ved årets udgang.  I 1959 skrev Wheeler Tidlige Indien og Pakistan, der blev udgivet som en del af Daniels serie "Ancient Peoples and Places" for Thames og Hudson som med mange tidligere bøger, blev han kritiseret for at haste til konklusioner. \nHan forfattede afsnittet "Ancient India" til Piggotts redigerede bind Civilisationens daggry, der blev udgivet af Thames og Hudson i 1961 , før han skrev en introduktion til Roger Woods fotobog Romersk Afrika i farver, som også blev udgivet af Thames og Hudson.  Han accepterede derefter at redigere en serie for forlaget, kendt som "New Aspects of Antiquity", hvorigennem de udgav en række forskellige arkæologiske værker.  Den rivaliserende udgiver Weidenfeld & amp; Nicolson havde også overtalt Wheeler til at arbejde for dem og sikrede ham at skrive mange afsnit af deres bog, Østens pragt.  De udgav også hans bog fra 1968 Flammer over Persepolis, hvor Wheeler diskuterede Persepolis og det persiske imperium i det år, det blev erobret af Alexander den Store. \nI 1954 blev rejseselskabet R.K. Swan inviterede Wheeler til at holde foredrag om det antikke Grækenlands arkæologi ombord på deres græske krydstogtskib, hvilket han gjorde i 1955.  I 1957 gav han derefter en guidet tur i arkæologien i det indiske subkontinent for det rivaliserende rejseselskab Fairways og Swinford.  Efter at Svanerne havde udnævnt ham til stillingen som formand for deres græske krydstogtsdivision, foretog han to fjorten uger om året, i foråret og sommeren.  I slutningen af 1969 gennemførte han Swans -turen til det indiske subkontinent og besøgte den sydlige og østlige del af republikken samt Ceylon.  I denne periode havde Wheeler holdt kontakten med mange af sine venner og kolleger i Indien og Pakistan og hjalp med at sikre dem arbejde og finansiering, hvor det var muligt. \nWheeler havde fortsat sine arkæologiske undersøgelser, og i 1954 førte han en ekspedition til Somme og Pas de Calais, hvor han søgte at få flere oplysninger om den franske jernalder for at supplere det, der blev samlet i slutningen af 1930'erne.  Pakistans undervisningsministerium inviterede Wheeler til at vende tilbage til deres land i oktober 1956. Her foretog han testudgravninger ved Charsada for at bestemme en kronologi af stedet.  I 1965 accepterede han at påtage sig stillingen som formand for Camelot Research Committee, som var blevet oprettet for at fremme resultaterne af udgravninger på Cadbury Castle i Somerset, der blev drevet af hans venner Ralegh Radford og Alcock, og projektet sluttede i 1970.  Han accepterede også at sidde som formand for det arkæologiske udvalg og føre tilsyn med udgravninger ved York Minster, arbejde, der optog ham i 1970'erne.  Wheeler havde også fortsat sit arbejde med museer og kæmpet for større statsfinansiering til dem. Mens han var blevet tillidsmand for institutionen i 1963,  opnåede han omtale for stemmeligt at kritisere British Museum som "et bjergrige lig", hvorved det blev dårligt administreret og overfyldt med artefakter. BBC iscenesatte en offentlig debat med museumsdirektøren Frank Francis. \nBritish Academy og UNESCO Edit\nSom æresekretær for British Academy fokuserede Wheeler på at øge organisationens indtægter og dermed sætte den i stand til at udvide sit ansvarsområde. Han udviklede personlige relationer med forskellige medarbejdere ved British Treasury og tilbød akademiets tjenester som mellemmand i forbindelse med Egypt Exploration Society, British School i Athen, British School i Rom, British School i Ankara, British School i Irak og British School i Jerusalem, som alle derefter blev direkte finansieret uafhængigt af statskassen. Ved at acceptere dette tilbud accepterede statskassen at fordoble sin finansiering af akademiet til £ 5.000 om året.  Nærmer sig forskellige velgørende fonde, fra 1955 sikrede Wheeler også finansiering fra både Pilgrim Trust og Nuffield Foundation, og i 1957 sikrede han derefter yderligere finansiering fra Rockefeller Foundation. \nMed disse ekstra penge var akademiet i stand til at organisere en undersøgelse af tilstanden inden for humaniora og samfundsvidenskab i Det Forenede Kongerige, der skrev en rapport, der blev udgivet af Oxford University Press i 1961 som Forskning inden for humaniora og samfundsvidenskab.  På grundlag af denne rapport var Wheeler i stand til at sikre en dramatisk stigning i finansieringen fra det britiske finansministerium, de øgede deres årlige tilskud til £ 25.000 og lovede, at dette ville stige til £ 50.000 kort tid efter.  Ifølge hans senere biograf Jacquetta Hawkes hævede Wheeler dermed Akademiets position til "hovedkilden til officiel protektion for humaniora" i Det Forenede Kongerige, , mens Piggott udtalte, at han satte organisation på sin "moderne kurs". \nFor at forbedre Storbritanniens kulturelle indflydelse i udlandet havde Wheeler opfordret til oprettelsen af et britisk institut for historie og arkæologi i Østafrika, der selv turnerede i Østafrika i august 1955. I 1956 anmodede akademiet 6.000 pund fra statskassen om at finansiere denne nye institution for at som de til sidst blev enige om i 1959. Instituttet blev oprindeligt etableret i Dar es Salaam i 1961, selvom det senere blev flyttet til Nairobi.  I mellemtiden havde Wheeler også kæmpet for oprettelsen af et British Institute of Persian Studies, et projekt som blev støttet af den britiske ambassade i Teheran, de håbede at det ville konkurrere med det succesrige franske institut i byen. I 1960 godkendte statskassen, at den nye institution blev indkvarteret på universitetet i Teheran.  Han kæmpede yderligere for oprettelsen af et britisk institut i Japan, selvom disse ideer blev skrottet midt i den britiske finanskrise i 1967. \nWheeler bevarede en aktiv interesse i driften af disse britiske institutioner i udlandet i 1967, han besøgte den britiske skole i Jerusalem midt i seksdageskrigen mellem Israel og dets arabiske naboer,  og i januar 1968 besøgte han det persiske institut med arkæologen Max Mallowan og Mallowans kone Agatha Christie, der inspicerede udgravningerne ved Siraf.  I 1969 gik han videre til den italienske by Rom for at inspicere British School der.  Det år trådte han tilbage som æresekretær for akademiet. Stillingen blev en lønnet, professionel stilling, hvor numismatikeren Derek Allen overtog stillingen. \nI erkendelse af hans statur inden for det arkæologiske etablissement udpegede regeringen Wheeler som den britiske repræsentant på et UNESCO -projekt til at gennemføre et program for redningsarkæologi i Nildalen forud for opførelsen af Aswan -dæmningen, som skulle oversvømme store områder i Egypten og Sudan.  Personligt sikrede han britisk finansiering til projektet, betragtede han det som et spørgsmål om national og personlig skam, da han ikke var i stand til at overtale den britiske regering til at levere yderligere midler til flytningen af Abu Simbel -templerne.  I oktober 1968 deltog han i et UNESCO-besøg i Pakistan for at vurdere staten Mohenjo-daro og skrev projektets rapport om, hvordan det arkæologiske sted bedst kunne bevares.  Hans engagement i UNESCO fortsatte resten af hans liv, og i marts 1973 blev han inviteret til organisationens konference i Paris. \nSidste år: 1970–76 Edit\nI løbet af sine sidste år forblev Wheeler involveret i forskellige aktiviteter, for eksempel at sidde i rådgivende panel i Antikken tidsskrift og Forvaltningskomitéen for Det Kongelige Arkæologiske Institut.  I marts 1971 arrangerede arkæologen Barry Cunliffe og en række af hans bachelorstuderende ved University of Southampton en konference om emnet "The Iron Age and its Hillforts" for at fejre Wheelers firs fødselsdag. Wheeler deltog i begivenheden, hvis konferenceforløb blev udgivet som en festschrift for den otteårige.  I foråret 1973 vendte Wheeler tilbage til BBC-tv for to afsnit af serien med arkæologi-tema Krønike hvor han diskuterede sit liv og karriere. Episoderne blev godt modtaget, og Wheeler blev en tæt ven af showets producent, David Collison. \nI 1970'erne blev Wheeler i stigende grad glemsom og kom i høj grad til at stole på sin assistent, Molly Myres, for at organisere sine anliggender.  Midt i stigende dårligt helbred flyttede han i september 1973 på fuld tid til Myres hus i Leatherhead, Surrey, selvom han fortsatte med at bruge sin centrale London-lejlighed under dagsture til byen.  Der forfattede han en sidste bog, Min arkæologiske mission til Indien og Pakistan, selv om meget af teksten blev fjernet fra hans tidligere publikationer, blev den udgivet af Thames og Hudson i 1976.  Efter at have lidt et slagtilfælde, døde Wheeler hjemme hos Myers den 22. juli 1976.  In memoriam, British Academy , Royal Academy og Royal Society flagede deres flag på halv stang.  Wheelers begravelse blev afholdt med fuld militær hæder ved et lokalt krematorium, mens der blev holdt en større mindehøjtidelighed i St James's Church, Piccadilly i november.  Hans testamente blev bevist den 18. oktober, med hans ejendom værdisat til £ 65.842 (svarende til £ 477.382 i 2019 ). \nWheeler var kendt som "Rik" blandt venner.  Han delte opfattelsen blandt dem, der kendte ham, hvor nogle kærlige og andre foragtede ham,  og i løbet af hans levetid blev han ofte kritiseret på både videnskabelige og moralske grunde.  Arkæologen Max Mallowan hævdede, at han "var en dejlig, let og underholdende ledsager, men hans nærmeste vidste, at han kunne være en farlig modstander, hvis han truede med frustration".  Hans charmeoffensiver blev ofte fordømt som værende upræcise.  Under udgravninger var han kendt som en autoritær leder, men begunstigede dem, som han syntes udviste tapperhed ved at stå op til hans autoritet.  Derfor er han blevet betegnet "en velvillig diktator".  Han var omhyggelig i sine skrifter og ville gentagne gange revidere og omskrive begge stykker til udgivelse og personlige breve.  I hele sit liv var han storryger. \nWheeler udtrykte den opfattelse, at han var "den mindst politiske af dødelige".  På trods af at han ikke interesserede sig meget for politik, blev Wheeler for eksempel beskrevet af sin biograf som "en naturlig konservativ", mens han i sin ungdom var stærkt kritisk over for Suffragettes og deres årsag til større juridiske rettigheder for kvinder.  Ikke desto mindre var han "normalt glad for at fremme unge kvinder professionelt", noget der måske i høj grad var baseret på hans seksuelle tiltrækning over for dem.  Han udtrykte ringe interesse for sine slægtninge senere i livet, han så ingen grund til at have et socialt forhold til mennesker udelukkende på grundlag af familiebånd. \nWheeler var gift tre gange. I maj 1914 giftede Wheeler sig med Tessa Verney. Tessa blev en dygtig arkæolog, og de samarbejdede, indtil hun døde i 1936. Deres eneste barn, Michael Mortimer Wheeler, blev født i januar 1915, han blev advokat.  Efter Tessas død, i 1939, blev Wheeler gift med Mavis de Vere Cole,  enke efter sjovfuglen Horace de Vere Cole.  Deres forhold var anstrengt Coles dagbøger afslørede, at Wheeler ramte hende, da hun irriterede ham.  I 1945 blev Mortimer Wheeler gift med sin tredje kone, Margaret "Kim" Collingridge. Selvom de blev fremmedgjort i 1956, forhindrede Collingridge's katolicisme skilsmisse.  I mellemtiden var Wheeler kendt for sin iøjnefaldende promiskuitet, og begunstigede unge kvinder til one-night stands, hvoraf mange var hans studerende.  Han var yderligere kendt for at have afslappet sex på offentlige steder.  Denne adfærd førte til meget følelsesmæssig lidelse blandt hans forskellige koner og elskerinder, som han var klar over. \nWheeler er blevet kaldt "den mest berømte britiske arkæolog i det tyvende århundrede" af arkæologer Gabriel Moshenska og Tim Schadla-Hall.  Fremhævede hans nøglerolle i tilskyndelsen til interesse for arkæologi i hele det britiske samfund, udtalte de, at hans "beherskelse af offentlig arkæologi var baseret på hans skarpe øje for værdi og en showmans vilje til at pakke og sælge fortiden".  Dette var et problem, som Wheeler følte meget stærkt ved at skrive sin nekrolog for Biografiske erindringer om stipendiater i Royal Societybemærkede den engelske arkæolog Stuart Piggott, at Wheeler lagde "stor vægt på arkæologens forpligtelse over for offentligheden, på hvis støtte retsforfølgelsen af hans emne i sidste ende var afhængig." \nPiggott mente, at Wheelers største indflydelse var som "den store innovatør inden for feltteknikker" og sammenlignede ham i denne henseende med Pitt-Rivers.  Piggott udtalte, at "betydningen af Wheelers bidrag til den arkæologiske teknik, enorm og vidtrækkende, ligger i det faktum, at han i begyndelsen af 1920'erne ikke kun satte pris på og forstod, hvad Pitt-Rivers havde gjort, men så at hans arbejde kunne bruges som grundlag for tilpasning, udvikling og forbedring. "  LC Carr udtalte, at det var på grund af hans metodologiske udvikling, ofte kaldet "Wheeler -metoden", at Wheeler var bedst kendt i dette, hun kontrasterede ham med de arkæologer, der var bedst kendt for deres tilknytning til et specifikt arkæologisk sted, som f.eks. Arthur Evans og Knossos eller Leonard Woolley og Ur. \nWheeler var kendt for sine publikationer om arkæologiske spørgsmål Carr udtalte, at både Wheeler og hans første kone understregede "teknisk stringens og en fuldstændig præsentation af materialer, der blev opdaget, samt en litterær diskussion af deres betydning beregnet til at appellere til et større publikum."  Med fokus på Wheelers publikationer vedrørende den sydasiatiske arkæologi bemærkede Sudeshna Guha, at han "producerede en samling af billedobjekter, der legemliggjorde den præcision, han krævede fra udgravningsfotografering."  Mallowan bemærkede, at "Umiddelbar og hurtig præsentation af resultater var vigtigere for ham end dybtgående lærdom, selvom hans kritiske sans gjorde ham bevidst om, at det var nødvendigt at opretholde høje standarder, og han ville godkende intet, der var glat."  Jacquetta Hawkes kommenterede, at han lavede fejl i sin fortolkning af det arkæologiske bevis, fordi han "nogle gange var for sikker på at have ret, for klar til at acceptere sin egen autoritet".  Hun hævdede, at mens Wheeler ikke var en original tænker, havde han "en vision om menneskets historie, der gjorde det muligt for ham at se hver opdagelse af dens spor, uanset om den var lille, i dens bredeste betydning." \nPiggott hævdede, at Wheelers udnævnelse som generaldirektør for den arkæologiske undersøgelse i Indien repræsenterede "den mest bemærkelsesværdige arkæologiske bedrift i sin karriere, en enorm udfordring accepteret og overgået i de autokratiske og autoritære vilkår, inden for hvilke han bedst kunne udnytte sine beføjelser som administrator og gravemaskine . Ingen anden arkæolog på det tidspunkt, synes det rimelig at bemærke, kunne have været nær ved at opnå hans kommando om skarp strategi og ofte hensynsløs taktik, der vandt ham den forvirrede beundring og rørende hengivenhed fra hans indiske stab. "  Den indiske arkæolog Dilip K. Chakrabarti udtalte senere, at Wheelers præstationer i Indien var "betydelige", især i betragtning af den socio-politiske uro om uafhængighed og partition.  Chakrabarti udtalte, at Wheeler havde bidraget til den sydasiatiske arkæologi på forskellige måder: ved at etablere et "helhedsbillede" af regionens udvikling fra palæolitikum og frem, ved at introducere nye arkæologiske teknikker og metoder til subkontinentet og ved at tilskynde indiske universiteter til at begynde arkæologisk forskning. I sidste ende var Chakrabarti af den opfattelse, at Wheeler havde "forberedt arkæologien på subkontinentet til dets overgang til modernitet i perioden efter partitionen."  På samme måde roste Peter Johansen Wheeler for at have systematiseret og professionaliseret indisk arkæologi og for at "have indført en klart defineret samling af teknikker og metoder til felt- og laboratoriearbejde og træning." \nVed Wheelers død beskrev H. D. Sankalia fra Deccan College, Pune, ham som "kendt blandt arkæologer i den gamle verden i USA", især for sin bog Arkæologi fra Jorden og hans studier af Indus Valley Civilization.  I sin nekrolog fra 2013 om den engelske arkæolog Mick Aston, Britisk arkæologi magasinet - udgivelsen af Council for British Archaeology - beskrev Aston som "vores tids Mortimer Wheeler", fordi trods de stærke forskelle mellem deres personligheder havde begge gjort meget for at bringe arkæologi til den britiske offentlighed.  Imidlertid skrev Moshenska og Schadla-Hall i 2011, at Wheelers ry ikke har undergået en væsentlig revision blandt arkæologer, men at han i stedet var blevet husket som "en tegneserieagtig og lidt excentrisk skikkelse", som de kaldte "Fræk Morty ".  Carr beskrev Institute of Archaeology som "et af [Wheeler] parrets mest permanente mindesmærker." \nMortimer Wheeler Arkæologiske foredrag Rediger\nPå forslag af Council of the British Academy blev der oprettet en foredragsrække til minde om Sir Mortimer Wheelers 80 -års fødselsdag. Foredragene blev holdt årligt fra 1971 til 1991 og derefter afbrudt som en række enkeltforedrag. I 1992 og igen i 2001 var Wheeler Lectures hovedpræsentationer på arkæologiske konferencer på British Academy. \nBiografier og studier Rediger\nI 1960 udgav Ronald William Clark en biografi med titlen Sir Mortimer Wheeler.  FitzRoy Somerset, 4. baron Raglan, gennemgik mængden til tidsskriftet Mand, der beskriver "denne meget læsbare lille bog" som værende "forfalskende" i tonen, "men næppe mere end emnet fortjener."  I 1982 udgav arkæologen Jacquetta Hawkes en anden biografi, Mortimer Wheeler: Eventyrer i arkæologi. Hawkes indrømmede, at hun havde udviklet "en meget stor smag" for Wheeler efter først at have mødt ham, da hun var arkæologisk studerende ved University of Cambridge.  Hun mente, at han havde "en dæmonisk energi", hvor hans præstationer i Indien var "næsten overmenneskelige".  I sidste ende tænkte hun på ham som en "episk helt i en anti-heroisk tidsalder", hvor voksende social egalitarisme havde kvalt og fordømt aspekter af hans storhed. \nI filmen fra 2000 Hej Ram, hovedpersonen, Saket Ram (spillet af Kamal Haasan) og hans ven, Amjad Khan (spillet af Shah Rukh Khan) vises som ansatte hos Wheeler, der blev portrætteret af Lewis K. Elbinger, før de hindu -muslimske optøjer i 1947.  I et 2003 bind af Sydasiatiske studier tidsskrift, Sudeshna Gusha offentliggjorde en forskningsartikel, der undersøgte Wheelers brug af fotografering i sine udgravninger og publikationer i det indiske subkontinent.  I 2011, det akademiske tidsskrift Offentlig arkæologi udgivet et forskningsartikel af Moshenska og Schadla-Hall, der analyserede Wheelers rolle i at præsentere arkæologi for den britiske offentlighed.  To år senere blev Papirer fra Institut for Arkæologi udsendte en kort tegneserie af Moshenska og Alex Salamunovich, der skildrer Wheelers aktiviteter med at studere arkæologien i Libyen under Anden Verdenskrig. \nEn litteraturliste over Wheelers udgivne bøger blev inkluderet af Piggott i hans nekrolog,  og igen af Hawkes i hendes biografi. \nI det 20. århundrede var Cosa stedet for udgravninger, der blev udført i regi af American Academy i Rom, i første omgang under ledelse af arkæologen Frank Edward Brown. Udgravninger (1948–54, 1965–72) har sporet byplanen, hovedbygningerne, havnen og har afdækket Arx, forummet og en række huse.  Ikke -udgravede bygninger omfatter et badeanlæg, men der er ikke fundet spor af et teater eller et amfiteater. I 1990'erne blev der udført en række udgravninger under ledelse af Elizabeth Fentress, dengang tilknyttet American Academy i Rom.  Sidstnævnte kampagne havde til formål at forstå stedets historie mellem den kejserlige periode og middelalderen. Prøveudgravninger fandt sted over hele stedet med større udgravninger på Arx, den østlige højde og omkring forummet.  Fra 2005 til 2012 udgravede universiteterne i Granada og Barcelona en domus, mens fra 2013 Florida State University.  har udgravet en badebygning i forumets sydvestlige hjørne. Fra 2016 har l’Università di Firenze gravet langs processionsgaden P.\nBymuren i Cosa blev bygget på tidspunktet for koloniens grundlæggelse 273 fvt. Den er 1500 m lang og bygget i polygonalt murværk af Luglis tredje type. Det omfattede et system med intervaltårne, der i alt talte atten. Disse findes med uregelmæssige intervaller, og alle på nær én er rektangulære i planen - undtagelsen er rund. Der er tre porte, der svarer til lige så mange veje: den nordvestlige eller florentinske port, som svarer til den moderne indgang til stedet, den nordøstlige eller romerske port og den sydøstlige eller maritime port. Disse har hver den samme struktur, tvillingport, en på linje med væggene og en til indersiden, med et mellemrum mellem dem. Det arx havde også en uafhængig kredsløbsvæg. På det vestlige hjørne af dette var en postern, lukket i den tidlige byzantinske periode, da bakken blev refortificeret med en mur bygget med en emplecton. Et sidste, middelalderligt kredsløb i murede murbrokker løber langs samme linje. I de senere år har den arkæologiske Soprintendenza i Toscana foretaget omfattende dokumentation, reparationer og rekonstruktioner af væggene.\nInden for bymurene var byområdet opdelt i en ortogonal plan med plads tildelt til borgerlig, hellig og privat arkitektur.  Planen repræsenterer en subtil tilpasning af en ortogonal plan til bakkens komplicerede topografi. Forummet blev fundet på en sadel mellem to højder, med det hellige område, med Capitolium, forbundet til det af en bred gade. Nylige udgravninger har antydet, at det originale layout omfattede omkring 248 huse, hvoraf 20 var beregnet til nedbrydninger, og var dobbelt så store som de almindelige borgeres huse. De større huse blev fundet på forummet og de vigtigste processionsgader. \nLangt de fleste religiøse monumenter ved Cosa var placeret ved Arx, "et område sacra, bopæl for disse guder, quorum maxime in tutela civitas."  Arx var placeret på det højeste og sydligste punkt i kolonien. Dens grænser blev defineret af bymuren på S- og W -siderne, af klipper på NV -siden og af Arx -muren på NE -siden. I alt udgjorde Arx omkring en tyvendedel af hele byens område.  Bortset fra koloniens mure giver Arx os stedets mest imponerende rester, den første amerikanske udgravning, der fandt sted fra 1948-1950. Selvom det hovedsageligt er et religiøst center, er der nogle tegn på republikansk bolig.  Arx nåede sin fulde udvikling i begyndelsen af det 2. århundrede f.Kr., bestående af mindst tre templer og Capitolium.  Den arx eller citadellet i Cosa modtog noget af den første alvorlige behandling af Frank E. Brown og hans team, da de begyndte Cosa-udgravningerne i 1948. Citadellet var en befæstet bakke, hvorpå der blev bygget flere templer, herunder den såkaldte capitolium af Cosa. Brown opdagede også en grube (mundus), som han mente var forbundet med de første grundritualer, der blev udført på Cosa i 273 f.Kr. På den arx var to templer, den ene triple-cella-bygningen kaldte Capitolium of Cosa, den anden et mindre tempel.\nCapitolium ved Cosa markerer, så vidt vi ved, det eneste capitolium bygget i en latinsk koloni.  Det var placeret på toppen af Arx og ville have været synligt i miles til søs. Mindre templer til venstre og højre ledsager Capitolium, hele komplekset er tilgængeligt fra Forum via Via Sacra. Capitolium var orienteret ENE og bestod af tre cellae med en dyb søjlepronaos (med rumlængden ligeligt fordelt mellem cellae og pronaos). Dette blev indledt af en terrasseret forplads. Når man nærmer sig fra denne forplads, ville man have stået over for kontinuerlige trin på tværs af hele facaden. Tempelvæggene rejste sig fra et højt podium, dets trin orienteret på Via Sacras akse.  Det menes, at Capitolium var modelleret efter templet i Jupiter, Juno og Minerva fra det 6. århundrede f.Kr. i Rom. Dens lister ligner bygningstraditionerne i etruskisk og tidlig romersk arkitektur. Capitolium blev bygget i det 2. århundrede f.Kr., sandsynligvis som en bekræftelse af romersk loyalitet og identitet efter den anden puniske krig. En firkantet platform er placeret under Capitolium, skåret i klippen, men orienteret anderledes end den senere bygning. En sprække/grube med vegetative rester er placeret her, hvilket tyder på en slags rituel aktivitet i forbindelse med det religiøse fundament i Cosa. Den nøjagtige betydning bag dette fund er ubestemt, kilden til megen kontrovers og skepsis. \nUidentificeret tempel (Tentativt tempel for Jupiter) Rediger\nResterne af et uidentificeret tempel ligger på toppen af Arx ved Capitoliums sydmur. For det meste er resterne ikke blevet udgravet, den oprindelige bygning blev udslettet i antikken efter ødelæggelse ved brand. Templet blev ikke genopbygget og efterlod kun Temple D og Capitolium på det tidspunkt (midten af det 1. århundrede f.Kr.).  Selvom selve brændingen ikke indebærer en kamp, kan den efterfølgende konstruktion af befæstninger tyde på en slags angreb.  Forskere har kun kunnet identificere denne bygning gennem spor af vægge og fragmenter af dens terracottadekoration.  Disse rester omfattede to undertyper af antefix, den ene med en buste af Minerva og den anden Hercules. Templet er således blevet tilskrevet Jupiter, hvor både Minerva og Hercules var afkom fra guden. Meget spekulation opstår imidlertid, da guderne havde en lang række sammenhænge i Italien. Da stedet yderligere blev udforsket i 1960'erne, blev der ikke fundet flere spor af templet. \nTemple D Rediger\nDateret til slutningen af det 3. århundrede f.Kr., var Temple D placeret overfor den nordlige vinkel på Capitoliums forplads og var orienteret SE. Det understøttede en enkelt firkantet cella.  Tempel D er blevet identificeret som værende dedikeret til den romersk-italienske gudinde Mater Matuta, selvom denne konklusion fortsat er spekulativ. \nArkitektoniske rester Rediger\nDer er fundet mange vigtige terracotta -fragmenter ved Cosa og Arx. De foreslår forskellige faser af tempeldekoration og istandsættelse og omfatter (blandt andre) pedimentelle strukturer og fornyelsesplader. De fleste rester stammer fra slutningen af 3. århundrede til begyndelsen af 1. århundrede f.Kr. De viser lignende kvaliteter som fund fra latinske og etruskiske steder i det hellenistiske Italien. Dyson mener, at disse udviklende stilarter og ligheder afspejlede indflydelsen fra den større hellenistiske middelhavsverden, som Rom begyndte at dominere. To sæt af disse rester tilhører klart de tidligste bygninger (Capitolium og Temple D), men der er et tredje uidentificeret sæt. Forskere har brugt dette sæt til at forklare det hypotetiske Jupitertempel, der blev diskuteret tidligere. \nTemple A Rediger\nTempel A bestod af et terrasseret podium og var orienteret sydvest. Det var nogenlunde samme størrelse som Capitolium med sin forplads, der måler 43 x 28 meter. Det polygonale murværk på dets podium er tæt forbundet med bymurens. \nForummet var byens offentlige torv og var stedet for mange vigtige strukturer, inkluderet en basilika og en curia-comitium kompleks, samt bygninger Brown kaldet atria publica, som nu har vist sig at være huse. Forumet for Cosa er temmelig komplekst i arkæologiske termer, og mange af de republikanske strukturer blev senere bygget over med konstruktioner fra den kejserlige periode. Vigtige bygninger i forumområdet omfattede: Temple B, et muligt indkøbscenter, et Comitium, en Curia, en basilika og omfattede en af Italiens ældste monumentale buer, der tillod adgang til forummet. \nForum Cosa besatte en tiendedel af byens sted. De første tegn på aktivitet i forummet var gravelse og åbning af cisterner og gruber. De fire cisterner i forummet indeholdt cirka 988.000 liter vand, hvilket tilføjede reservoiret på det vestlige hjørne af forummet på 750.000 liter. Reservoiret blev brugt som en offentlig reserve og dateret fra før koloniens ankomst. De nye cisterner blev oprettet som et svar på Forumets efterspørgsel, som både blev brugt som daglig markedsplads og som en fælles samlingsplads. Et stort kabinet med henblik på montering blev bygget på en dato før den første puniske krig. Det havde et amfiteaterarrangement, der havde trin, der var for lidt til siddepladser og et gulv for lille til en gladiatorarena. Dette var Comitium of Cosa. \nDer var en pause i oprettelsen af offentlige værker på grund af to årtiers krig og igen en anden afbrydelse i 225 f.Kr. af galliske razziaer. Resterne af en firkantet platform dækket med tegulae, en form for flisebelægning, blev opdaget sydøst for Comitium. Det antydes, at denne bygning havde tjent som et regnvand, og vandet, der blev opsamlet her, ville have været indlagt i en cisterne. Efter at krigen var slut i 201 f.Kr., ankom nye kolonister og satte gang i en flod af aktivitet. Otte meget ensartede og ensartede bygninger blev bygget omkring forummet i 170'erne, men blev ødelagt i Cosa sæk et århundrede senere. Disse otte blev kendt af Brown som 'Atrium Buildings', selvom de nu har vist sig at have været huse. Da pladsen var blevet rekonstrueret, blev Curia genopbygget til sin anden form. Denne form varede dog kun i femten til tyve år, før der var behov for nye rum. Curia II blev revet ned for at bygge Curia III, men lidt rester af den oprindelige struktur.\nDen næste bygning, der blev oprettet til forummet, var tempel B, som er dateret 175-150 f.Kr. Omkring tredive til fyrre år senere blev templet alvorligt beskadiget af et sammenbrud af en mur, som førte til dets genopbygning. Det nye tempel B blev designet til at bevare den ældre hellige struktur, mens man genopførte helligdommen i en ny form. Efter genopbygningen af Curia III og Temple B blev basilikaen anlagt.\nByen blev fyret i 70 f.Kr., og meget af kolonien blev restaureret ujævnt. Atrium bygninger syv og otte blev ikke genopbygget, mens bygninger en til fem var. Selvom basilikaen havde overlevet sækken, havde den rådnet og til sidst faldt en central mur udad. I 50'erne e.Kr. blev stedet ramt af et betydeligt jordskælv, og Atrium Building V, 'House of Diana' blev besat af manden med ansvar for genopbygningen, L. Titinius Glaucus. På dette tidspunkt blev basilikaen rekonstrueret som et odeum. Huset og de andre bygninger omkring forummet blev imidlertid forladt kort tid efter. En genoplivning af aktiviteten fandt sted under Caracalla, da to betydelige horrea blev bygget, og portikoen omkring forummet genopbygget med et fristed for Liber Pater på den nordøstlige side. Besættelsen ophørte i midten af århundredet, bortset fra lejlighedsvise besøg i helligdommen. \nCuria og Comitium Rediger\nDer er mange vigtige aspekter ved Cosa, især forummet, men to af de vigtigste strukturer er Curia og Comitium. Comitium at Cosa er en ret ny opdagelse og viser mange ligheder med Rom. Curia ligger i den nordlige ende af Comitium. Den ældste del af Curia dateres tilbage til starten af Cosa omkring 273 f.Kr. Curiaen, der oprindeligt troede at være et tempel, blev fundet på det nordøstlige hjørne mellem en basilika og tempel B. Bygningen blev identificeret, da området foran blev udgravet og viste sig at være "en cirkel af mørk jord omgivet af en sandgul fylde".  Curia blev oprindeligt antaget at være et tempel, dette er fordi konceptet for formen af Comitium med Curia afspejler udseendet af en trappe op til et tempel. Denne idé kan ses fra arkæologiske beviser som teatret i Pompejus med templet Venus Victrix. Permanente teatre var ikke en norm og blev betragtet som et samlingssted for folket mod senatet omkring 55 f.Kr., da Pompejus byggede sit teater. For at sikre, at han kunne bygge det, replikerede han konceptet om Comitium og Curia ved at placere et tempel til Venus øverst i teatret med trin, der fordoblet som siddepladser.\nDen originale Curia bygget viser mange forbindelser til Curia Hostilia i Rom. Det menes at have været en trækonstruktion med en stenbase, der senere blev gjort mere permanent. Comitium -trinene, der fører op til Curia, ser ud til at have været sten fra begyndelsen. Der er flere lag Curia med den oprindelige start som en lille to -etagers bygning. Dette bestod af ordentlig curia og muligvis et arkivkontor. Den største ændring ses omkring 173 f.Kr. i, hvad der anses for at komme til den anden kolonistbølge, som krævede en større Curia. Curia blev derefter udvidet til en større bygning med tre sale. Lærde spekulerer i, at disse tre sale er i den nordlige ende et tabularium, med kontorer for aediler og andre magistrater på sydsiden og Curia i midten. Denne forekomst af at være treparts ses som et fælles aspekt af romersk kultur såvel som i andre områder af arkæologi som den senere med Curia Julia og omkring det 4./3. århundrede f.Kr. med de sydlige haller i Forum ved Pompeji. \nComitium, et cirkulært mini-amfiteater, var sandsynligvis trapper til Curia. For Rom ses det, at 'sæderne' i Comitium også blev brugt som trapper for at komme til Curia, så vi ud fra lighederne mellem Rom og Cosa kan udlede, at dette højst sandsynligt også var tilfældet for Cosa. Curia bruges til de korrekte forsamlinger af magistraterne, mens Comitium sandsynligvis blev brugt til offentlige arrangementer, forsamlinger, begravelser og taler. Comitium -sæderne ville højst sandsynligt have stået på først for at give flere mulighed for at samle sig og for det andet fordi størrelsen og formen (ca. 33 cm x 40 cm bred) ikke ville have givet mulighed for komfortable siddepladser.  Cirka 600 mennesker kunne stå på Comitium -trapperne sammen med andre omkring Comitium og se på en slags Rostra, hvor højttaleren ville være.\nTempler B og C Rediger\nAdskilt fra Arx stod templerne B og C side om side sydøst for basilikaen. Lidt af Tempel C, det mindste af de to, er stadig synligt. Tempel B bestod af en forlænget terrasseret forplads og mindst en stenhvælvet cisterne.  Tempel B præsenterer flere vigtige overvejelser, begyndende med det faktum, at dets rester ikke viser noget væsentligt program for arkitektonisk redesign. Bygningen viste også, at terracottas kunne forblive ét sted i lang tid eller erstattes af enheder fremstillet i de originale forme. Endelig viste aflejringer af de forskellige cresting -undertyper, at to pedimenter kunne bære forskellige dekorative ordninger permanent og samtidigt. \nTemple E Rediger\nDenne lille bygning er opført på toppen af den østlige højde på et kunstigt fladt errace mod havet. Den efterfølgende brug af dette websted til en række tidlige middelalderbygninger har efterladt lidt læseligt, men der er stadig nok til at vide, at podiet, bygget af store ashlarer som dem i Temple D70 f.Kr., målte 6,25 x 11,25m. En dato i den republikanske periode, måske i midten af det andet århundrede fvt, er blevet foreslået på grundlag af et fragment af en græsk-kursiv amfora fra den dato, der findes inde på talerstolen. Dette er i overensstemmelse med sammenligningen af dets arkitektoniske terrakottas med dem fra den originale udsmykning af Capitolium og dem fra tempel B. Templet har muligvis kun overlevet indtil 70 fvt, da rekonstruktionen af Augustan ikke synes at have nået den del af den oprindelige by . \nWebstedet har spillet en vigtig rolle i fortolkningen af den romerske kolonisering i den mellemrepublikanske periode. Boligen har været genstand for to omfattende publikationer. .\nThe House of Diana Edit\nPå forummet blev House of Diana på den sydlige side af forummet udgravet og restaureret mellem 1995 og 1999. Det blev udgivet i sin helhed af E. Fentress (2004), og en detaljeret rapport om stratigrafi er tilgængelig på internettet ( http://www.press.umich.edu/webhome/cosa/home.html) Dette er et stort hus, 16m bredt, på en standardatriumplan, der meget ligner huset i Sallust i Pompeji. Bygget omkring 170 f.Kr., afslører det standardplanen for et romersk atriumhus. Foran, der åbner ud på forummet, er to tabernae, med bageste værelser og cesspits, sandsynligvis beregnet til salg af vin, i det ene tilfælde og mad, i det andet. Mellem dem blev atriet indtastet gennem en fauces. Det var kompluviat med et centralt impluvium. Til højre og venstre var to cubicula efterfulgt af to alae eller sideværelser. På bagsiden fandt man køkkenet, tablinumet eller receptionen og triclinium eller spisestue. Ud over dem lå en have, sandsynligvis brugt til dyrkning af grøntsager, som en stor kompostbunke antyder. Huset blev ødelagt omkring 70 fvt og blev fuldstændig genopbygget i augustperioden, hvorfra vi har en fin serie af kalkmalerier og mosaikker. På dette tidspunkt blev triclinium åbnet bagud, forbundet til haven, nu prydplante, gennem en søjlegang loggia. Dette ville have været sommerens spisestue: til vinteren blev de to østlige cubicula forbundet til at lave et enkelt værelse. I 50'erne ser det ud til at være blevet huset til Lucius Titinius Glaucus Lucretianus, der synes at have været ansvarlig for reparationen af skaden forårsaget af et jordskælv. I husets have tilføjede han en lille helligdom i form af et tempel til gudinden Diana. Her blev fundet en dedikation til gudinden og forskellige fragmenter af marmormøbler og statuer, herunder et fjerde århundrede fvt hoved af en kvinde i græsk marmor. Huset blev opgivet senest i slutningen af det første århundrede e.Kr., og i det tredje århundrede blev det besatte rum brugt til opførelse af et kornkammer. \nHuse på Square V-D Edit\nUdgravningerne udgivet af R. T. Scott (1993) omhandlede en række små huse i den vestlige del af stedet. Disse indtager gadefacader på omkring 8 meter, med åbne gårdrum og haver på bagsiden. De mindre huse lignede stærkt datidens huse i Pompeji-stil, der var cirka 8 meter brede og indeholdt et rum af tabliniumtype og mindst en cubiculum, og blev grupperet omkring en gård. Disse mindre huse er typiske for romerske boliger i den republikanske periode, der ligner meget lignende strukturer i Pompeji. De private huse omkring forummet står i kontrast til fundene fra Scott og hvad man tidligere troede om husene på Cosa, fordi de var meget større og matchede det arketypiske layout, vi ser på steder som Pompeji. Husene andre steder i kolonien, der er udgravet, er kun halvt så brede som de store huse, der omgiver forummet. Der er et par muligheder for, hvad de større huse betød i koloniens storslåede plan. Arkæolog Vincent Bruno foreslår den usædvanlige indretning af skeletets hus, et større 'atrium' -hus, at denne "kvalitet af det uventede måske kan betragtes som et symptom på den periode, hvor romerske bygherrer stadig eksperimenterede med strukturelle ideer senere anvendes i mere stift symmetriske kompositioner ”. Elizabeth Fentress antyder, at differentieringen i husstørrelse mellem de mindre parceller i denne blok og dem, der er grupperet omkring forummet, skyldes en kolonistisk klasseskel. Husene i nærheden af forummet og langs processionsgaderne er næsten helt sikkert. huse til to klasser af kolonister, hvoraf nogle modtog parceller dobbelt så store som de andre. De mindre huse er de almindelige kolonisters, med klare paralleller ved Pompeji og andre steder. Uanset begrundelsen bag de forskellige størrelser og layout af de private rum, er husene ved Cosa yderst fortællende om Cosa's historie efter 200 f.Kr. Scotts udgravninger af vestblokken viser "ikke kun virkningerne af sæk og efterfølgende opgivelse af byen i det første århundrede f.Kr., men også dem af nyere og sæsonbetonet besættelse af små landmænd og hyrder mellem begyndelsen af det 18. og 19. århundrede . "\nDen gamle havn i Cosa ligger under byen på bakken mod sydøst. Det blev sandsynligvis grundlagt på samme tid som den tidlige romerske koloni i 273 f.Kr., og repræsenterer dermed den tidligste romerske havn, der hidtil er kendt. Havnen var oprindeligt forbundet med etruskerne, men udgravninger har bestemt, at den først blev brugt af romerne i det 3. århundrede f.Kr. og fortsat blev brugt i det 3. århundrede e.Kr., som bekræftet af de materielle beviser.  Cosa havnen var aldrig en større transithavn, men i oldtiden gav den den bedste forankring mellem Gaeta i syd og La Spezia mod nord.  Dette var sandsynligvis en primær årsag til koloniens position inden for nyerhvervet etruskisk område. Til sidst etablerede havnen sit eget samfund, herunder et tempel dedikeret enten til Portunus eller Neptun, der lignede templet på Arx og sandsynligvis også stammer fra 170-160.  Desuden er der fundet rester af fisketanke, der tyder på betydningen af akvakultur og produktion af garum.  Havnens vigtigste velstandsperiode opstod fra slutningen af 2. århundrede f.Kr. gennem senere 1. århundrede f.Kr., og der var en genoplivning i 2. og 3. århundrede e.Kr. på grund af væksten i villaøkonomien på landet i Cosa.   Selvom byen Cosa og havnen må have interageret på vigtige måder, tyder materielle beviser på, at de ikke følger en parallel udvikling. \nArkæologiske metoder og beviser Rediger\nHavnen i Cosa blev først undersøgt af professor Frank E. Brown fra American Academy i Rom i 1951.  Ifølge Anna Marguerite McCann, en af de senere gravemaskiner, “var Cosa i antikken en havn uden land, der kommunikerede med havet ved hjælp af en kunstig skibskanal, beskyttet ved havenden ved en massiv bølgebryder og forsynet med et sæt detaljerede kanaler, der er skåret ind i kalkstensklippen, designet til at holde munden fri for sand. ”  En anden blygraver, oberst John D. Lewis, opfandt to nye tekniske anordninger: en vandstråleprober til at hjælpe med at identificere strukturer begravet i sandet og en konstruktion af stålplader dannet ved at samle cylindre, der kunne bruges til at opnå havnestratificering . Dette tillod fund at blive genoprettet i en stratificeret kontekst for første gang inden for undersøisk arkæologi og etablerede gamle havneniveauer for Cosa mellem en meter og en meter firs under den nuværende havbund.  Mange fragmenter af transportamforier er fundet på havnens strand og offshore -områder, hvoraf de tidligste stammer fra slutningen af 3. århundrede.  Dette giver støtte til troen på, at der var en lukrativ vinhandel baseret i Cosa -området, især fordi mange af amforerne var stemplet med Sestius -familien, store eksportører af vin, hvis handelsnetværk strakte sig til Gallien.  De tidligste Sestius-amforaer fundet på Cosa stammer fra 175-150 og fortsætter ind i det 1. århundrede.  Overfloden af Sestius amphorae -fragmenter tyder på, at havnen i Cosa sandsynligvis var centrum for fremstilling og distribution af disse berømte krukker, hvilket fast placerer Cosa som et centralt handelscenter i den sene republik. \nDer er synlige rester af fem store murede moler i den ydre havn, som er bygget af muret murværk af tufa og sherds.  Sherds er for det meste fra amforaer af Dressel Type I, hvilket tyder på en konstruktionsdato i løbet af 2. eller 1. århundrede f.Kr.  Beton murede moler giver de tidligste beviser for brugen af tufo og pozzolana beton i vand, sandsynligvis stammer fra slutningen af 2. eller begyndelsen af 1. århundrede f.Kr.  Tufo og pozzolana er modstandsdygtige over for forringelse i grundopløsninger såsom saltvand, og derfor blev denne type beton brugt i hele komplekset i strukturer, der var i konstant kontakt med vand.  Der er også et kontinuerligt fundament af sten (kun synligt under vandet) til en bølgebryder, der tilbød beskyttelse mod den sydlige eksponering, samt en række diskontinuerlige forlængelser af bølgebryderen, der beskytter havnen mod syd- og sydvestvinden "deres afstand antyder, at de blev konstrueret med det primære formål at bryde havets knusekraft uden at påvirke strømmen ind og ud af det lukkede havneområde. " \nUdgravninger har afdækket det tidligste kendte erhvervsfiskeri omkring 250 meter bag havnen, komplet med to lange fisketanke og en ferskvandskilde indesluttet i et forårshus (på den vestlige dæmning).  Ifølge McCann, "tilslutningskanaler tillod en fortsat cirkulation af vand og fisk samt saltindhold og temperaturkontrol."  Beviserne peger på en stor fiskeindustri ved Cosa, og det menes, at der kan have været en fabrik i nærheden til saltning af fisk og fremstilling af fiskesauce garum (handel med garum menes at have været meget mere lukrativ end de fleste vine). \nMcCann påpeger, at "det mudderlag, der er aflejret omkring og oven på kajen, samt tilstedeværelsen af mange sammenføjede sherds antyder muligheden for ødelæggelse ved en pludselig katastrofe, såsom en tsunami, der fejede ind i den indre lagune." [24 ] I dag ligger havnen i Cosa øde, og den indre lagune er siltet op, men denne engang blomstrende havn giver værdifuld indsigt om romersk havnebygning og handel. Den danner en vigtig forbindelse mellem de naturlige bølgebrydere på de græske og etruskiske havne og den udførlige teknik af menneskeskabte havne i Romerriget (f.eks. den trajanske havn i Ostia).  Byen blev sandsynligvis grundlagt for at levere en strategisk forsvarlig havn “tæt på kilderne til tømmer og forsyninger fra det toscanske bagland, som ville være nødvendig ved oprettelsen af de flåder, Rom snart skulle have brug for i hendes første kampe for maritim overlegenhed med Kartago. "  Cosa havn giver os den tidligste romerske havn, der hidtil er kendt, det tidligste kommercielle fiskeri, de tidligste beviser for brugen af tufo og pozzolana beton i vand og mange andre revolutionære og innovative metoder samt at give nøgleord indsigt gennem de materielle beviser ved fiskeriet og Sestius amforaerne om handel med fisk, garum og vin i den antikke verden. \nCosa ser ud til at være blevet påvirket af et jordskælv i 51, som forårsagede genopbygningen af den republikanske basilika som en Odeon under opsyn af Lucius Titinius Glaucus Lucretianus, , der også arbejdede på det capitolinske tempel, men allerede i 80, Cosa synes at have været næsten øde. Det blev genoplivet under kejser Caracalla, under hvis regeringstid porten blev bygget omkring forummet, der skjulte to store kornmagasiner, mens odeonen blev restaureret, et Mithraeum blev bygget i kælderen på Curia, og en helligdom til Liber rejst i sydøst slutningen af forummet.  Den nye by varede dog ikke længe, og i det 4. århundrede blev kun helligdommen Liber periodisk besøgt. I begyndelsen af det 6. århundrede er noget besættelse i ruinerne attesteret af keramik, og der er fundet rester af en kirke bygget på basilikaen. Måske på samme tid blev Arx besat af en befæstet gård, efterfølgende omdannet til en lille befæstet forpost under byzantinsk kontrol. Dette blev opgivet i slutningen af det 6. eller begyndelsen af det 7. århundrede. Det er muligt, at den intermitterende karakter af besættelsen af byen skyldtes, at malaria allerede i det tidlige imperium var hyperendemisk ved Toscanas kyst.\nCosa optræder i nogle dokumenter, der stammer fra det 11. århundrede, selvom en besættelse fra det 9. århundrede foreslås af kalkmalerier på klosteret S. Anastasio alle Tre Fontane i Rom, der optager indfangelsen af stedet af Karl den Store og pave Leo III. Imidlertid er der ikke fundet noget tegn på besættelse mellem det ottende og det tiende århundrede.  I slutningen af det 10. århundrede blev der fundet en lille kirkegård ved siden af en kirke bygget over et tempel ud mod forummet. Byen er registreret som Ansedoniam civitatem i et privilegium af pave Gregor VII (1073-1085).\nBesættelsen af stedet begyndte med et par nedsænket gulve, men i det 11. århundrede var det koncentreret om den østlige højde, nu omgivet af en dobbelt bred og grøft. I det 12. århundrede blev der bygget et tårn i midten af disse befæstninger med en stor cisterne på to sider. At denne cisterne efterfølgende blev brugt som fængsel, antydes af graffiti på dens gipsbeklædning, hvoraf den ene angiver datoen 1211.\nSlottet, der tilhørte Aldobrandeschi -familien i 1269, blev ødelagt af den Sienesiske hær i 1329 under påskud af, at det var besat af banditter. En katapult eller trebuchet base fundet på den østlige højde kan have udgjort en del af forsvaret på dette tidspunkt. Stedet forblev øde efter denne tid.\nEt stort villa kompleks i Ager Cosanus ved Settefinestre blev udgravet af Andrea Carandini i 1970'erne. \nFor "Port of Cosa", Amphora Industry, se Fish sauce og garum.\nSe Pozzolana mørtel for den marine beton i havnen i Cosa.\n^Velleius Paterculus 1.14.7 LivyPeriochae 14 Strabo 5.2.8\n^ Rose, Mark. "Portus Cosanus." Arkæologi. Arkæologisk Institut for Amerika, 19. februar 2003. Web. 9. juni 2014.\n^Livy 22.11.6 27.10.8-9 32.2.7 33.24.8-9\n^ Livy 39.55\n^ Frank Edward Brown (1980). Cosa: The Making of a Roman Town. University of Michigan Press. ISBN978-0-472-04100-8.\nElizabeth Fentress (2003). Cosa 5. University of Michigan Press. ISBN978-0-472-11363-7.\n^ FSU Cosa -udgravninger http://www.cosaexcavations.org/\nPierre Grimal G. Michael Woloch (1983). Romerske byer. Univ i Wisconsin Press. s. 147–. ISBN978-0-299-08934-4.\n^ -enbcdefgh Brown, Frank E. "Cosa I: Historie og topografi." Erindringer fra American Academy i Rom 20 (1951): 7-113. JSTOR. Web. 7. juni 2014.\n^ Brown, Frank E., Emeline H. Richardson og L. Richardson. "Cosa II templerne i Arx." Erindringer fra American Academy i Rom 26 (1960): 2+. JSTOR. Web. 7. juni 2014.\n^ -enbcdefghjegjk Dyson, Stephen L. "Cosa." En ledsager til den romerske republiks arkæologi (2013): 472-84. Print.\n^ Fentress, Elizabeth, Teresa Clay, Michelle Hobart og Matilda Webb. "Senromersk og middelalderlig Cosa I: Arx og strukturen nær den østlige højde", Papirer af British School i Rom, 59 (1991): 197-230. JSTOR. Web. 7. juni 2014.\n^ -enb Taylor, Rabun. "Templer og terrakotter ved Cosa", American Journal of Archaeology 106,1 (2002): 59-83. JSTOR. Web. 7. juni 2014.\n^ Mackendrick, Paul og Frank E. Brown, "Cosa: The Making of a Roman Town." Klassisk Journal, 76,2 (1980): 173-75. JSTOR. Web. 7. juni 2014.\n^ Frank Edward. "Cosa III: Forumets bygninger: Koloni, Municipium og landsby." Erindringer fra American Academy i Rom 37.Cosa III: Forumets bygninger: Koloni, Municipium og landsby (1993): n. pag. JSTOR. Web. 06. maj 2014.\n^ Fentress, Elizabeth "Cosa V. An Intermittent Tow. Excavations 1991-1997" Erindringer fra American Academy i Rom supplerende bind 2, 2003.\n^ -enbc Richardson Jr. Lawrence. "COSA OG ROM: COMITIUM OG CURIA." Arkæologi 10,1 (1957): 49-55. JSTOR. Web. 4. maj 2014.\n^ Fentress, Elizabeth "Cosa V. An Intermittent Town. Excavations 1991-1997" Memoirs of the American Academy in Rome supplement volume 2, 2003\n^ Fentress, Elizabeth. Cosa V - En intermitterende by: Udgravninger 1991 - 1997. Ann Arbor, MI: U i Michigan, 2003. Udskriv.\n^ McKay, Alexander Gordon. Huse, villaer og paladser i den romerske verden. Baltimore: Johns Hopkins UP, 1998. Udskriv.\n^ -enbcdefghjegj McCann, Anna M. "Havnen og fiskeriet forbliver i Cosa, Italien." Journal of Field Archaeology 6,4 (1979): 391-411. JSTOR. Web. 7. juni 2014.\n^ -enbcdefghjegj McCann, Anna M. & amp Lewis, John D. "The Ancient Port of Cosa." Arkæologi 23,3 (1970): 200-211. JSTOR. Web. 7. juni 2014.\nDavid Braund Professor i Sortehavets historie David Braund (27. juni 2014). Augustus til Nero: En kildebog om romersk historie, 31 f.Kr.-AD 68. Routledge. s. 109–. ISBN978-1-317-66958-6.\nElizabeth Fentress (1994). "Cosa i imperiet: opførelsen af en romersk by" ". Journal of Roman Archaeology. 7. s. 208–222.\nElizabeth Fentress Enrico Cirelli (2012). Neil Christie (red.). "Efter rotterne: Cosa i det sene imperium og tidlig middelalder". Andrea Augenti. Farnham. Ukendt parameter | bog-titel = ignoreret (hjælp)\nAndrea Carandini M. Rossella Filippi (1985). Settefinestre: una villa schiavistica nell'Etruria romana. Panini.\nBrown, F.E., Richardson E. H. og Richardson, L. jr. "Cosa I, historie og topografi." MAAR 20, 1951, 5-113. JSTOR DOI: 10.2307/4238626\nBrown, F.E. Cosa II, templerne i Arx.MAAR 26, 1960. JSTOR DOI: 10.2307/4238649\nDyson, Stephen L. Cosa: The Utilitarian PotteryMAAR 33, 1976. Fuldtekst hos Hathi Trust.\nBrown, F. E. Cosa, skabelsen af en romersk by Ann Arbor: University of Michigan Press, 1980. WorldCat\nBrown, F.E., Richardson E. H. og Richardson, L. jr. Cosa III: forumets bygninger: koloni, kommunium og landsby. MAAR 37, Rom 1993. WorldCat\nBruno, V. J. og Scott., R. T. Cosa IV, Husene. MAAR 38, Rom 1993.\nCollins Clinton, J. En sen antik helligdom af Liber Pater ved Cosa, (Etudes préliminaires aux religions orientales dans l'empire romain, bind 64), Leiden, 1977.\nMcCann, A. M., J. Bourgeois, E.K. Gazda, J.P. Oleson og E.L. Vilje. Den romerske havn og fiskeri i Cosa: et center for gammel handel, Princeton: Princeton University Press, 1987.\nFentress, E. et al.Cosa V: En intermitterende by, udgravninger 1991-1997MAAR supp. Ann Arbor: University of Michigan Press, 2004. JSTOR DOI: 10.2307/4238459\nBrendel, O. "En Ganymedegruppe fra Cosa," American Journal of Archaeology 73, 1969, 232.\nButtrey, T.V. "Cosa: The Coins" MAAR 34, 1980, 11-153. JSTOR DOI: 10.2307/4238673\nFitch, C.R. og Goldman, N., Lamperne, (Memoirs of the American Academy i Rom 39). University Park: American Academy in Rome, 1993. 9780472105182. (R. T. Scott, redaktør). Det hellenistiske, romerske og middelalderlige glas fra Cosa. (Suppler til Memoirs of the American Academy i Rom). Ann Arbor: University of Michigan Press, 2017. 978-0-472-13062-7.\nHobart, M .: 'Ceramica invetriata di Cosa (Ansedonia - Orbetello)' i L. Paroli, red., La ceramica invetriata tardoantica e altomedievale in Italia, Firenze, 1990, 304-309.\nHobart, M. 'La Maiolica arcaica di Cosa (Orbetello)' i Atti del XXIV convegno interna-zionale della ceramica, Albissola, 1991, 71-89.\nMarabini Moevs, M. T. Det romerske tyndvæggede keramik fra Cosa (1948-1954), MAAR 32, 1973. Fuldtekst hos Hathi Trust.\nMarabini Moevs, M. T. "Italo-Megarian Ware at Cosa," MAAR 34, 1980, 161-227. JSTOR OI: 10.2307/4238674\nMarabini Moevs, M. T. Cosa. Den italienske Sigillata. MAAR supp. 3. Ann Arbor: Udgivet for American Academy i Rom af University of Michigan Press, 2006. WorldCat\nScott, A. R. Cosa: The Black-Glaze Pottery 2. MAAR supp. 5. Ann Arbor: Udgivet for American Academy i Rom af University of Michigan Press, 2008. WorldCat\nScott, R. T. "En ny indskrift af kejser Maximinus i Cosa" Chiron 11, 1981, 309-314.\nScott, R. T. "Et nyt fragment af" slangegods "fra Cosa," JGS 34(1992) 158-159.\nTaylor, D. M. "Cosa, Black-Glaze Pottery" MAAR 25, 1957, 65-193.\nTunge, W. "Cosa's frimærker", AJA 54, 1950, 263.\nWill, E. Lyding "Uklarhed i Horace, Odes 1.4," CP 77 (1982), 240-245.\nWill, E. Lyding. "Definition af" Regna Vini "af Sestii," i Goldman, N.W., red. Nyt lys fra Ancient Cosa: Studier til ære for Cleo Rickman Fitch. New York, 2000, 35-47.\nWill, E. Lyding "The Roman Amphoras" i McCann, A.M., J. Bourgeois, E.K. Gazda, J.P. Oleson og E.L. Vilje, Den romerske havn og fiskeri i Cosa: Et centrum for gammel handel, Princeton, 1987, 170-220.\nWill, E. Lyding "Sestius Amphoras. En ny vurdering" JFA 6, 1979, 339-350 og Kathleen Warner Slane. 2019 Cosa: De romerske og græske amforaer. (Suppler til Memoirs of the American Academy i Rom). Ann Arbor: University of Michigan Press. 978-0-472-13143-3.\nBabcock, Charles L. "En inskription af Trajan Decius på Cosa," AJP 83,2, 1962, 147-158. JSTOR DOI: 10.2307/292212\nSaladino, V. "Iscrizioni del territorio di Cosa", Epigraphica 39, 1977, 142-151.\nScott, R. T. "En ny indskrift af kejser Maximinus i Cosa," Chiron 11, 1981, 309-314.\nBrown, F.E., Zancani Montuoro, P. "Il faro di Cosa in ex-voto a Vulci ?," RIA 2, 1979, 5-29.\nDyson, S., 2005: "Succes og fiaskoer i Cosa (romersk og amerikansk)", Journal of Roman Archaeology 18, 615-620. DOI\nFentress, E., Richardson Jr. L., Scott, R .: "Udgravninger ved Cosa: de første halvtreds år"\nFentress, E., "Introduktion: Cosa og idéen om byen" i Fentress, E., red., Romanisering og byen. Oprettelse, transformationer og fejl, Journal of Roman Archaeology supp. 38, Portsmouth, RI, 2000.\nFentress, E. og Cirelli, E. "Efter rotterne: Cosa i det sene imperium og tidlig middelalder". I N. Christie og A. Augenti, red., Urbes Extinctae: arkæologier fra forladte klassiske byer. Farnham: Ashgate, 2012.\nGerkan, A. von "Zur Datierung der Kolonie Cosa", i Scritti i Onore di Guido Libertini, Firenze 1958, 149-156.\nHesberg, H. von. "Coloniae Maritimae" Römische Mitteilungen 92, 1985, 127-150.\nManacorda, D. "The Ager Cosanus og produktionen af amestuerne i Sestius: Nyt bevis og en revurdering," Journal of Roman Studies 68, 1978, 122-131.\nRichardson Jr., L. "Cosa og Rom, Comitium og Curia," Arkæologi 10, 1957, 49-55.\nScott, R. T. "Dekorationer i terracotta fra templerne i Cosa," In La coroplastica templare etrusca fra il IV og il II secolo a. C. Firenze, 1992, 91-128.\nScott, R. T. "Den latinske koloni Cosa" DialArch 6, 1988, 73-77.\nSewell, J., "Handelspladser? En ny vurdering af fora i Cosa," Ostraka 14, 2005, 91-114.\nTaylor, Rabun. "Templer og terrakotter ved Cosa," American Journal of Archaeology 106.1 (2002) 59-84.\nDyson, Stephen L. "Succes og fiaskoer i Cosa (romersk og amerikansk)." Journal of Roman Archaeology 18 (2005) 615-20.\nDyson, Stephen L. "Cosa." I En ledsager til den romerske republiks arkæologi, redigeret af J. DeRose Evans, 472-484. Oxford: Blackwell Publishing Ltd, 2013. doi: 10.1002/9781118557129.ch30 \nBrown, F. E. "Nordvestporten til Cosa og omegn", Studi di antichità in onore de G. Maetzke, Rom 1984, 493-498\nFentress, E., Hobart, M., Clay, T., Webb, M. "Senromersk og middelalderlig Cosa I: Arx og strukturen nær den østlige højde," PBSR 59, 1991, 197-230.\nFentress, E. "Cosa in the imperium: unmaking of a Roman town," Journal of Roman Archaeology 7, 1994, 208-222.\nFentress, E. og Celuzza, M.G. "La Toscana centro -meridionale: i casi di Cosa - Ansedonia e Roselle." I R. Francovich og G.Noyé red., La Storia dell'Alto Medioevo Firenze 1994, 601-613\nFentress, E. og Rabinowitz, A. "Udgravninger ved Cosa 1995: Atrium Building V og et nyt republikansk tempel," MAAR 41, 1996.\nHobart, M. "Cosa - Ansedonia (Orbetello) i et medievale: da una città romana ad un insediamento medievale sparso," ArchMed 22, 1995, 569-583.\nRoca Roumens, M., "Orbetello (GR). Excavación en la insula O-P/4-5 de ciudad romana de Cosa," Notiziario della Soprintendenza per i Beni archeologici della Toscana 3,2007, 480-485.\nCOSA -OMRÅDET OG DEN NEDRE ALBEGNA -VALLEY I DEN ROMANSKE PERIODE\nSpand holdt af en Apkallu\nHvorfor tvang den britiske Grand Fleet ikke et engagement med den tyske kejserlige flåde i første verdenskrig?\nCopyright 2021 \_ Christie Richardson diskuterer keramik og arkæologi!...