Els Mossos detenen un conductor begut que circulava contra direcció per la N-II\nDetingut per robar aparells electrònics i joies a tres habitatges de Llançà en un mes\nEls Mossos d'Esquadra van detenir aquest diumenge el conductor d'un camió per circular amb una taxa que septuplicava la permesa i circular contra direcció per l'N-II, dins del terme municipal de La Jonquera (Alt Empordà), segons ha informat la policia catalana.\nEl detingut és un home de 41 anys, de nacionalitat equatoriana i amb domicili desconegut. Els fets es van produir al voltant d'un quart de dues de la matinada, a l'alçada el punt quilomètric 776, quan una dotació policial va detectar un camió que circulava en direcció contrària i com diversos vehicles s'havien d'apartar al voral per no col·lidir amb el vehicle infractor. A la prova d’alcoholèmia va donar un resultat positiu d’1,04 mg/l d’alcohol per litre d’aire expirat, gairebé set vegades per sobre del límit màxim, que en aquest cas era de 0,15 mg/l.\nPer tot això, els mossos van detenir el conductor com a presumpte autor d’un delicte contra la seguretat viària i li van immobilitzar el camió.\nEl detingut, que no tenia antecedents, va passar el mateix dia a disposició judicial davant del jutjat d’instrucció en funcions de guàrdia de Figueres, el qual el va deixar en llibertat amb càrrecs.


FANOC trasllada als polítics les necessitats de les famílies nombroses :: Fanoc\nFANOC trasllada als polítics les necessitats de les famílies nombroses\nL'Associació de Famílies Nombroses de Catalunya (FANOC) va tenir una reunió de treball amb la Ministra de Serveis Socials i ha mantingut diverses trobades amb representants de partits polítics com Junts x Catalunya, ERC, Ciutadans i En Comú Podem.\nEl dijous 14 de desembre la Ministra de Sanitat, Serveis Socials i Igualtat, Dolors Montserrat, va visitar la seu de FANOC i va mantenir una reunió de treball amb els membres de la Junta Directiva de l'Associació. Es van tractar diverses demandes de les famílies nombroses, entre elles, el manteniment de la categoria especial fins que l'últim dels fills compleixi l'edat establerta a la llei. A més d'aquesta qüestió, sobre la qual la ministra ha indicat que està en agenda, pendent de la valoració pressupostària, se li va plantejar la necessitat de millorar el tractament fiscal a les famílies amb més fills, ampliant les deduccions, i de l'anunciada ampliació de la categoria especial a totes les famílies amb quatre fills. També FANOC va demanar als representants del Partit Popular de Catalunya que l'acompanyaven el retorn de les prestacions universals per als fills de famílies nombroses fins als sis anys d'edat, que es van suprimir al juliol de 2011, així com la elaboració de una Llei Catalana de Famílies Nombroses que concreti les prestacions al col.lectiu dins les competències pròpies del Govern de Catalunya.\nPer altra banda, representants de FANOC han assistit a diverses reunions informatives amb els candidats Inés Arrimadas, de Ciutadans, Xavier Domènech, de En Comú Podem, Lourdes Ciuró i Pilar Ferrer, de Junts x Catalunya, i Ernest Maragall d'ERC. En totes elles han pogut conèixer les seves propostes, i traslladar-los les demandes de l'associació.


Opinió: 2020, un any per oblidar?\nJordi Caupena Opinió\nPer Jordi Caupenaaccess_time1 year agochat_bubble_outlineLeave a comment\nEscric aquestes línies i ho gravo pel podcast del 360 el dia 22 a primera hora de la tarda. No és cap novetat. No m’ha tocat la loteria. Però almenys i, de moment, em queda la salut. Arbúcies i Ripoll, Badalona i altres municipis catalans veig que han estat més o menys afavorits.\nPer alguns això de la loteria era la darrera aposta per acabar millor un any que Déu n’hi do! Els companys de bar i de converses que ara fa temps que no veig els desitjo el millor i que ens veiem aviat. A la resta, cuideu-vos, precaució i salut. Tinc un bon amic, en Paco, que diu “pensa que quan tot vagi a pitjor sempre pot empitjorar més, per tant “jesusito, jesusito que me quede como estoy”.\nSi haig de fer un recull d’aquest 2020 recordo començar l’any amb el Glòria emportant-se dos ponts, el de la carretera de Blanes a Malgrat i el del tren, per fi tots dos reconstruïts, i amb la casa anegada d’aigua abans de tres mesos tancat amb la família.\nEl de dalt demana la presència d’un dels millors amics que he tingut amb una cerimònia pendent que encara s’ha de fer i quan sembla que vèiem la llum al final arriben un cúmul d’informacions per part dels nostres governants que van des de dir-te el que pots fer, el que no pots fer, fes el que vulguis i tu ets el responsable si no ho fas bé, no saps ben bé què. Aquestes informacions m’han emborratxat. Diguem-ne una ressaca que ja empalmaré amb els àpats de Nadal, i enguany en solitari.\nHem après alguna cosa? No sóc ni filòsof ni antropòleg, tot i que m’agradaria. Hem viscut una experiència única i cadascú n’ha tret les seves conclusions, sincerament considero que en alguns sectors es pensen que només amb calers es poden arreglar les coses, n’hi ha que ja anuncien. Només espero que aquestes conclusions ens facin a tots millors i ens n’adonem de la importància de les petites coses.\nBones festes i penseu que tot pot empitjorar!\n4 de March de 2013 Calella es convertirà un any més en la capital de la imatge\n7 de May de 2012 PSC i CiU manifesten la seva voluntat de fer un pacte de govern a Premià de Mar\n9 de May de 2012 Temps sense canvis al Maresme per aquest dijous\nEscrit per Jordi Caupena\nNoticia anterior Noticia anterior Els bombers desactiven la recerca a Teià de la dona de Vilassar desapareguda\nNotícia següent Notícia següent Mercè Blázquez, primera persona vacunada contra la Covid-19 a l’Alt Maresme


Desembre | 2009 | dietarihumbert\nConsultes per la independència. Un objectiu que exigeix construir la unitat des del respecte a la diversitat\nPosted in Arenys de Munt, autodeterminació, Barcelona, barris, colonialisme, consulta democràtica, dret a decidir, drets humans, drets polítics, Gràcia, illes balears, imperialisme, independentisme, moviments socials, País Valencià, Països Catalans, política, referèndum on Desembre 17, 2009| 1 Comment »\nSembla que les coses s’han calmat una mica, després dels primers enfrontaments entre els organitzadors de les consultes del 13 de desembre, i s’ha recuperat la unitat de cara a un mateix objectiu. Igualment, sembla que els plantejaments més ambiciosos i irreals, com convocar la consulta pel 25 d’abril vinent a Barcelona, es deixen a la capacitat d’organització i a la decisió que es prengui a Barcelona en funció d’aquesta capacitat.\nCom ja vaig dir en aquest bloc, segueixo pensant que és una qüestió de constància i paciència: les dues coses. No aturar-se però tampoc no precipitar-se. El tabú ja l’han trencat els catalans i catalanes a 167 muncipis. El 28 de febrer i el 25 d’abril n’hi haurà molts més. I després no s’acaben pas les dates… Hi ha més dies que llonganisses, que diem a Lleida. Tot arribarà. ¿No havíem quedat que era com una taca d’oli? Doncs, fem que la taca s’estengui, però al seu ritme. Estenguem-la, però no vessem l’oli en debades. Que va molt car i és molt costós de collir.\nEl mur és molt alt i molt fort, però ja hi hem obert una escletxa prou àmplia per començar a fer camí. Un camí ple de giragonses i de controls policials que haurem de superar amb la nostra voluntat i enginy. El més important és construir i enfortir la unitat, des del respecte a la diversitat de situacions i condicions, i començar a posar bases fermes perquè les properes onades de consultes també siguin un èxit. I, alhora, començar a posar les condicions per plantejar-les, com més aviat sigui possible, en altres comarques, pobles i ciutats on les dificultats són més grans per fer-les.\nBarcelona, en bona lògica, serà probablement l’assalt final. Per això cal preparar-lo bé des d’ara mateix: barri a barri. Potser fins i tot seria millor esglaonar-ho: crec que seria possible fer aviat les consultes, per exemple, a Gràcia, Poble Sec o Sants, i en canvi és més complex plantejar-ho a tot Barcelona en un sol dia, perquè hi ha barris on segurament serà més difícil interessar la gent. Però cal fer-ho, com s’ha fet fins ara, comptant amb la gent de cada lloc. La clau de l’èxit de les consultes fins ara ha estat defugir l’aventurisme sense refugiar-se en l’anar fent. La bona gent d’Arenys de Munt va tenir la iniciativa, el valor, la decisió i l’enginy polítics inicials. I la flama va prendre, perquè la guspira va ben arrelar al sotabosc. Ara cal seguir fent-ho tant bé o millor. Atiant el foc fins fer una bona xera.\nI, mentrestant, és imprescindible crear xarxa entre els qui ja han fet les consultes i els qui les preparen per fer-les en el futur. Necessitem consolidar una plantaforma unitària potent, on tothom s’hi senti bé i n’excloguem les picarabaralles inútils i els interessos partidistes, feta poc a poc però sense defallir, per poder plantejar un nou referèndum a tot Catalunya en un sol dia en un futur proper (tant si és només consultiu com si ja és oficial perquè el Parlament, pressionat per la bona gent, l’assumeix). Perquè l’horitzó ha de ser aquest. I que la resta de Països Catalans s’hi vagin afegint. Però això ja dependrà de la bona gent d’aquests territoris. Nosaltres els estem mostrant que és possible fer-ho. I hem de seguir fent camí.\nCrec que, a banda de no barallar-se, els portaveus i coordinadors de les consultes farien bé a no donar xifres d’allò que hom pretén assolir. És el simple fet de fer una consulta sobre la independència allò que dóna valor a l’esdeveniment. És clar que ens interessa al màxim de participació, però no ens posem el llistó massa alt perquè després podem fer la impressió que hem facassat. La resposta a qui ens digui –que ja ens ho estan dient– que hi ha hagut poca participació hauria de ser: doncs, fem un referèndum oficial, amb els censos oficials, amb propaganda i debat públic, i amb reconeixement del dret a la separació del Regne d’Espanya, i ja en parlarem de participació. Us asseguro que jo hi participaria ben a gust. I molta més gent també. I, si el perdéssim, hauríem guanyat una cosa: el reconeixement del dret a l’autodeterminació. Un altre dia el podríem guanyar. Però és que, ara com ara, tenim prohibit fins i tot perdre’l.\nHumbert Roma, periodista (publicat a Tribuna Catalana el 18 de desembre del 2009)\n(La foto l’he baixat de http://carlesbanus.blogspot.com/)\nPosted in Arenys de Munt, autodeterminació, colonialisme, consulta democràtica, dret a decidir, drets polítics, illes balears, immigració, imperialisme, independentisme, Memòria històrica, mitjans de comunicació, moviments socials, País Valencià, Països Catalans, política, referèndum, TV3 on Desembre 13, 2009| 9 Comments »


Municipis lleidatans s’interessen pel sistema de càmeres de vigilància rural d’Alcarràs | Consorci Localret\nSegons que ha informat l’Ajuntament, un grup d’alcaldes, regidors i membres de cossos de seguretat van participar recentment en una jornada a Alcarràs (el Segrià) entorn les noves càmeres de vigilància en l’àmbit rural que, des del passat mes de maig, s’han instal·lat al terme municipal.\nLes càmeres tenen la particularitat que graven les matrícules de vehicles i aquestes passen a una base de dades on es detecten vehicles sospitosos per tal d’avisar als cossos de seguretat corresponents. Així, quan les càmeres detecten aquest vehicle per la matrícula, el sistema emet un avís imminent al correu electrònic i al mòbil de la policia local perquè puguin anar a comprovar què fa el cotxe per aquella zona. A més d’alertar de possibles vehicles sospitosos, les càmeres fotografien les matrícules de tots i cadascun dels vehicles que circulen per la zona rural i els cataloguen per hora.\nLa jornada es va portar a terme a ‘Lo Casino’ d’Alcarràs i tècnics de l’empresa de les càmeres van explicar detalladament, juntament amb el sergent de la Policia Local, com funcionen a través de diversos exemples.\nL’alcalde, Miquel Serra, va explicar que es tracta d’un sistema que està donant bon resultat i a més actua també de manera dissuasiva. Per la seva part, el sergent cap de la policia local d’Alcarràs, Eduard Cosculluela, va explicar que les càmeres faciliten la feina als agents locals del municipi, ja que els ajuda a poder cobrir els prop de 115 quilòmetres quadrats del terme municipal. Cosculluela va assenyalar que en seguretat també cal avançar cap al concepte de “smart city” o ciutat intel·ligent i aquests sistemes també ho són.\nAlcarràs ha estat un dels municipis pioners en implantar diverses mesures tecnològiques en matèria de seguretat per tal de millorar la seguretat dels seus veïns. Aquestes millores han anat acompanyades d’altres mesures com l’ampliació de la plantilla d’agents de la policia local, així com la creació de la figura d’un agent de proximitat, entre d’altres.\nReunió a Alcarràs per a mostrar el sistema de vigilància rural amb càmeres\nConsorci Localret / Notícies / Smart City / Municipis lleidatans s’interessen pel sistema de càmeres de vigilància rural d’Alcarràs


Agost | 2015 | "La literatura és l'anàlisi després de l'esdeveniment", Doris Lessing\nPublicat el Agost 23, 2015 per elisendalamany\nA les set sona el primer despertador. Al voltant de les vuit, com a molt tard a dos quarts, sento els crits de guerra dels comercials de l’empresa del costat. Al principi vaig pensar que es tractava d’una secta, més tard una escola de taekwondo, finalment un amic em va comentar que podia tractar-se d’una estratègia de motivació empresarial. Se sent la dutxa. De vegades, alhora que la cafetera. L’última vegada es va desfer la nansa, però n’ha comprat una de negra que m’agrada encara més. A la televisió ja parlen d’actualitat i l’Ara ha deixat de publicar sobre famosos de tercera i successos vinguts de l’altra banda del món. Ja comença a costar d’aparcar al carrer de la Lluna i la zona blava és impossible. Els carrers de la piscina estan transitats més per joves que per àvies afables. A canvi, ja no hi ha nens que saltin espontàniament sobre el meu cap mentre intento perfeccionar l’estil braça. Quan sonen les cadenes que deslliguen les taules i cadires de la terrassa de baix, ja hi ha gent que espera asseguda a la plaça per asseure-s’hi. Ara em veig forçada a recuperar els bons costums i hi he de mirar per si he de saludar algú. A casa comencem a trobar-nos més i el gat del baix ja no miola perquè no viu a la caseta de la terrassa. El silenci va esvaint-se dia rere dia i m’adormo amb la conversa del terrat.\nImatge: Regina Rivas\nPublicat el Agost 18, 2015 per elisendalamany\nEns asseiem a taula, com fa tants anys que ho fem. Una vegada a l’any, com a mínim. Ha anat passant el temps i com si un cop fos molt sovint, no es percep cap canvi en la nostra manera de fer. Sembla que les nostres cares i les nostres actituds, malgrat les coses vagin passant al nostre voltant, siguin les mateixes.\nTenim el costum de trobar-nos en un restaurant del carrer Muntaner que té prou de vell i tant de modern com per satisfer tothom. Com que el lloc és sempre el mateix, això fa més rellevants les persones de l’entorn. Les vegades que hi hem anat sempre hi ha una dona que llegeix alhora que menja. No sé quina de les dues accions és el pretext.\nNo hi ha res que li faci alçar el cap, tot i que m’esforço per incomodar-la. Vull interrompre-la. Quan vaig al lavabo, en passar per la seva taula taral·lejo i faig un copet a la taula, com si fos un gest espontani, però no hi ha absolutament res que la distregui. Mira a la barra, demana el compte al cambrer. Potser ara…Però tot li és indiferent. Penso que aquesta indiferència ratlla la mala educació, per inusual.\nEm recorda alguna de les meves estones a la Xina. Però aleshores allò era un món estrany, on no entenia res i l’alienació estava permesa. També ho deia Margarit: “Allí vaig descobrir que, per ser lliure,/els que t’estimen no han de saber on ets”.\nPublicat el Agost 17, 2015 per elisendalamany\n“Escriure és un vici que tant poden tenir els que escriuen bé com els que escriuen malament. Hi ha un plaer, en el fet d’escriure, material; una ploma a la mida i que deixi anar prou tinta ha estat sovint la causa per la qual he escrit certes pàgines,tal vegada innecessàries. Hi ha el plaer de la bella o de la pròpia escriptura -de la cal·ligrafia- prescindint del que diu. També el de la bona mecanografia; i els que tenen mala lletra a mà també la solen tenir a màquina. Hi ha el plaer d’escriure bé, del bell estil, i el de versificar -és a dir, de triar paraules per raons diferents de la significació- i el plaer, tan vell com el món, de contar històries. I hi ha el plaer de posar qualsevol cosa per escrit: records, problemes, idees, o simplement reminiscències de coses apreses o sentides a dir, i els llocs comuns que alimentem sabent o no sabent que ho són. I ens agrada de fixar aquestes coses escrivint sobre el paper perquè així sembla que els donem -i de retop a nosaltres mateixos- una certa perdurabilitat. També, de vegades, per a fer com els que en saben.”\nSerrahima, M. (1966) Sobre llegir i escriure. Barcelona: Selecta.\nPublicat el Agost 15, 2015 per elisendalamany\nQuan era petita, de tant en tant, em mirava molt de prop al mirall per saber si era jo. De vegades el baf del meu alè entelava tant el meu reflex nas avall, que no podia confirmar res.\nHi havia dies que esperava minuts i, si cap ganyota descontrolada o tic inusual no gosava sortir, em demanava:\n-Hi ets, hi ets?\nAleshores m’espantava i tancava el llum ràpidament. Com si la pregunta pogués fer aparèixer algun monstre.\nFa temps vaig veure una pel·lícula on vaig reconèixer un ritual semblant. Un home gran es mirava al mirall: de lluny, de prop, el plec de la galta dreta, les arrugues del llavi superior lleugerament més ombrejades que la resta de la boca…També es feia preguntes en veu alta…\nAl final de la pel·lícula, va sortir del lavabo, però quan hi va tornar al cap de pocs minuts, el va sorprendre la seva pròpia olor. Fortor de vell, barrejada amb colònia. Finalment, va deixar plantada la noia, molt més jove que ell, amb qui havia de trobar-se.\nFred a l’estiu, amb Shakespeare\nPublicat el Agost 10, 2015 per elisendalamany\nImatges i ratlles\nPublicat el Agost 9, 2015 per elisendalamany\nUna vegada vaig llegir un conte sobre un noi de Ceuta. Al port, de nit, borratxo, pixava de cara al mar. La brisa li retornava la seva essència; gotetes a la pell. Li feia gràcia i a ell, se li escapava el somriure. Al seu darrere, il·luminats (ja no sé si és el que vaig llegir o el que m’agrada recordar), els seus amics continuaven bevent, xerrant i rient sorollosament. Jo quan llegia aquelles ratlles, tancava els ulls i me l’imaginava davant meu, veient com li retornava el pixum als talons. I a mi, em feia riure. D’una manera, més o menys poètica, en una posició o una altra, a tots ens ha passat.\nDe tant en tant, durant les vacances em va retornant aquella imatge de felicitat.


Una sentència fa responsable l'Ajuntament de Barcelona de la mort d'un jove detingut per la Guàrdia Urbana l'any 2009 - directa.cat\nEl consistori ha estat “condemnat a indemnitzar per danys morals” amb 50.000 euros la mare del jove de 24 anys Alberto Torre, en una sentència que considera que l’actuació policial va ser “anormal” i “desproporcionada”, uns extrems que queden evidenciats “en les lesions que presentava en l’autòpsia”. Es dóna el cas que un dels sis agents citats a declarar durant el judici va ser sancionat amb 600 euros per no presentar-se en tres ocasions a la compareixença\nL’Ajuntament de Barcelona haurà de pagar 50.000 euros a la família d’Alberto Torre, un jove de 24 anys que va morir després d’haver estat detingut per la Guàrdia Urbana (GUB) de la ciutat l’any 2009, ara fa deu anys. Així ho ha decidit la jutgessa María Isabel López Montáñez, titular del Jutjat del Contenciós-Administratiu número 7 de la capital catalana, que condemna al consistori a pagar aquesta quantitat per “indemnitzar per danys morals la mare” del jove mort. El termini per a recórrer la sentència finalitza el dijous 11 d’abril.\nTorre va ser detingut a l’altura del número 61 de la rambla Guipúscoa per sis agents de la GUB la matinada del 18 d’abril del 2009. Durant la detenció, el jove es va resistir i els agents van fer ús de la força per introduir-lo a una de les patrulles. En un moment determinat, l’arrestat va sofrir una parada cardiorespiratòria, que va derivar en el desenllaç fatal. “Pot declarar-se que la detenció no es va practicar de manera adequada, que hi va haver falta de diligència deguda i incompliment dels deures de custòdia per part dels agents de la Guàrdia urbana”, explica la sentència. I va més enllà. “Entenem que va haver-hi una anormalitat en la detenció” i que “pot evidenciar-se una desproporció en l’ús de la força sobre el detingut, inclús un cop inconscient en el terra, que queda evidenciada en les lesions que presenta en l’autòpsia, un fet que va incrementar sens dubte l’estrès en el detingut que va portar a la mort sobtada”, conclou la sentència.\n“Pot evidenciar-se una desproporció en l’ús de la força sobre el detingut, inclús un cop inconscient en el terra, que queda evidenciada en les lesions que presenta en l’autòpsia, un fet que va incrementar sens dubte l’estrès en el detingut que va portar a la mort sobtada”, conclou la sentència\nEl document apunta l’estrès patit per Alberto Torre com un dels elements clau de la mort del jove, tot i l’intent de la part demandada d’atribuir-la a les quantitats de drogues resultants de l’anàlisi toxicològica. Durant el judici, els tòxics van ser un dels punts centrals de discussió. Els pèrits aportats per la família asseguraven que “el nivell de tòxics era baix: ni per separat ni en combinació de dosis letals” i que la mort es podria haver produït per una “cardiopatia per estrès”. Juan Francisco Ortigosa Ortiz, qui va signar l’informe mèdic forense amb data del 16 de maig de 2011, afirmava que “no valora la possibilitat de mort per cardiopatia per estrès” i que la mort havia estat “violenta del tipus accidental: [Torre] no va calcular el risc que estava assumint”, en referència al consum d’estupefaents. Per la titular del jutjat, l’actuació dels agents de la GUB va ser determinant i assenyala que “no van prendre les precaucions adequades al nivell d’estrès del detingut, que va ser inclús agreujat pel nombre d’agents que després de treure del vehicle al detingut inconscient es van posar a sobre seu”. Especifica, però, que “la pròpia conducta violenta del detingut i la ingesta de tòxics va agreujar la situació d’estrès de la detenció derivant en el resultat fatal de mort”.\nEn conseqüència, la sentència determina que l’Ajuntament es faci càrrec de la meitat de la indemnització sol·licitada per la família i reparteix el pagament de les costes processals entre ambdues parts. La família ha repetit en diverses ocasions que “no hem obert aquest procediment per rebre una indemnització, sinó per esclarir què va passar aquella nit i poder netejar la seva imatge”. Per Ramon Torre, germà del jove, “Albert no hauria d’haver mort aquella nit” i amb la sentència “ha quedat demostrat que va patir moltíssim”. La família espera que aquesta sentència pugui servir per reobrir la causa penal, ja que l’Audiència de Barcelona va resoldre la confirmació del sobreseïment el 2014, després de ser arxivada pel Jutjat d’Instrucció 26 de Barcelona. A més, el dia 18 d’abril han convocat un acte per recordar els deu anys de la mort del jove al lloc on es van produir els fets sota el lema “Justícia a mitges? No!”.\nUn dels agents, absent durant el judici\nTot i que eren sis els agents de la GUB citats a comparèixer durant el judici, un d’ells, Mario R.L –amb número d’identificació policial 24.828– mai es va presentar davant la jutge María Isabel López. En tres ocasions va ser citat a la Ciutat de la Justícia, l’últim cop va recollir personalment el requeriment, però mai es va presentar. La jutge va decidir aleshores sancionar l’agent de la GUB amb 600 euros. Fonts de l’Ajuntament de Barcelona, en declaracions a la Directa, van informar que l’agent Mario R.L. té “la baixa laboral des de fa més d’un any” i que “no tenen coneixement per part del jutjat” de la sanció al policia. Segons fonts municipals, aquest tipus de sancions són comunicades pel jutjat a la Prefectura del cos, des d’on es deriven a la Unitat de Deontologia i Afers Interns de la GUB. Les mateixes fonts municipals asseguraven que la no compareixença de l’agent davant el requeriment judicial comporta l’obertura d’un expedient i, en el cas de no estar justificada, pot ser motiu d'”una sanció greu”, que pot apartar l’agent del seu càrrec entre quinze dies i un any o canviar les seves funcions. El passat mes de gener la Directa va contactar de nou amb el consistori barceloní per saber si s’havia pres alguna mesura al respecte, però no s’ha rebut cap informació nova respecte Mario R. L.\nEl testimoni de l’agent amb número de placa 24.828 podria haver estat clau per esclarir el que va passar aquella nit, ja que no era el primer cop que Mario R.L. es creuava en el camí d’Alberto Torre. La nit del 14 de gener de 2009, tres mesos abans de la mort del jove, el guàrdia urbà el va detenir a la Via Laietana per una infracció de trànsit. Després de la detenció, el policia va denunciar haver estat agredit per Torre, un fet que va comportar que s’obrís un procediment judicial contra el jove per delictes contra la seguretat viària i atemptat contra un agent d’autoritat. Segons el germà de Torre, el jove va denunciar davant l’advocat d’ofici que van assignar-li després de la detenció, que durant aquella intervenció, l’agent Mario R.L li havia sostret 1.600 euros que havia cobrat la mateixa nit per una feina. El judici mai es va arribar a celebrar.\nAjuntament de Barcelona Alberto Torre Barcelona condemna GUB Mario R.L.\n« La presa Carmen Badía compleix un mes de vaga de fam en estat molt crític


Joc gratis La gelateria - Joc online per jugar gratis\nTens una botiga de gelats i has de fer els gelets que et demanin els clients per aconseguir els diners suficients per passar de nivell\nCom es juga? Llegeix les instruccions a la pantalla del joc abans de començar i amb el ratolí clica sobre els productes per fer els gelats i donar-los als clients. En qualsevol moment del joc podràs comprar els productes que es vagin acabant per poder fer més gelats\nEtiquetes: botiga rol simulació gelats nenes\nA Botiga Cons Diners Fer Gel Gelateria Gelats Nenes Nivell Per Rol Simulació\nMés jocs semblants a La gelateria\nLa gelateria en altres idiomes\nEl joc La gelateria és un joc online d'ordinador per jugar gratis. No has de descarregar res, ni instal·lar res, perquè La gelateria és un joc en flash.\nSegur que et preguntes, com es juga a La gelateria, donc bé, aqui tens les instruccions: Llegeix les instruccions a la pantalla del joc abans de començar i amb el ratolí clica sobre els productes per fer els gelats i donar-los als clients. En qualsevol moment del joc podràs comprar els productes que es vagin acabant per poder fer més gelats.


Europa Cup de Korfbal 2018\nEls vuit millors equips d’Europa en joc\n11/01/2018 - 13/01/2018 · 09:00-22:00h\nPalau d'Esports i Congressos, Platja d'Aro\nMàxima competició continental amb els campions de les vuit millors lligues europees. El korfbal és un esport en creixement, on juguen junts noies i nois amb l’objectiu de fer gol -i evitar rebre’n- en unes cistelles sense tauler a 3’5 metres d’alçada. Catalunya competeix internacionalment amb selecció oficial pròpia.\nEls equips participant són: AKC Luma (Bèlgica), Assessoria Korfbal Vallparadís (Catalunya), Ceske Budejovice (República Txeca), Trojans Korfball Club (Anglaterra), SG Pegasus Rommerscheid 1991 e. V. (Alemanya), 1908 SZAC Budapest (Hongria), TOP/Solar Compleet (Holanda) i Núcleo de Corfebol de Benfica (Portugal). El representant català ho fa per cinquè any consecutiu amb la voluntat de millorar el quart lloc de la darrera edició i enguany assolir medalla.\nEl corfbol o korfbal enfronta dos equips que cerquen introduir una pilota dins d'una cistella de color groc. Els equips són mixts, formats per quatre homes i quatre dones, i l’àrea de joc es divideix entre les zones d'atac i defensa. El corfbol, tot i que pot mantenir certes similituds amb el bàsquet es considera una evolució del ringboll suec. Es basa en els principis de la cooperació, la no-violència, la no especialització, l'habilitat i la coeducació.\nESPORTS - T 972 816 769 - esports@platjadaro.com\nCasa Lila, Prejúniors i Júniors\nDel 17 al 21 de setembre\nDel 4 d'octubre al 25 de juliol\nTots els sabors de la Mediterrània a taula\nActivitat intergeneracional amb la Casa Lila\nPunt de trobada per la gent gran\nUn espai de somni per descobrir\nVeure totes les activitats relacionades amb ESPORT


Anàl.lisis Anatòmic i Cultural\nReflexions sobre el Cos i la Societat\nLa perspectiva somàtica és cos. Moure el nostre pensament i moviment des del cos. En aquest taller s’exposarà el teixit del greix, amb teoria i anatomía.Després ballarem, ens moure’m, explorarem.\nVine a probar no es precisa experiencia, només un cos disponible.\nAmb l’Alba Raventós.\n09-10-2021 a les 10:00 fins a\n09-10-2021 a les 13:00


Maruc i el fantàstic món de les llibreries | Lletra Impresa Edicions\nA Maruc li encanten els llibres. Des de ben menuda, els pares sempre li han llegit contes, narracions, poemes… de dia, i també a la nit. Abans de dormir, la mare o el pare sempre tenen un conte a mà, o dos, o tres, o quatre… Tots els que ella vol i més! Li encanten els llibres, a Maruc. Per això, de tant en tant visita una llibreria diferent, per comprar algun llibre i fer-se una bona biblioteca personal. I vol ser llibretera!\nMaruc sap que llegint viatgem sense haver de desplaçar-nos, descobrim èpoques i llocs desconeguts, aprenem a pensar, a ser crítics amb la vida i alhora tolerants amb els altres. De la mà de Maruc, el personatge que apareix en cadascun dels dotze contes d’aquest recull, ens endinsem pel fantàstic món de les llibreries. Voleu descobrir aquest món? Ens hi acompanyeu?\nquantitat de Maruc i el fantàstic món de les llibreries\nTítol: Maruc i el fantàstic món de les llibreries\nEdició a càrrec de: Maria Calvo\nPròleg: Anna Moner\nAutors i autores: Xavier Aliaga, Carles Barquero, Maria Calvo, Isabel Canet Ferrer, Carles Cano, Laia Fontana, Aina Garcia-Carbó, Francesc Gisbert, Susanna Lliberós, Lliris Picó, Jovi Seser i Vicent Usó\nIl·lustrador: Toni Espinar, Gustavo Darío i Violeta Espinar Alemany\nCol·lecció: Picoretes, núm. 2\n1a edició: novembre 2020\nMaria Calvo Palomares (Alzira, 1979) és llicenciada en Filologia Catalana. Des de ben jove és professora de valencià i de literatura. Aquestes són dues de les seues passions. És per això que es dedica a l’ensenyament i a escriure. Actualment, és professora de valencià al CFPA Enric Valor d’Alzira, però ha escampat el seu mestratge per diferents poblacions. Ha publicat contes per a infants i per a adults, i també poesia. Alguns dels seus poemes estan recopilats en diversos reculls premiats en diferents concursos literaris. Entre els més recents cal destacar el poema Analogies, que va estar seleccionat en el VI Premi Internacional de Poesía Jovellanos «El mejor poema del mundo», o el Premi de Poesia Poeta Pastor Aicart de Beneixama amb l’obra El temps.\nToni Espinar va nàixer a Alzira l’any 1970. De família de llarga trajectòria en l’àmbit de l’art, sempre ha estat relacionat amb la pintura. De fet, dibuixa des que té ús de raó: revistes, cartells, còmics, escenografies de teatre, fanzines, etc. Té la capacitat d’expressar-se artísticament de mil maneres.\nEs va llicenciar en Belles Arts en 1994 i ha aconseguit viure de la il·lustració, el muralisme i la restauració. Ha realitzat projectes decoratius per tot Europa. En aquest recull de contes ha comptat amb la col·laboració dels seus fills, Gustavo Darío i Violeta Espinar Alemany.


Si canvien els hàbits al camp, a les grans ciutats s’imposen els scuppie, una paraula suma de socially conscious (socialment conscients). Són una nova i poderosa tribu urbana formada per aquells coneixedors de les males arts de Monsanto, la gran manipuladora genètica, la distribuïdora de llavors transgèniques rere la qual s’amaga l’imparable increment d’al·lèrgies a la població\nCanvi d’hàbits Les noves tendències gastronòmiques, que porten a una recuperació del receptari senzill, del producte ecològic i de proximitat responen a més d’un criteri. Estic d’acord que la crisi econòmica imposa noves pautes de consum, però també és cert que, davant del fenomen culinari en suposada recessió, descobrim una multitud d’aficionats a la gastronomia, resultat de 10 anys d’informació culinària exhaustiva als mitjans audiovisuals i als congressos, disposats a exercir el poder en un nou univer... [ sigue ]\nEs dóna per fet que tothom té la capacitat de parlar de la cuina i dels vins Fins fa unes setmanes, exactament en el moment en què el senyor Aznar deia que com ja sabem a l'Iraq no hi ha armes secretes, jo creia que la veritat i la informació tenien un cert valor, fins i tot quan es tractava de temes gastronòmics. He passat uns anys pensant que no era normal que qualsevol emissora de ràdio tingu&eacu... [ sigue ]\nAlgunes coses que mengen els nens\nAlguns anuncis de la TV s'han convertit en enemics dels pares preocupats per l'educació gastronòmica Les vacances de l'estiu que ja fa temps que han acabat, com els caps de setmana, són un dels pocs moment de coincidència a l'hora de dinar de pares i fills. Són, a més a més, l'ocasió de fer-ho als menjadors públics on, molt habitualment, descobrim que els més petits mengen d'una manera salvatge. Que quedi clar que estic totalment d'acord amb en Josep Pla quan s'exclama d'aquel... [ sigue ]\nArriba el moment de disposar del bosc sense cues per buscar exemplars molt gustosos Com que l'home és un animal de costums, els restauradors han decidit que la temporada dels bolets comença quan surt el primer rovelló. Arribat aquest gloriós moment, totes les cartes del país s'omplen d'aquest fruit del bosc, es declaren setmanes de la llenega i del rovelló, i es persegueixen els crítics gastronòmics intentant que mengin i escriguin sobre receptes que són, exactament, com les de l'any passat. El p... [ sigue ]\nEls additius que falsifiquen el gust jan han arribat al món dels vins Au vostè, en aquest precís moment no està menjant qualsevol tipus de llaminadura i no pensa fer-ho en les properes hores, ha de saber que no està a la moda, i que, probablement, està fora del que és políticament i gastronòmicament correcte, perquè resulta que més del 50 per cent dels habitants d'aquest país mengen llaminadures i caramels a qualsevol hora. Els experts diuen que a la Penín... [ sigue ]\nLa dieta mediterrània com a moda\nLa indústria alimentària s'apropia de vells conceptes per vendre més La passada Fira d'Alimentària va permetre detectar la cada vegada més potent relació entre un concepte, la dieta mediterrània, i l'interès de la indústria per apropiar-se-la. Els grans fabricants d'aliments estan convençuts que, a partir de tres conceptes -fet com a casa, fet com ho fan els grans mestres, i Mediterrani autèntic-, podran vendre molt més, que és, en definitiva, el seu objectiu.... [ sigue ]\nMenjar pop no és pecat\nAmb una mica de sal gruixuda s'aconsegueix un plat que agrada molt En aquests temps de descrèdit religiós, parlar de pecats gastronòmics és sinònim de fer-ho de golafreria, que ho és, i segons l'església, capital. Però malgrat aquest gran trencament de les normes alimentàries, el menjar ha estat ple de pecats, i un, que no era precisament venial, consistia a menjar pop. De fet l'església, la d'occident i la d'orient, ha viscut dins del parany que l'Octupus vulgaris era un animal fabulosame... [ sigue ]\nLlengües, peus i altres meravelles\nL'anada i vinguda als fogons d'alguns aliments és cíclica: ara tornen els menuts El menuts, com tantes coses bones que prenen forma a la cuina, passen alts i baixos. Quan el país va descobrir la democràcia, i també que el gust de la carn de veritat no té res a veure amb els bistecs primíssims, plens de tendrum, i fregits fins a l'extenuació, els menuts van rebre un cop mortal. Menjar tripes era una actitud totalment allunyada del disseny, el qual, en aquells moments, consistia a dibuixar en un plat imme... [ sigue ]\nNotícies de les sardines\nLa catàstrofe del Prestige ha perjudicat el plàncton, aliment d'algunes espècies Un amic meu, patró de pesca a Luarca, em diu que té males notícies sobre les sardines. No en coneix la causa exacta, però creu que la catàstrofe del Prestige ha espantat aquests trossos de plata que es mengen a tota la costa. Diu que les petites gotes de petroli han afectat el plàncton, l'aliment que necessiten aquests peixos per adquirir la corpulència necessària per fer-ne, d'una dotzena, un àp... [ sigue ]


About: Coll de Pal (Bagà)\nEl Coll de Pal és un coll de muntanya a 2.106 metres d'alçada sobre el nivell del mar que fa de divisòria entre el Puigllançada i la Tosa d'Alp, separant les valls del Riutort, tributari del riu Llobregat, a la conca del mateix nom; i del torrent de la Ringueta, tributari de la Ribera d'Alp, a la conca del Segre. És al municipi de Bagà, a la comarca del Berguedà. El topònim “Coll de Pal” probablement deriva de l’arrel pre-romana “pal” o “pala”, que significaria “vessant llis i molt vertical” o “prat inclinat i escarpat”.\nCartell al Coll de Pal\nEl Coll de Pal és un coll de muntanya a 2.106 metres d'alçada sobre el nivell del mar que fa de divisòria entre el Puigllançada i la Tosa d'Alp, separant les valls del Riutort, tributari del riu Llobregat, a la conca del mateix nom; i del torrent de la Ringueta, tributari de la Ribera d'Alp, a la conca del Segre. És al municipi de Bagà, a la comarca del Berguedà. El topònim “Coll de Pal” probablement deriva de l’arrel pre-romana “pal” o “pala”, que significaria “vessant llis i molt vertical” o “prat inclinat i escarpat”. (ca)\nColl de Pal (Bagà) (ca)


Inscripcions obertes per al curs online sobre Drets Socials, Precarització i Gènere | Observatori DESC\nInscripcions obertes per al curs online sobre Drets Socials, Precarització i Gènere\nL’Observatori DESC, juntament amb l’Institut de Drets Humans de Catalunya (IDHC) i la cooperativa sociojurídica IACTA, han obert les inscripcions per al curs online sobre drets socials, precarització i gènere. El curs, adreçat a persones que treballen en l’àmbit de la precarització –treballadores socials i personal de l’administració, sindicalistes, representants polítics, activistes...- però també a estudiants o periodistes interessats en l’estudi dels drets socials, es farà entre els pròxims 17 de maig i 17 de juny a l’aula virtual de l’IDHC.\nLes tres entitats organitzadores proposen una formació on s’estudiaran els coneguts com a drets humans emergents, així com les mesures governamentals davant la crisi que han suposat greus regressions en el gaudi dels drets socials, tot analitzant les reformes legislatives des d’un enfocament de gènere i basat en drets humans.\nEl professorat està format per David Bondia, professor de Dret i Relacions Internacionals a la Universitat de Barcelona i president de l’IDHC; Laia Fargas Fursa, jurista i responsable de formació de l’Observatori DESC; Irene Escorihuela, advocada, llicenciada en Ciències Polítiques i directora de l’Observatori DESC, i Laura Rodriguez, jurista, diplomada en Relacions Laborals i membre de IACTA.\nEl curs, que s’imparteix en castellà, té un preu de 120 euros, amb l’opció reduïda (90 euros) per a socis i sòcies de l’IDHC, estudiants, persones jubilades, a l’atur o que formin part de famílies nombroses, monomarentals o monoparentals\nPodeu trobar tota la informació del curs i fer la inscripció en aquest enllaç.


Buscar la relació educativa a la ciutat, una proposta de moviment • Clara Arbiol i Gonzalez\nvol 7 • 2010\nBuscar la relació educativa a la ciutat, una proposta de moviment\nClara Arbiol i Gonzalez\nn. 7 • 2010\nProfessora Ajudant. Departament de Didàctica i Organització Escolar. Universitat de València\nAquest text mostra el procés de concreció de la mirada en un procés de recerca. Una mirada que es pretenia ampla i es dirigia a la ciutat, com a escenari. Mirava la ciutat i veia un espai social de conflicte entre la negació i la possibilitat, entre la domesticació i la subversió. La ciutat esdevenia sota aquesta mirada un camp social de batalla, on la política social en forma de reivindicacions, en forma col·lectiva és un espai amb un projecte pedagògic per a una ciutat. Però la ciutat es fa cada dia, es fa també de mica en mica, es fa en uns altres llocs i en unes altres pràctiques que són diferents. Aquesta és la proposta oberta d’aquest text, mirar aquestes pràctiques que fan ciutat com un projecte educatiu. Són aquestes creacions socials que es mantenen arrelades a la vida present de dones i homes. Són creacions de xarxes, de vincles, d’espai d’escolta i de cura del desig i del sentit.\n1. La ciutat: un espai on es nega la relació\nEl capitalisme i les estratègies del mercat han modificat no sols l’espai de la ciutat com a entitat física, sinó també l’experiència urbana, les funcionalitats, les dinàmiques de moviment a la seua sina. Junt amb la modificació de l’espai, es modifica per tant la vivència i la manera de pensar la ciutat. Prenc la classificació de Josep Maria Montaner (2006) com a esquema que articula el text; la ciutat que es nega és una ciutat que separa, és una ciutat que oblida i és una ciutat de deshabita.\nCiutat que segmenta: la ciutat de ciutats\nLes diferents zones urbanes s’especialitzen dibuixant una mena de mapa tematitzat i controlable. La voluntat de sotmetre des de la planificació urbana conforma mapes temàtics que divideixen l’espai per zones dedicades a diferents activitats. La segregació funcional de la ciutat dóna lloc a diferents ciutats que poc tenen a veure amb la definició de la ciutat com un espai de diferència. L’homogeneïtat de l’espai és un dels principis de negació de la ciutat a través del control sobre aquesta. Així doncs, apareixen zones localitzades que tenen a veure amb la localització de capitals específics. Hi ha en la voluntat d’ordenació “un lloc per a cada cosa”; un espai financer per a l’acumulació de capital econòmic, un espai per a la informació i la seua gestió, un espai per a l’oci i el consum. I també hi ha un espai per a la pobresa, un espai per a la misèria i l’exclusió. Les grans concentracions funcionals promogudes des de les institucions polítiques i econòmiques, van acompanyades dels discursos de la revitalització. La legitimitat es cerca en la promesa de treure de la degradació zones de les ciutats situades, sovint als marges, i fer d’aquestes zones, nous espais de centralitat. Ja són moltes les experiències en aquest sentit – per exemple El Fòrum de Barcelona i el Barri de la Mina, El Pouet de Campanar a la ciutat de València, la ciutat de les Arts i les Ciències en aquesta mateixa- aquestes zones són fruit del mercat immobiliari, les persones que habiten els barris afectats acaben per ser desallotjades o desplaçades.\nLa segmentació funcional de la ciutat en zones especialitzades modifica de manera considerable la quotidianeïtat dels seus habitants. Aquesta segregació però no afecta d’igual manera tots els sectors de la població, estudis com el d’Anna Bofill de Levi (2005) mostren que les dones pateixen més els efectes de la separació funcional. La dissociació dels espais de vivenda, treball i serveis a l’estructura de la ciutat dificulten l’articulació espai-temporal de les diferents activitats que realitzen les dones. Elles són, en major part, les que tenen cura d’altres persones, les que abasteixen les cases de menjar i altres productes i per tant les que solen fer les compres, són sovint treballadores a més del treball domèstic. Aquesta pluralitat d’activitats dibuixa itineraris polièdrics en una ciutat dissenyada i equipada per als desplaçament lineals preferiblement en transport rodat privat .\nLa diferenciació social i espacial conforma la ciutat com una multiplicitat d’universos socials fragmentats, amb límits cada cop més definits i amb una comunicació progressivament més feble entre ells. La diferenciació cristalitza, per tant, en diferents dinàmiques de relació, pràctiques i capitals socials vinculats amb un estatus diferent. Els usos de l’espai urbà estan marcats socialment.\nLa ciutat esdevé un mosaic de grups i espais socials fragmentats ( Laia Oliver-fauca, 2006:371). Com a mostra, hi ha prou amb observar diferents carrers de la ciutat i analitzar qui està present, per on transiten les persones. Quines estan al lloc que els pertoca, quan. Tot un exercici d’observació i anàlisi de les vides dels carrers per a posar de manifest la divisió social en l’ús de l’espai.\nLa comunicació i la cohesió entre els fragments de la ciutat s’afebleix i per tant, la possibilitat d’interacció. És una ciutat que aposta per la separació, per la tranquil·litat front a la conflicitivitat democràtica. És per tant, una ciutat sotmesa, domesticada.\nCiutat que oblida: una ciutat sense històries\nLes ciutats estan fetes d’episodis, de capítols, d’històries. La història del poder és també la història de la desmemòria, de l’amnèsia com a estratègia de desfeta col·lectiva i popular. No només les guerres i les dictadures són les responsables de la destrucció de la memòria popular i de la imposició de noves referències, l’actual voluntat de domini urbanístic per part del poder és també la sistemàtica destrucció de patrimoni, del teixit urbà en la recerca de construir nous referents urbans. A València tenim exemples força representatius d’aquest procés; la creació d’una imatge de la ciutat porta a l’eliminació de barris i poblacions. El màrqueting urbà – l’ampliació del port de València al cas de La Punta, el macroprojecte posterior de la Copa Amèrica, el Circuit Urbà de Fòrmula 1 - substitueix històries, sentiments, vincles en la recerca per la ciutat-marca.\nLa ciutat plural, la que acull diversitat d’activitats i funcions, és també la ciutat de la diversitat de memòries, de sentits i significats. El control per una ciutat homogènia passa també per la creació d’un sentit; una ànima unificada que es constitueix en identitat. Manuel Delgado (2005: 106-107) parla de la ciutat com l’escenari de la batalla per la constitució d’una identitat central. I en aquest sentit, els mecanismes de persuasió per a la promoció d’aquestes identitats estan fortament relacionats amb la creació de la marca de la ciutat que fa d’aquesta un producte comercial adreçat a la contemplació, estan relacionats amb l’arquitectura d’aparador que maquilla la ciutat i relacionats amb els procediments de legitimació dels discursos del progrés. Aquests mecanismes però són cada cop més complexos, es fan més sofisticats. En la ciutat de la simulació, la memòria urbana és una memòria de simulacre. La identitat es construeix al voltant d’un nosaltres que es presenta buit de contingut, temporal i estretament vinculat a la façana exterior de la ciutat. Un nosaltres que no representa, que no acull, sinó que exclou, que desplaça, que sotmet. En el mercat global on la ciutat està en venda, la generació d’imatges comercials és essencial. La voluntat de les polítiques de màrqueting és la consolidació d’una marca de ciutat, una imatge, fer de la ciutat un logotip. En aquest sentit, els macroprojectes en forma de construccions faraòniques o la celebració d’esdeveniments d’interès internacional alhora que sectorial, són mecanismes adreçats a la conformació d’un aparador en la ciutat.\nLa ciutat és, a més, una referència desterritorialitzada. L’homogeneïtat de les construccions fa que es perda la particularitat que fa d’una ciutat, un espai singular. En un panorama on les grans ciutats cada cop es semblen més, la referència del viatge, de la situació es veu dificultada. En aquesta desterritorialització, l’Arquitectura hi té un paper fonamental. Quan l’arquitecte, sovint home, és l’important i no tant la funcionalitat de l’obra, la ciutat oblida la seua identitat, les usuàries i els usuaris. Hi ha com els anomena Giandomenico Amendola (2000), arquitectes superestar, la ciutat contemporània és utilitzada com a plataforma publicitària per a figures reconegudes a l’arquitectura internacional. Tota ciutat que s’hi preste a competir en el mercat global ha de tenir un Calatrava, un Nouvel o un Foster. L’arquitectura urbana contemporània és descontextualitzada, es mostra incapaç d’ancorar en el lloc, entenent lloc en el seu sentit més antropològic. Un urbanisme que oblida les persones en nom del disseny extern i aliè en tant que es realitza des de fora amb diferents criteris que els de la funcionalitat i necessitats de les persones que l’habitaran, el passejaran.\nEl disseny urbà és la recerca de la immortalitat per a arquitectes i urbanistes, construccions individuals front a la mortalitat del col·lectiu. Les ciutats s’identifiquen no per l’experiència urbana de les seues habitats, sinó per les construccions dels arquitectes. Que a més, són molt semblants a diferents espais, la ciutat és com una mena de contenidor monumental sense lligams. El perfil urbà queda modificat de manera considerable i amb això, l’imaginari que conforma.\nDesplaçar: la ciutat que expulsa\nJunt a la ciutat de la simulació i de la imatge, creix la ciutat real, la ciutat de la pobresa, de la misèria. És una ciutat incòmoda, que posa en crisi el model de desenvolupament capitalista de promeses, que ens situa davant la contradicció del “viure com si”. L’ocultament és el mecanisme de gestió de les presències incòmodes. La ciutat experimenta processos de maquillatge i amaga la vergonya sota l’estora. És una ciutat que es torna hostil cap a les persones que l’habiten, que expulsa a través de mecanismes diversos. Un espai representat i creat per a i pels mapes turístics, fet de racons invisibles, de barris a les fosques. Aquesta és una ciutat que deshabita.\nLes ciutats són els escenaris privilegiats de les desigualtats. En la ciutat dual o la ciutat esquerdada, creixen les desigualtats i es generen espais d’exclusió. Les raons que porten a la situació d’exclusió són diverses, com diversos són els col·lectius que les pateixen.\nA través dels mecanismes de gentrificació, la ciutat capitalista porta a terme un procés de desallotjament, de deshabitatge de les persones. La ciutat deixa en aquest moment d’acomplir una de les seues funcions essencials que és la de servir d’acollida per a expulsar en lloc de donar aixopluc. A més, les estratègies estan sovint marcades per la violència, per l’assetjament constant i l’amenaça. És aquesta una ciutat que es torna cruel contra les seues habitants. Parlem de gentrificació quan en una zona de la ciutat es du a terme un procés de remodelació no sols de la imatge física dels edificis i les instal·lacions sinó també del teixit social que la conforma. L’objectiu d’aquest procés és desplaçar població d’ingressos baixos per a augmentar l’estatus d’una zona o el seu valor al mercat. A través de la intimidació i sovint de la violència, es fa una “neteja” del barris que passen a ser centre d’interès per a la construcció de noves vivendes, per a la instal·lació de centres d’oci o altres activitats. El veïnat d’aquestes zones solen tindre uns recursos limitats; gent gran, persones amb rendes baixes, persones immigrades... Es puja el preu del sol de manera que les habitants no poden pagar els lloguers o les retribucions i han d’abandonar el barri. En altres ocasions però el procés és més violent encara si cap, es porten a terme desallotjament forçosos, expropiacions o assetjaments continuats fins que es cedeix. Els casos de Campanar i especialment La Punta i El Cabanyal a la ciutat de València són exemples d’aquests processos per part de l’Administració local. Les narracions de les veïnes de La Punta o del Cabanyal-Canyamelar també a València expliquen la presència policial recurrent als barris, l’assetjament al que ha estat sotmès el veïnatge: un denominador comú en aquestes narracions és la relació entre els procés de d’expropiació de la terra i la vivenda i l’aparició de malalties que en algunes ocasions han resultat mortals. La ciutat també deshabita alhora que creix. Quan una ciutat s’expandeix es van generant nous punts de centralitat. Mentre unes zones es van alimentant, altres es deixen d’atendre. Es van activant dues ciutats simultàniament, o més ben dit, mentre una s’activa l’altra es desactiva. Una dinàmica que afecta especialment els centres històrics de les ciutats que s’empobreix progressivament. Aquests són els barris que acullen normalment la gent de més edats, amb rendes més baixes, on a més s’hi instal·la la població immigrada, són barris ens els que les dotacions no són suficients. Les vivendes no es troben en bones condicions. En el cas del Carme, una part important del centre històric de la ciutat de València, al deteriorament del barri hem d’afegir la tematització que ha portat l’oci a la zona. El Carme és un barri digne de mostrar durant uns dies en el que la llum, el soroll, el consum construeixen una imatge per al turisme ocasional o el lleure del cap de setmana. En canvi, és un barri on s’amaga l’exclusió, la pobresa, la manca de preocupació per part de les autoritats cap a les necessitats de les veïnes i veïns.\nLa ciutat també desplaça i amaga quan esdevé espectacle. En el mercat de competició global les ciutats opten (que no sé si aquesta és la paraula) a ésser seu de macroevents de ressò internacional; és la ciutat de l’esdeveniment, la ciutat espectacle. Al cas de la ciutat de València, aquesta dinàmica s’ha accelerat en els darrers anys; Visita del Papa, Encuentro Mundial de las familias, Presentació de la nova marca d’un famós pilot de Fòrmula1, Copa Amèrica, un circuit urbà per a la Fòrmula1 del caire del de Montecarlo... Tot un seguit de cites que han elevat l’espectacle a rang de quotidianeïtat. Una ciutat turística que es fa cada cop més cap a l’exterior i que ignora el que passa al seu interior. En aquesta cursa per l’event, la ciutat s’avoca a la transformació espacial i la dotació d’infrastructures necessàries per atreure inversions. La despesa pública s’adreça al maquillatge d’una ciutat consagrada al turisme. Una ciutat que es fa incòmoda per a les seues habitants, que es senten presents en una festa permanent, continuada. Són expulsades dels carrers per a habilitar noves vies de circulació que connecten els principals punts turístics. Edificis, llocs de la ciutat queden vedats; tancats i restringida l’entrada.\nEn el procés de recerca es va fer una revisió de les dades demogràfiques i estadístiques de la ciutat de València i d’alguns barris de la ciutat de Barcelona com a dues ciutats en les que els mecanismes de negació als que s’ha fet referència estan presents en la vida de les dones i homes que les habiten. Els indicadors utilitzats per tal de comparar han estat el nombre d’habitants, la densitat de població i el grup d’edat més nombrós. El nombre de persones analfabetes i sense estudis de la població que viu al barri i el nombre de persones desocupades i desocupades en recerca del primer treball del total de la població activa del barri o districte en cada cas. Un altra dada que semblava important per a situar les diferències entre els barris és el preu del metre quadrat. Finalment, el nombre de població immigrada en relació al total de la població ens aporta informació sobre com s’agrupen els moviments migratoris dintre de la ciutat. Aquest mapa comparatiu ens permet detectar les desigualtats intraurbanes que presenten les ciutats. Aquestes però, són les dades conegudes; les estadístiques, en la seua voluntat de controlar els moviments de les persones i les seues accions, té múltiples esquerdes per les que es filtren els marges de l’altra ciutat, la que no es coneix, la que no es comptabilitza.\n2.Malgrat tot la remor persisteix, la reivindicació de l’espai i la resignificació de la ciutat\nJunt amb els mecanismes de desarticulació de les ciutats per part del capitalisme, es desenvolupa a diferents indrets del planeta una posició de resistència que contribueix a la creació de moviments nous. Així, les ciutats com a part de l’escenari global, són el punt de trobada entre les estratègies del mercat i les xarxes de construcció d’altres models possibles. Són aquestes experiències les que es contraposen als mecanismes de negació de la ciutat que hem descrit i que aposten per un projecte de ciutat alternatiu basat en relacions diferents amb el territori i entre les persones. És per això que aquesta remor que malgrat tot persisteix, aquesta articulació de vegades esporàdica, l’aliança que es genera de manera momentània al carrer està creant un altres móns, altres ciutats.\nEls mecanismes de negació de la ciutat que s’han descrit posen en crisi la identificació de l’espai urbà amb l’espai públic. Tanmateix, en la definició de la naturalesa de l’espai intervé també la pràctica que s’hi dóna. Hi ha per tant una relació que podríem dir mútuament constitutiva. L’espai determina la pràctica social en la major part dels casos, és aquest l’objectiu que guia el disseny urbà. Però en alguns casos, és la pràctica la que determina l’espai, de manera que l’ús que se’n preveia es subverteix i es resignifica l’espai. Els carrers que esdevenen patis de joc improvisats. Horts urbans en els barris de les ciutats. Les tanques dels centres escolars que estan tancats que els joves del barri salten per utilitzar els camps d’esport. És en l’activitat on resideix la possibilitat de transformar.\nEl carrer és per tant l’espai en el que la vida urbana es fa present. És el llenç en el que es pinta un quadre sobre un altre. El carrer és l’espai d’aparició, on els subjectes es troben, on es creen aliances temporals, on es pot representar i ésser representada. El carrer és l’espai de custòdia de l’experiència urbana que s’apropia d’ell. El traçat de carrers d’una ciutat permeten la circulació de vehicles i de persones per ells i possibiliten així les funcions de l’espai urbà; consum, treball, desplaçaments amb objectius habituals i previstos. Les concentracions lúdiques o festives com cercaviles, carnestoltes i també processons religioses són ocupacions de les vies inusuals. En primer lloc, les persones transiten per l’espai del carrer habitualment destinat als vehicles, aquest passar pels carrers és ara espectacle que és contemplat. Les manifestacions de caràcter reivindicatiu tenen en l’ocupació dels carrers un gest simbòlic fonamental. El carrer esdevé com una aliança comú, on es mostra l’oposició, la negativa o el rebuig a decisions preses des de les administracions o a determinades situacions que es consideren denunciables per part de les persones que es mobilitzen. Però prendre el carrer té a més la força del repte cap a la pretensió de control per part de l’estat sobre l’espai públic. Quan l’ús del carrer no és un ús autoritzat es subverteix la pràctica social prevista. El carrer és aleshores un espai de conflicte, un espai del que se n’ha desobeït l’ordre.\nLa ciutat no la fan les planificacions, no és producte dels projectes urbanístics. Com hem vist, la ciutat és per sobre de tot el que en ella s’esdevé. L’experiència urbana, com una veu polifònica és la que va escrivint un text sobre la ciutat. Un text però que és situat, que és temporal i local.\nL’espai de la ciutat és l’espai privilegiat, l’escenari al que han tingut lloc la major part de les mobilitzacions ciutadanes. És a la ciutat on es fa visible la protesta, la denuncia. L’espai urbà esdevé aleshores camp social, arena política en la que el conflicte d’interessos i els processos de diàleg sobre aquest tenen lloc.\nLa ciutat és un escenari privilegiat per a l’acció social col·lectiva. És a la ciutat on s’han desenvolupat o on s’han fet visibles els nous moviments socials i on els teixits associatius cristal·litzen de manera més evident. Actualment a la ciutat podem identificar la creació de xarxes que conformen aquest teixit associatiu: des de les agrupacions veïnals als anomenats moviments socials urbans. La ciutat esdevé un escenari social on es visibilitza i es viu el conflicte.\nLa política de la representativitat resulta insuficient, cal obrir per tant espais independents en els que es puga viure la democràcia sense intèrprets. Aquest és l’espai que defineixen els moviments socials. Constatada ja en diverses ocasions la trampa de la democràcia representativa que es practica amb els partits polítics i els comicis electorals i, d’altra banda, de la política clàssica del consens, cal fer un pas endavant cap a la constitució d’espais reals de visibilitat, de participació. Espais públics democràtics fets per la ciutadania, guanyats cada dia. Aquest ha de ser el sentit del carrer. I per tant, front a l’afirmació que el carrer ha mort, s’obren aquests espais fruit de la indignació que són escenaris de recreació dels espais públics estatals o institucionals dels quals la participació real ha estat desterrada per la burocratització i la representativitat. Són espais definits per la participació directa, per la confiança que es diposita en les persones i la valoració de les diferents subjectivitats com a agents vàlids amb capacitat de definir els seus problemes i constituir així ciutadania en permanent formació. Un espai públic en el que es desenvolupen formes creatives, noves, fresques de fer-se visibles conformat per diferents moviments que construeixen el seu projecte de manera interactiva i transparent.\nAquest moviment urbà el constitueixen diverses concreccions: la reinvenció del moviment veïnal, les plataformes sectorials, les xarxes creades a partir de la problemàtica urbanística, els col·lectius de joves que es fan presents a la ciutat... en aquestes mobilitzacions hi ha un procés de reconstrucció de la ciutadania des del protagonisme, des de la possibilitat de entrar en diàleg amb la ciutat, de participar.\nJunt amb aquests col·lectius, grups socials erigits amb un projecte reivindicatiu alhora que constructiu, apareixen formes de mobilització, de visibilitat puntual, temporal, efímera fins i tot, són les apropiacions momentànees dels carrers per fer visible el que normalment està ocult. Performances, ocupacions, menjadors al carrer manifestacions simbòliques, inusuals que desperten la inquietud, la incomprensió. Que ens posen davant un text escrit en un llenguatge que desconeixem.\n3. Posar al centre la relació, una política de la vida humana\nÉs cert que les mobilitzacions emergents a la ciutat, que les diferents formes d’associació i d’apropiació de l’espai constitueixen una forma de participació política. És aquesta una política del prendre la paraula, del fer soroll, de la visibilitat. Però hi ha una política altra, una acció política sostinguda per la relació humana. És aquesta una manera altra de fer ciutat, de donar significat al carrer, al barri, a la casa. És aquesta una altra manera de fer xarxa. Una manera que posa al centre de la mirada i de l’acció la relació.\nEl feminisme de la diferència ens porta experiències d’aquesta política altra a la ciutat. En la seua preocupació per l’habitar, s’han desenvolupat projectes de recuperació de la ciutat a Itàlia. Són les experiències de la ciutat de Veïnes  i La Ciutat Feliç  a Mestre i Catània respectivament. Davant un model de ciutat marcat pel creixent aïllament entre les persones, el distanciament per la sensació d’inseguretat creada. Una vida urbana en conseqüència marcada per la inhospitabilitat, la infelicitat. En lloc de la interacció entre les persones, les mediacions són ara institucional, s’ha substituït el contacte amb i entre les persones de la ciutat per les intervencions professionals. La proliferació d’especialitats i competències tècniques dissolen la pràctica de la cura entre veïnes i veïns. És per això que es proposen en aquestes experiències repensar la ciutat, portant de nou a la planificació urbana el desig i l’amor per la ciutat però fer-ho especialment amb la veu de les persones que hi viuen, les veus que no són escoltades en els projectes urbanísitics de la política institucional.\nEl que posen al centre del canvi de la ciutat és la relació. Recuperar el sentit de veïnatge i tornar a la ciutat el seu sentit d’espai públic i polític on es viu al costat d’altres persones. La pràctica de veïnatge, diu Alessandra Perinni, és una pràctica social de relació per la qual ens fem responsables de la vida civil, de la vida en la ciutat, partícips i protagonistes del que s’esdevé i esdevé a les altres que viuen amb nosaltres. Aquesta pràctica té un origen femení i es fonamenta en la solidaritat i en la cultura de la cura, en el reconeixement de l’altra o l’altre. L’experiència de Veïnes mostra que és possible recuperar la relació i posar-la al centre de tot, establir lligams de confiança mitjançant formes concretes d’intercanvi. Les dones que porten endavant aquest projecte parteixen de la seguretat que una ciutat millora quan s’hi afavoreixen les relacions però especialment si aquestes reconeixen la diferència entre homes i dones i el que això porta la relació i a l’estar en comú. Les relacions de veïnatge afavoreixen la creació de xarxes socials basades en la solidaritat i a més representen una provocació creativa a la separació entre les persones en un territori, per contra, les relacions de veïnatge el fan familiar, en fan pròxim i propi. Tornar-li a la ciutat el seu sentit de comunitat, d’espai públic i relacional implica en primer lloc reconèixer la diferència i fer d’aquestes un projecte de creixement i no de desigualtat. La diferència (la diversitat) es fa visible. En segon lloc, la ciutat ha de ser un espai on s’escolte la veu de les dones i homes que l’habiten. I, finalment, la ciutat ha de ser un espai d’intercanvi i de diàleg; de relació entre aquestes veus des de relacions d’autoritat.\n“ Protegir la ciutat de la lletgesa i la degradació significa apostar per un nivell més elevat de les relacions, escoltar els seus habitants, homes i dones, cultivar l’alegria comuna començant des dels gestos simples, elementals, però carregats d’una força simbòlica com poden ser mirar-se a la cara, somriure’s i no tenir massa presa a l’hora de tancar la porta” (Perinni, Alessandra; 2004: 32)\nLa ciutat feliç a Catània és una nova lectura de la ciutat des de la relació, des de les vivències de les persones; homes i dones, que l’han habitat i que l’habiten. La ciutat es torna a dibuixar des de la recuperació de les figures femenines del passat, des de l’obertura de nous itineraris, des de la revisió de les arquitectures urbanes. Es repensa la ciutat des del desig i l’amor cap a ella per les dones i homes, diferents, que la volen habitar d’una manera més feliç. Obrir un espai de diàleg sobre la ciutat ha permés d’una banda, apropiar-se d’aquesta i de la política sobre ella anar prenent consciència i formant-se alhora al voltant de les qüestions urbanes. Anna di Salvo troba especialment important en aquesta experiència el fet que han transcendit la lògica de la reivindicació i el xantatge o de la salvació, han aconseguit des de la pràctica de la relació el reconeixement cap al projecte de ciutat feliç. Açò ha permès establir vincles amb altres experiències com ara la de Veïnes i també que l’ànsia d’habitar una ciutat feliç puga parlar més enllà del territori de la ciutat concreta de Catània.\nDes de la creació de la Città Felicce, l’any 1993, s’ha anat teixint una xarxa de vincles significatius entre dones i també homes, entre diferents àmbits i planos, entre diferents col·lectius. Això permet estar en permanent diàleg amb el que passa a la ciutat i al món. Un diàleg permanent amb el present que és important per tal de poder acompanyar la realitat. No és aquesta una política que projecta sobre el temps, no és un projecte polític pensat sobre la ciutat. Pensar sobre la ciutat és pensar de forma desarrelada. Es tracta de recollir el que la política de les dones han aportat al moviment, acompanyar la realitat per crear des d’ella. Acompanyar la realitat sense violentar, un acompanyar que viu el present sense negar-lo en nom del futur. I és en aquest present, en aquest ser-hi que crea:\n“En canvi, quan l’acció es considera un procés en el qual esdevé quelcom vital entre nosaltres i el món, aleshores l’acció mateixa esdevé el centre simbpolic d’allò real. (...) el temps de l’acció que és joc lliure, té la plenitud del que s’esdevé en el present”\nAquestes paraules de Chiara Zamboni (2004) sobre la política de les dones il·lumina la pràctica política de la diferència en la ciutat. Entendre que la ciutat es crea, que les xarxes es creen des del present i en diàleg és apostar per una pràctica de la presència, de la relació. La ciutat feliç es proposa crear des d’aquest diàleg permanent, des de la relació, des de l’escolta atenta al desig de dones i homes i des d’una preocupació per l’habitar. Crear un projecte que no siga sobre la ciutat, sinó un projecte des de la ciutat.\nAmb les dones i homes amb qui construisc la Ciutat Feliç, plantegem el nostre treball a la ciutat amb modalitats originals i operacions simbòliques adreçades a provocar conseqüències, atentes a no còrrer el risc de que tot siga interpretat com un nivell d’intervenció “confeccionat” sobre la ciutat, o com un projecte de caràcter social; sabent que la diferència d’una ciutat es fa visible només quan pensa i actua en ella la força generadora de la relació. (Anna di Salvo, 2002)\nAmb la certesa de voler ser ciutat, es parla des d’aquesta i per aquesta, portant el treball civilitzador de la casa a l’espai del carrer.\nEl que ens aporten aquestes experiències és un espai de creació entre dones i homes de l’espai de la ciutat, un repensar l’habitar la ciutat, la seua política, la seua pràctica, la seua organització, la seua gestió. Pensant en la ciutat des de l’amor i la cura, posant al centre la relació, acompanyant el present.\nI és des d’aquesta cura del desig i del sentit que des de la Ciutat feliç es participa a l’espai més visible de les publicacions, al carrer.\n4. Buscar la relació educativa a la ciutat, una proposta de moviment\nInspirada en aquestes experiències de fer ciutat des de la relació torne a mirar a la ciutat, al seu mapa educatiu: un conjunt de recursos culturals, socials i educatius que inclouen centres cívics, biblioteques, escoles, associacions... un cop més aquest mapa ens oferia una fotografia fixa. Així que mire cap als barris, cap a la vida als barris, i allà trobe aquestes relacions que fan comunitat.\nA més d’aquests recursos estables, i si mirem una mica més en un exercici d’espigoleig com el d’Agnès Varda (2000) en el seu documental, podem veure que hi ha altres recursos que són menys visibles, menys sorollosos, són xarxes creades entre dones i homes que aposten per una altra forma de viure i de fer als barris de les ciutats que habitem. Són xarxes petites, però xarxes de cura, d’atenció. Son altres maneres de viure el temps, més tranquil·la, menys precipitada.\nSom educadores, treballem pensant en i des de l’educació i és per això que el que busque en aquestes pràctiques són les relacions que són polítiques i que són relacions educatives. Buscar aquestes pràctiques em compromet amb una altra mirada, com la d’Agnès Varda, una mirada que mira més enllà de les protestes socials i es fixa en la relació humana que sosté. Necessàriament, nosaltres com a educadores hem de mirar d’una altra manera per veure que en aquestes pràctiques hi ha acció educativa i construcció de ciutadania, hi ha creació política i hi ha fer ciutat. Mirar d’una altra manera potser vol dir mirar des d’un altre lloc.\nEn aquest moviment, mirant des d’aquest lloc altre trobem educadores concretes, singulars amb experiències concretes i singulars que ens donen clau i sentit per a pensar aquesta altra manera de fer ciutat, de fer educació en la ciutat. aquesta altra manera de fer política en la ciutat des del quotidià, des de la cura silenciosa, des del posar-se en relació sense fer massa soroll.\nAMENDOLA, GIANDOMENICO. (2000) La ciudad postmoderna. Barcelona. Ediciones Celeste.\nARBIOL I GONZALEZ, Clara (2009) “Educación social comunitaria, una experiencia de acompañamiento” a Marhuenda Fluixá, Fernando (coord) La educación que no es noticia. Voces desde la práctica educativa. València. Tirant lo Blanch. Pàgines 297 a 311.\nARBIOL I GONZALEZ, Clara (2009) “Hacer del barrio un espacio educativo, la educación de calle” a Marhuenda Fluixá, Fernando (coord) La educación que no es noticia. Voces desde la práctica educativa. València. Tirant lo Blanch. Pàgines 277 a 296.\nARBIOL I GONZALEZ, Clara (2009) “La ciudad y la educación, una visión” a la revista Ebrópolis Noticias. Núm 34: La sociedad educadora. Pàgines 4 a 6.\nBASSANINI, Gisella (2004) “Arquitectura hospitalària” a BUTTARELLI, Annarosa; MURARO, Luisa i RAMPELLO, Liliana (2004) Dues mil una dones que canvien l’Itàlia. Xàtiva. Edicions del Crec i Denes editorial. Pàgines 13 a 20.\nBOFILL DE LEVI, Anna (2005) Planejament urbanístic, espais urbans i espais interiors des de la perspectiva de les dones. Barcelona. Institut Català de les Dones.\nBOURDIEU, Piere i WACQUANT, Loïc J. D (1994) Per a una sociologia reflexiva. Barcelona. Herder.\nDE PERINI, Alessandra (2004) “Veïnes” a BUTTARELLI, Annarosa; MURARU, Luisa i RAMPELLO, Liliana Dues mil una dones que canvien l’Itàlia. Xàtiva. Edicions del Crec i Denes editorial. Pàgines 27 a 32.\nDELGADO, Manuel (1997) El animal público. Hacia una antropologia de los espacios urbanos. Barcelona. Anagrama.\nDELGADO, Manuel (2005) Elogi del vianant. Del model Barcelona a la Barcelona real. Barcelona. Edicions de 1984.\nDELGADO, Manuel (2007) Sociedades movedizas. Pasos hacia una antropologia de las calles. Barcelona. Anagrama.\nDI SALVO, Ana (2004) “Una ciutat feliç” a BUTTARELLI, Annarosa; MURARU, Luisa i RAMPELLO, Liliana Dues mil una dones que canvien l’Itàlia. Xàtiva. Edicions del Crec i Denes editorial. Pàgines 33 a 36.\nDI SALVO, Anna (2002) “Relaciones civilizadoras en una <Ciudad Feliz> de Sicilia” a Duoda. Revista d’Estudis Feministes, 23. pàgines 83-90.\nMONTANER, Josep M. (2006) “Vulnerabilidades urbanas: separar, olvidar, deshabitar” a NOGUÉ, Joan i ROMERO, Joan (Eds) Las otras geografías. València. Tirant lo Blanch pàgines 353-367.\nOLIVER-FAUCA, Laia (2006) “La ciudad y el miedo” NOGUÉ, Joan i ROMERO, Joan (Eds) Las otras geografías. València. Tirant lo Blanch. Pàgines 369-388.\nVARDA, Agnès (2000) Les Glaneurs et la glaneuse. França.\nZAMBONI, Chiara (2004) “Acción e inaudito en la política de las mujeres” a Duoda. Revista d’Estudis Feministes, 27 pàgines 33-47.\nFent ciutat en femení:\nLa Città Felice www.cittafelice.it\n A partir d’un text d’Alessandra Perini, Mestre es troba a Venècia. El text forma part d’un recull a cura d’Annarosa Buttarelli, Luisa Muraro i Liliana Rampello (2004) Dues mil una dones que canvien l’Itàlia. El llibre recull així l’aportació de les dones i la pràctica del feminisme de la diferència sexual als àmbits de la ciutat, el treball, l’educació, la ciència i la justícia.\n Del text “Una ciutat feliç” d’Anna di Salvo de la mateixa obra citada. Cal dir que Catània és un municipi de Sicília on la màfia i la marginalitat són problemes que han marcat la ciutat.\nEditora invitada • Guest Editor • Editora Convidada • Editoria invitada: Anna Maria Piussi\nSumario • Editorial n. 7\nN. 7 Portada • Start Page\nRizoma freireano 7. Universita’: fare della crisi un‘opportunita’ • Anna Maria Piussi\nRizoma freireano 7. Universidad: hacer de la crisis una oportunidad • Anna Maria Piussi\nRizoma freireà 7. Universitat: fer de la crisi una oportunitat • Anna Maria Piussi\nBuscar la relación educativa a la ciudad, una propuesta de movimiento • Clara Arbiol i Gonzalez\nN’Dem: Bougainville sulla sabbia, Spiritualità, amore e lavoro alla radice dell'autosviluppo • Serena Sartori\nN’Dem: Buganvillas sobre la arena, Espiritualidad, amor y trabajo en la raíz del auto-desarrollo • Serena Sartori\nN'Dem: Buguenvíl·lies sobre l'arena, Espiritualitat, amor i treball en l'arrel de l'autodesenrotllament • Serena Sartori\nPratiche politiche, conflitti e creatività nei centri interculturali delle donne in Italia • Livia Alga\nPrácticas políticas, conflictos y creatividad en los centros interculturales de mujeres en Italia • Livia Alga\nPràctiques polítiques, conflictes i creativitat en els centres interculturals de dones a Itàlia • Livia Alga\nLa creazione sociale. Dai laboratori dell’esperienza ai percorsi di un’ipotesi teorica • Antonia De Vita\nLa creación social. De los laboratorios de la experiencia a los caminos de una hipótesis teórica • Antonia De Vita\nLa creació social. Dels laboratoris de l’experiència als camins d’una hipòtesi teòrica • Antonia De Vita\nPoema • Poem\nCosmogonía • Olga Novo\nDocumental • Documentary\nPelícula: N'dem • Serena Sartori\n© 2021 Rizoma freireano • Contenido de este sitio bajo licencia Creative Commons Reconocimiento-No comercial-Compartir igual 2.5 España. Diseño y Mantenimiento Grupo WebMedia. XHTML y CSS


Oberta la VI Convocatòria de projectes de Cooperació\nEl Vicerectorat d'Internacionalització i Cooperació de la Universitat de València ha obert el termini, fins el 14 de febrer de 2022, per a presentar sol·licituds a la VI Convocatòria de projectes de cooperació al desenvolupament de la Universitat de València, a la qual destinarà un pressupost de 195.000 euros. Aquesta convocatòria no es publicava des de 2016 i en aquesta edició es gestionará íntegrament per la pròpia universitat.\nLa convocatòria es fonamenta en la política de Cooperació Universitària al Desenvolupament (CUD) de la Universitat de València i el compromís social adquirit amb la consecució de l'Agenda 2030 per al Desenvolupament Sostenible. El caràcter integral de l'Agenda 2030 permet construcció d'un món compromès amb el desenvolupament sostenible i inclusiu, la justícia, i la dignitat i la igualtat de les persones, donant així resposta als desafiaments que el context global presenta per a les universitats i per a la societat internacional en el seu conjunt\nEls projectes que es presenten a la convocatòria estaran orientats a la cooperació amb institucions i organitzacions dels països prioritaris. Els continguts dels projectes, hauran de respondre a una necessitat real i a una demanda explícita per part del soci local, que es contextualitze en les capacitats a desenvolupar, i que estiga orientat principalment a l'enfortiment de capacitats tècniques. Els projectes hauran de comptar amb la participació d'una o més entitats que actuaran com a sòcies locals.\nLes ajudes d'aquesta convocatòria, son adreçades als membres de la comunitat universitària personal docent i investigador (PDI) i personal d'administració i serveis (PAS) de la Universitat de València (de manera individual o col·lectiva, en aquest cas hi haurà una persona responsable del projecte que signarà la sol·licitud). A més, es valorarà positivament que a l’equip s’integre alumnat.\nLa convocatòria de projectes de cooperació al desenvolupament és finançada íntegrament pel pressupost de la Universitat de València, amb fons procedents de les aportacions de la comunitat universitària per a finalitats de cooperació al desenvolupament (pressupost 0,7).\nFile in: Vicerectorat d'Internacionalització i Cooperació , Universitat i societat


Tipus de torrats de cafè\nPrincipal Cafè Tipus de torrats de cafè\nEl sabor i l'aroma del cafè són sinònims de matí a moltes parts del món.\nTot i que tot el cafè prové de grans de cafè, el tractament dels grans després de la recollida pot donar lloc a resultats molt diferents, inclòs el contingut de cafeïna.\nEls grans de cafè són verds quan es recullen, tenen poca olor i tenen una mica de gust d'herba. És en aquest punt on aporten més cafeïna.\nCada pas del procés de torrat del cafè redueix la quantitat de cafeïna a la beguda final.\nLa diferència entre els torrats de cafè\n1) rostit lleuger\n2) Torrat mitjà\n3) Rostit mitjà-fosc\n4) Rostit fosc\nHi ha quatre tipus fonamentals de torrat de cafè. Ells són:\nAquest procés de torrat porta els grans a una temperatura interna de 350 a 400 graus Fahrenheit / 180 a 200 graus Celsius.\nAquest torrat expandeix les mongetes. A la temperatura de torrat més alta d'aquest rang, els grans s'acostaran al seu primer 'crack' o pop.\nAbans del primer crack es coneix com a rostit de canyella.\nDesprés del primer crack, sovint es coneix com a rostit lleuger o rostit de Nova Anglaterra.\nPer autoritats a Cruïlla del cafè , alguns bevedors troben el cafè elaborat amb aquest torrat per tenir un gust granulat.\nAquest pas de torrat eleva la temperatura interna dels grans a la segona esquerda, generalment fins a no més de 428 graus Fahrenheit / 220 graus centígrads.\nAquests grans perden una mica més de cafeïna, però no es torren fins al punt d'exsuar oli a la superfície del fesol, reduint l'amargor que sovint es troba en els rostits extremadament foscos. Aquests rostits tenen noms que inclouen Breakfast Roast o American Roast.\nLa temperatura de torrat del cafè per a aquest torrat arriba als 446 graus Fahrenheit / 230 graus Celsius. A aquesta temperatura, les mongetes comencen a exhaurir oli.\nAquest rostit és extremadament aromàtic i pot donar lloc a una beguda amb una mica d'espècia.\nEl torrat fosc té el sabor més tradicional del cafè, però el menys cafeïna.\nTanmateix, hi ha una excepció a la regla. Fes una ullada al nostre Ressenya de Death Wish Coffee i Revisió del cafè de Kicking Horse .\nQuin rostit té més cafeïna? Curiosament, el rostit lleuger oferirà l'augment d'energia més gran. Les temperatures fosques de rostit escalfen els grans a no més de 480 graus Fahrenheit / 250 graus centígrads. Per sobre d'aquesta temperatura, el cafè resultant pot desenvolupar un gust de quitrà o carbó vegetal\nEl rostit fosc té més cafeïna?\nCom s'ha assenyalat anteriorment, l'augment de les temperatures de torrat en realitat disminueix la quantitat de cafeïna que queda al gra, de manera que una temperatura de torrat més lleugera és millor per a una sacsejada de cafeïna. La cafeïna també es pot trobar a les fulles de te i als grans de cacau.\nDades divertides sobre la cafeïna:\nPer Laura Schocker , el 80% dels adults a tot el món consumeixen cafeïna diàriament.\nQuin país consumeix més cafeïna? Finlàndia.\nDesenvolupar el gust pel cafè comença jove en moltes cultures i sovint és un signe d'edat adulta. Tanmateix, els amants del cafè poden passar tota la vida aprenent sobre la beguda i provant diferents sabors.\nEn comparar el rostit fosc amb el rostit lleuger, els bevedors poden notar un gran canvi en el nivell d'amargor i la intensitat del sabor.\nEls rostits foscos ofereixen una aroma tremenda, però l'amargor fumat pot ser desagradable per a alguns.\nCom més calent sigui el procés de torrat, més intens serà l'aroma del cafè.\nPer exemple, si esteu provant un rostit fosc en comparació amb un rostit mitjà, és possible que no noteu una gran diferència en el gust, però trobareu una gran varietat d'aromes entre els rostits. El cafè de torrat mitjà ofereix un sabor abundant, però una aroma molt menys intensa\nquant de temps dura la sriracha\ncom tallar patates fregides de gofre\n5 consells de consciència que us poden ajudar a experimentar una mica de pau\nAquí hi ha 5 signes que mostren una forta personalitat que intimida els altres\nCom superar algú: 14 no hi ha consells\nLa mostassa es fa malament? Quant dura?\nLa llard va malament? Com saber quan està malament\n'Haig de divorciar-me?' - Tot el que cal saber per decidir


Cinc accidents de trànsit, quatre a la capital, causen sis ferits | BonDia Diari digital d'Andorra.\nEls bombers traslladen un ferit a l'ambulància.\nDv., 31/08/2018 - 03:05\nCinc accidents de trànsit, quatre a la capital, causen sis ferits\nLa xarxa viària del país va registrar ahir fins a cinc accidents, quatre d’ells a la capital, que van causar sis ferits. Segons fonts de l’hospital, cap d’ells revestia gravetat. El conductor d’una furgoneta comercial va resultar ferit de poca gravetat ahir al matí a causa de la brusca frenada que va fer per evitar atropellar una mare amb un cotxet i un altre fill menor que estaven a punt de creuar un pas de vianants a l’avinguda Príncep Benlloch d’Andorra la Vella. Es tracta d’un home resident de 56 anys, que hauria impactat contra el volant del seu vehicle i, a més, segons els testimonis, es trobava en estat de xoc a causa dels fets. Els vianants van sortir il·lesos tot i que es mostraven visiblement afectats per l’ensurt. A més, però, una segona furgoneta que circulava darrere la furgoneta no es va aturar a temps i s’hi va encastar per la part posterior. Tots dos vehicles, una Renault Master i una Ford Courier, eren de matrícula andorrana.\nEls fets van passar a l’alçada de la pensió Garcia, al número 51 de l’avinguda, poc després de les 10.30 hores. Els veïns de la zona van explicar que es tracta d’un pas de vianants molt perillós, ja que es troba just després d’un revolt i els vehicles hi circulen a gran velocitat. En aquest sentit, asseguren que en dos anys hi ha hagut més d’una desena d’accidents i reclamen que es desplaci el pas uns metres més al nord per tal que disposi de més visibilitat.\nAquest és un dels quatre accidents de circulació que hi va haver ahir al matí a la capital. Un altre va tenir lloc a la Baixada del Molí, en què una dona de 38 anys va resultar ferida en una col·lisió per abast entre dos turismes –un Peugeot 206 i un Honda Jazz, els dos amb matrícules andorranes–. També hi va haver una topada a l’avinguda Tarragona entre una motocicleta Kawasaki Z 1000, un turisme Suzuki Ignis, i un turisme Audi TT –tots tres amb plaques del país–, per la qual el motorista de 20 anys va resultar ferit. I finalment, un altre va passar a Prat de la Creu, on també el conductor d’una motocicleta KTM790, home de 48 anys, va resultar ferit en un accident amb dos vehicles implicats més: un turisme Seat Altea i un Toyota RAV-4, tots tres també amb matrícules andorranes.\nA la tarda, a la CG3 a l’alçada de la Cortinada també hi va haver un accident on es van veure implicats una motocicleta KTM390 i una camioneta Nissan NT, els dos vehicles amb plaques del país, i en què els dos ocupants de la motocicleta, un home de 19 anys i una dona de 29 que viatjava de passatgera, van resultar ferits.\naccident ferit trànsit


ARAMULTIMÈDIA - El ‘Moli de Paper’ d’Ibi ja compta amb el seu pla director\nPer a elaborar aquest pla director s'ha realitzat un estudi exhaustiu de l'edifici\nEl ‘Moli de Paper’ d’Ibi ja compta amb el seu pla director\nEl ‘Molí de Paper’ ja posseeix el seu pla director, que ha sigut redactat per l’Ajuntament d’Ibi i servirà per al desenvolupament d'una peça arquitectònica de tanta rellevància local. L’objectiu és la realització d’un inventari dels elements i materials existents per a realitzar la seua correcta valoració en futures actuacions en l'edifici.\nL'informe s’ha pogut dur a terme mitjançant un estudi exhaustiu de l'edifici que permet poder entendre i valorar la riquesa arquitectònica, històrica i etnogràfica que ho contextualitza, així com el seu valor mediambiental com la nova porta d'accés a la Font Roja.\nEs proposa que siga un nou valor patrimonial de la localitat i a més s'està valorant la possibilitat d'introduir, a part dels programes culturals, altres accions que servisquen per a dinamitzar i fer sostenible la inversió i la vida útil d'aquest emblemàtic immoble.\nEl tinent d'alcalde d'Urbanisme i Medi ambient de l'Ajuntament d'Ibi, Santi Cózar, diu que “considerem necessària l'elaboració d'un pla director que, després d'estudiar detingudament les possibilitats, història, estructura i entorn natural del ‘Molí’, plasme totes les possibilitats que té per a decidir amb solvència l'opció més factible. A més, tenir aquest estudi i els objectius ben definits ens ajudarà a sol·licitar subvencions i obtenir suport econòmic en el futur”.\nEl ‘Moli de Paper’ d’Ibi ja compta amb el seu pla director / Ajuntament d'Ibi\nLaura Bernal - 30/05/2018\nEl ‘Molí de Paper’ ja posseeix el seu pla director, que ha sigut redactat per l’Ajuntament d’Ibi i servirà per al desenvolupament d'una peça arquitectònica de tanta rellevància local. L’objectiu és la realització d’un inventari dels elements i materials existents per a realitzar la seua correcta valoració en futures actuacions en l'edifici. L'informe s’ha pogut dur a terme mitjançant un estudi exhaustiu de l'edifici que permet poder entendre i valorar la riquesa arquitectònica, històrica i etnogràfica que ho contextualitza, així com el seu valor mediambiental com la nova porta d'accés a la Font Roja. Es proposa que siga un nou valor patrimonial de la localitat i a més s'està valorant la possibilitat d'introduir, a part dels programes culturals, altres accions que servisquen per a dinamitzar i fer sostenible la inversió i la vida útil d'aquest emblemàtic immoble. El tinent d'alcalde d'Urbanisme i Medi ambient de l'Ajuntament d'Ibi, Santi Cózar, diu que "considerem necessària l'elaboració d'un pla director que, després d'estudiar detingudament les possibilitats, història, estructura i entorn natural del ‘Molí’, plasme totes les possibilitats que té per a decidir amb solvència l'opció més factible. A més, tenir aquest estudi i els objectius ben definits ens ajudarà a sol·licitar subvencions i obtenir suport econòmic en el futur".


Ajuts per pagar el lloguer 2021 | Prat Espais\nInici » Ajuts per pagar el lloguer 2021\nAjuts per pagar el lloguer 2021\nA partir d’aquesta semana i fins a primers de juny s’obriran diverses convocatòries d’ajuts al lloguer.\nRESOLUCIÓ TES/1169/2021, de 13 d'abril, per la qual s'obre la convocatòria per a la concessió, en règim de concurrència pública competitiva, de les subvencions per al pagament del lloguer per a l'any 2021 (ref. BDNS 557755).\nRequisits generals: Ingressos entre 0,3 i 2,8 vegades l’IRSC i un import màxim de lloguer de 800 euros.\nConvocatòria pública de subvencions per a la concessió de subvencions per al pagament del lloguer social destinades a persones empadronades al Prat de Llobregat, any 2021. (exp. 12319/2021)\nDestinataris: persones físiques empadronades al Prat de Llobregat que siguin sol·licitants dels ajuts per al pagament del lloguer de la convocatòria de l’Agència de l’Habitatge de Catalunya de l’any 2021, que compleixen tots els requisits establerts per les seves pròpies bases.\nDestinataris: Llogaters que aquest any tinguin 65 anys o més i ingressos limitats\nRequisits generals: Ingressos fins a 2,8 vegades l’IRSC i un import màxim de lloguer de 800 euros.\nTerminis de sol•licitud: Tancada.\nTramitació: presencialment amb cita prèvia a les oficines de Prat Espais o telemàticament al portal de tràmits de l'Agència d'Habitatge de Catalunya


Saint – Gobain planteja el tancament de la planta de Glass de l’Arboç - Ràdio Televisió El Vendrell\nL’empresa Saint Gobain proposa el tancament de la factoria de Glass a l’Arboç. L’altra planta de l’empresa a la localitat, Sekurit, no perilla. El tancament podria afectar 120 treballadors. L’Ajuntament de l’Arboç no hi està d’acord i es compromet a treballar per intentar revertir la situació.\n#planta #SaintGobain Anna Palacín memòria històrica tancament\nTots els alcaldes del Baix Penedès han subscrit un manifest contra el tancament de la fàbrica de Saint Gobain Glass de l’Arboç. També es comprometen a buscar solucions per impedir que el Baix Penedès sigui la comarca amb més atur


Post Covid-19: serveis i productes per a la nova normalitat - Hi Asociación Empresarial\nEstàs preparat per a la nova normalitat?\nDescubreix els productes i serveis per cumplir amb les noves regles de joc.\nPOST COVID-19, Serveis i productes per a la nova normalitat\nButlletí HI Empresarial # Maig 2020\nAquest primer butlletí de HI Empresarial ha estat especialment desenvolupat pels seus associats, amb l’objectiu de facilitar als nostres clients l’accés a diferents materials i serveis que considerem necessaris i útils per a una ràpida i correcta adequació a la “nova normalitat”.\nSon molts els factors a tenir en compte, però esperem que aquest resum us ajuda en el vostre procés!\nAquí podràs descarregar el resum de serveis i productes “Post-Covid-18”.\nA més dels serveis esmentats en aquest butlletí, comptem amb especialistes en altres àmbits, com gestoria, disseny i programació de pàgines web, imatge personal, vídeos corporatius i produccions audiovisuals, etc. Trobaràs el llistat complert dels associats i serveis a la nostra pàgina web, en els diferents àrees d’actuació.\nUs desitgem un bon desconfinament,\nJoaquín Novales, President HI Empresarial\nInformació addicional d’interès per al sector turístic:\nL’Instituto para la Calidad Turística Española ha publicat documentació com a guia per a adapatarse a la nova normalitat degut al Covid-19, que podreu descarregar en format PDF clicant als links següents:


Ter Stegen atura Machín i l'assemblea, Bartomeu - Empordà\nTer Stegen atura Machín i l'assemblea, Bartomeu\n'explicaven ahir al vespre que en un dels bars d'Arbúcies on es podia veure el partit per televisió, algú va entrar tot preguntant: «A qui hem d'animar avui?». I que la resposta va ser, més o menys, un: «collons noi!». Sembla que la resposta anava en direcció a seguir animant l'equip de sempre, tot i que segur que ahir a Arbúcies algú anava amb Jordi Guerrero, de la mateixa manera que, a Lloret de Mar, hi havia gent, més pendent que mai del Sevilla i de Jordi Balcells.\nMentrestant, a Can Barça, la jornada havia tingut dos precedents a tenir molt en compte, l'assemblea de compromisaris havia obligat Josep Maria Bartomeu a fer-se enrere en el projecte del nou escut i per altra banda el Real Madrid havia perdut a primera hora de la tarda a casa contra el Llevant. Dues accions que tenien entretinguda la parròquia blaugrana abans del partit.\nPerò tornem al que ens interessa, perquè, més enllà de tot això, ahir hi havia, evidentment a Girona, molta gent pendent de Pablo Machín i de la seva arribada al Camp Nou amb el Sevilla líder, malgrat que l'Alabès li hagués tret temporalment aquesta primera posició amb la victòria de divendres al camp del Celta.\nA l'hora de la veritat, Machín, mudat com mai l'havíem vist a Montilivi, va saltar a la zona tècnica per saludar primer Valverde de manera molt afectuosa i per situar-se, després, a la seva banqueta, on ja s'havien assegut abans Balcells i Guerrero, aquest últim, com sempre, amb un feix de papers a la mà.\nEl sorià es va desesperar per les facilitats de la seva defensa en el gol matiner de Coutinho. I va tornar a embogir amb el carril que va tenir Messi en el 0-2. Evidentment havia maleït el pal d'Arana i entre una cosa i l'altre el seu habitual paper d'anotacions anava constantment de la butxaca a la mà i viceversa.\nEl descans havia de servir a Machín per etzibar els seus jugadors, però en realitat el que va passar en els primers minuts del segon temps és que el tècnic va embogir amb la doble aturada de Ter Stegen quan el propi tècnic, la seva banqueta i tot el Camp Nou veia el 2-1 en una doble rematada que va aturar de manera més que meritòria el porter alemany.\nMachín acotava el cap un minut després amb el penal fet sobre Suárez, que transformava en el tercer del Barça el mateix jugador uruguaià. A partir d'aquí el tècnic va quedar apagat i tot el que li passava pel cap anava directe a la seva enciclopèdia de butxaca.\nPer ajudar-lo, o qui sap si consolar-lo, Guerrero va sortir a mitjans de la segona part a parlar una estona amb ell. Conversa curta mirant tots dos el camp, potser reflexionant que el 3-0 era excessiu pels mèrits del seu equip. Una situació que va quedar una mica pal·liada amb el 3-1 de Sarabia, que Machín pràcticament no va ni celebrar.\nPerò encara no s'havia acabat el capítol de bogeria desbocada de Machín, li quedava l'episodi de la de nou doble aturada de Ter Stegen a boca de canó. Aquesta va arribar al minut 85 i Machín va saltar, córrer i desesperar-se com poques vegades ha fet en un camp de futbol. 120 segons després, Rakitic, amb el quart gol blaugrana, deia a Machín, Guerrero i Balcells que ahir no era la seva nit.\nEncara faltava el 4-2 de Muriel, ja en el temps de descompte del partit, que seria definitiu i davant el qual Pablo Machín va obrir els braços per dir en el seu sorià més autèntic: « ¿ahora?».\nEl resultat final deixava unes quantes coses clares: de moment, al Barça, l'escut i Valverde no es toquen. Machín, per suposat, tampoc a Sevilla, malgrat la derrota d'ahir. Ben diferent de Julen Lopetegui, de qui curiosament ahir tothom va parlar al Camp Nou. Més d'un es preguntava: «vindrà diumenge que ve?». Aquesta seria la pregunta i preocupació de la setmana, si no fos que el protagonista del dia va ser Messi, en tots els sentits.


Electricitat by mrr98 323 views\nОнлайн игры mmorpg русская by bunkdocana1976 64 views\nPresentacio d'eines fet per Andrea ... by Juunee96 317 views\nColor by Raquel Gómez Diago 516 views\nTeoria del color 1 parte by edosso 2131 views\nUD7 Dibuix tècnic by IsabelBlasco 1957 views\n1. EL MEU PROGRAMA PREFERIT CLASSE MONSTRES CURS 2013-2014\n5. JORDI E.\n19. JORDI A.\n22. MONSTRES SUPERSANS Els “Monstres Supersans” surten al Super3. Expliquen coses sobre el cos humà i també sobre l’esport. Surten el monstre de les galetes, l’Epi i el Blas, el doctor i els seus amics. Al monstre de les galetes li agrada menjar galetes i a vegades fruita. Una amiga reparteix fruita o galetes vegetals. De vegades expliquen coses interessants, o potser, coses que fan riure. L’hem triat perquè som els monstres i perquè fa gràcia. Ens agrada perquè està en català i és divertit.\n23. Els protagonistes\nОнлайн игры mmorpg русская\nTeoria del color 1 parte\nUD7 Dibuix tècnic


Cal actualitzar el cens ramader: termini fins el 28 de febrer – Agroxarxa\nCal actualitzar el cens ramader: termini fins el 28 de febrer\nCom cada any, aviat arribarà el moment de realitzar la DUN, i com a titular d’una explotació ramadera, té l’obligació de tenir actualitzat el cens de la seva explotació amb data 1 de gener, aquesta actualització s’ha de fer abans del 28 de febrer.\nAquest tràmit fins l’any passat es podia fer amb la DUN, però enguany cal fer-lo obligatòriament a les oficines del DAAM perquè el termini de presentació de les DUN 2015 no començarà fins l’1 de març. Li recomanem doncs, que el més aviat possible actualitzi el cens de la seva explotació a la seva oficina comarcal del DAAM o mitjançant el SIR telemàtic.\nEn cas de no disposar del cens actualitzat, no podrà percebre els ajuts previstos al nou període de la PAC, ajuts que ja es podran sol·licitar a la DUN 2015. Per tant, és important que quan vingui a fer la DUN ens porti el full del cens actualitzat.\nEls ajuts ramaders que es podran demanar a la DUN 2015 són:\nAjut associat a les explotacions que mantinguin vaques alletants.\nAjut associat per les explotacions de boví d’engreix.\nAjut associat per les explotacions de boví de llet.\nAjut associat per les explotacions d’oví.\nAjut associat per les explotacions de cabrum.\nAjut associat als ramaders que van mantenir drets especials el 2014 i no disposen d’hectàrees admissibles per a l’activació de drets de pagament base.\nFer bé la DUN és clau pel futur de la seva explotació i per tant cal que estigui ben assessorat, des de Agroxarxa li oferim de forma permanent un servei diferenciat, perquè la seva DUN obtingui els millors resultats possibles.\najuts, DUN, normativa, ramaderia