Oli Verderol, un bon exemple d'agricultura i conservació | +Mallorca, la revista de Mallorca\nEs tracta d’un extracte del fruit molt aromàtic gràcies a la collita primerenca i la dominància de la varietat Arbequina, que es complementa amb una petita proporció de Picual, ric en antioxidants i polifenols; i Empeltre, molt propera a la varietat més tradicional de Mallorca, que aporta un bouquet especial.\nL’oli d’oliva verge extra és un aliment extraordinàriament saludable: no pateix cap procés químic ni tèrmic, i manté tots els components naturals i les vitamines pròpies del suc d’olives. Verderol s’extreu diàriament, molt poques hores després de la recol·lecció. Es necessiten set Kg d’olives per produir un litre d’oli, ja que els Mayol prevalen la màxima qualitat del seu producte.\nEl cicle anual s’inicia amb la poda manual dels arbres, en els primers mesos d’any, les restes del qual trituren in situ per aportar matèria orgànica al sòl. Abans de la floració cal tractar les oliveres amb productes autoritzats en agricultura ecològica per evitar els fongs paràsits. Durant la delicada etapa de la floració, només intervenen en l’olivar les abelles dels ruscs mantingudes en el mateix, que col·laboren en el procés. En els següents mesos és necessari controlar altres plagues, sempre amb productes naturals sense impacte ambiental. Cada arbre és protegit de la proliferació de la mosca de l’olivera amb trampes de captura, i les olives han de ser cobertes de caolí (argila), per evitar que la seva brillantor atregui l’insecte. El reg estival, que evita l’estrès hídric, és una altra tasca que requereix una acurada atenció i manteniment del sistema.\nLa proliferació de males herbes s’evita amb un desbrossat mecànic i manual, i l’ajuda de diverses desenes de oques que pasturen a l’olivar.\nL’abonat és orgànic. La recol·lecció és artesanal, per no fer mal als arbres, i suposa el major esforç, en els mesos d’octubre i novembre. Després de la mateixa, cal repetir els tractaments contra els fongs. En poques paraules, una dedicació constant, fonamentada en el saber fer (know how) de segles d’olivicultura a Mallorca.\nEl resultat enorgulleix als seus autors: un oli brillant, verd, de sabor vegetal intens i amable en boca.\nEl lema de l’oli verderol és “suau com una ploma i viu com un ocell”, ja que al seu sabor agradable i delicat s’uneixen uns tocs molt tènues de picant i amarg, que es consideren atributs positius en l’oli d’oliva.\nGràcies al cultiu de les oliveres, aquestes finques mantenen una interessant fauna autòctona: merles, busquerets, bitxacs, torlits, perdius, tórtores i altres espècies nidifiquen en l’olivar, on cerquen les seves preses xoriguers, falcons i milanes. La compatibilitat de l’agricultura i la conservació de la naturalesa és un fet en aquestes plantacions.\nEl cultiu de l’olivera és una activitat mil·lenària a l’illa, d’on s’ha exportat oli almenys des del segle XIV. Al segle XVIII, un mercader de cognom Mayol ho venia ja amb destinació a Holanda.\nEls antics grecs consideraven l’oli com un do dels déus, i intervé en molts rituals de les religions cristiana i jueva. Sense cap dubte, és l’autèntica essència de la Mediterrània (els geògrafs defineixen els límits de la regió mediterrània amb els del cultiu de l’olivera) i el plaer més genuí, natural i beneficiós de la gastronomia mallorquina. L’oli és l’ànima gastronòmica de l’illa, creat gràcies al sol i la terra, i una font de salut i de plaer.\nComprar oli d’oliva verge extra Verderol\nPreviousCiutat Jardí és una barriada de Palma molt peculiar, de fet no és un barri sinó una platja\nNextBiniaraix, una petita meravella a la Serra de Tramuntana


Vila-sana una cursa que recorrerà el Canal d’Urgell – Comarques de Ponent\nVila-sana una cursa que recorrerà el Canal d’Urgell\nL’associació esportiva Vila-sana ha creat una nova cursa atlètica que seguirà el curs del Canal d’Urgell, encara que sense aigua. Aquest és el principal atractiu de la Cursa Canal Avall, que s’organitza en col·laboració amb el consistori.\nLa prova es disputarà el proper 28 de febrer, setmanes abans de l’inici de la temporada de reg, prevista per al març i, per tant, mentre la infraestructura segueix sense aigua. Val a dir que abans d’organitzar la prova s’ha demanat permís a la comunitat de regants del Canal d’Urgell.\nLa cursa, que és puntuable per a la Lliga Ponent, preveu una participació inicial d’uns 250 atletes. Tindrà un recorregut de 10 quilòmetres dels quals 3,5 transcorreran pel canal auxiliar i la resta per camins de terra i asfalt. La sortida i l’arribada serà a la plaça Major de Vila-sana.\nEls interessats ja poden inscriure’s a la prova a través de la pàgina web oficial de l’entitat o d’Iter5.


100 persones van donar sang ahir a la biblioteca Central - El Web del Mirall.net\n100 persones van donar sang ahir a la biblioteca Central\nUn centenar de colomencs i colomenques van atansar-se ahir fins a la Biblioteca Central per participar en la jornada de donació de sang que va fer-se durant tot el matí i la tarda. D'aquestes 100 persones, un total de 80 van ser aptes per donar sang. Aquesta donació permetrà que 267 persones que necessiten sang es beneficiïn en les properes setmanes. El Banc de Sang s'encarregarà de repartir la sang entre els diferents hospitals. Les persones que en necessitin rebran en molts casos un missatge al mòbil en què se'ls informarà que ja hi ha reserves.\nA nivell de Catalunya, des del 8 de gener un total de 5.324 persones han donat sang, en una marató que ajudarà a omplir les reserves de sang que estaven sota mínims.\nLes persones que van donar sang ahir a la biblioteca Central i les que es van apropar però no en van poder donar per diferents causes van rebre una bossa de crispetes, sucs i altres obsequis. Per poder donar sang calia haver reservat prèviament una cita com a mesura de prevenció davant la Covid-19.\nLa voluntat del Banc de Sang i Teixits és que les properes jornades de donació de sang també es puguin dur a terme en centres cívics de la ciutat, i involucrar també amb xerrades informatives a les escoles colomenques.


Robert Martínez: "El meu estil és el de Johan Cruyff" - La República Esportiva\nRobert Martínez repassa el Mundial de Bèlgica, comparteix coneixements futbolístics i analitza el present del joc a Europa, després de la victòria mundialista de França\nL’estació de King’s Cross a Londres és sobretot coneguda perquè allà es troba l’andana 9 i 3/4 on Harry Potter agafa el tren per anar cap a Hoghwarts. Molt aprop d’allà hi ha el St. Pancras Renaissance, un majestuòs hotel on no desentonaria que s’hi allotgés Severus Snape. Però qui ens rep és Robert Martínez, seleccionador de Bèlgica, que tot just fa unes setmanes va aconseguir un històric tercer lloc al Mundial de Rússia.\nTot i que conserva l’accent lleidatà quan parla català, se li barreja amb l’anglès com a conseqüència d’haver viscut més de vint anys a les illes britàniques. El de Balaguer analitza el present del futbol en una entrevista exclusiva amb La República.\nHa fet el millor resultat de la història de la selecció belga en un Mundial, amb un equip que a l’Eurocopa va semblar poc madur. Hi ha hagut una gran evolució?\nAquesta generació de jugadors hem de recordar que surt d’un país amb onze milions d’habitants. Aleshores, és un procés molt ben preparat d’uns 12 anys aproximadament, desenvolupant un tipus de jugador molt específic que tècnicament sigui molt fort, que tingui una gran disposició tàctica i que sàpiga com sortir de Bèlgica i adaptar-se a altres lligues. Tenim un grup en un bon moment i amb ganes d’aconseguir quelcom important. Aquesta va ser la introducció que vam tenir en el Mundial, amb un grup de jugadors que volien jugar per l’equip i no de manera individual. Guanyar sis dels set partits, marcant 16 gols entre 10 jugadors diferents, crec que això és molt important.\nEl grup de jugadors presents a l’Eurocopa era força similar. Què ha canviat?\nEn un període de dos anys hi ha hagut molts canvis, amb jugadors que han tingut papers importants en clubs i joves que han aportat molt. I una base de jugadors importants, amb molta experiència, és la que ha dut la maduresa a l’equip.\nCom ha paït Bèlgica l’èxit del Mundial?\nQuan vam tornar vam gaudir moltíssim de veure la cara de felicitat dels afeccionats. Va ser molt bonic veure tota la nació darrere d’una il·lusió. És la millor posició en la història dels Mundials, però més que res és la manera com l’equip ha jugat. El partit del Japó, remuntant dos gols de desavantatge, o el partit del Brasil, que és el gran partit del Mundial. Aquella és la selecció predilecte i poder-los guanyar va dur un gran sentiment d’orgull.\nHa entrenat clubs d’elit com el Swansea, el Wigan Athletic o l’Everton, duent un dia a dia molt intens. Com li ha canviat la rutina amb la selecció?\nÉs molt diferent. L’experiència que guanyes amb el dia a dia del club és essencial per el treball que es necessita amb la selecció. T’hi has d’acostumar molt ràpid. Hi ha molt menys contacte amb el jugadors. Guanyes o perds un partit i les emocions desapareixen. No pots créixer amb el jugador, no pots créixer amb l’equip. I això és un dels aspectes més difícils de l’adaptació. Has d’intentar buscar els avantatges que això duu. A la selecció sempre hi ha bon ambient, perquè és un premi cada cop que el jugador hi va. Sempre hi ha molt bona predisposició. A nivell de clubs sempre és més difícil gestionar les emocions de guanyar o perdre, o del jugar i no jugar. Ha estat important la manera de compartir el temps amb els jugadors, perquè canvies la manera de treballar.\nQuè li agrada més. El contacte diari o les concentracions de poc temps?\nM’agrada molt més el contacte. A cap entrenador li agrada no tenir contacte amb els jugadors. El Mundial fa que el futbol sigui molt diferent. Al club, guanyar un partit important té repercussió, però guanyar-lo a nivell de seleccions és molt més gran, perquè tens tota la nació al darrere. Les emocions es veuen fàcilment. Però has de pagar un preu. Dos anys de preparació per a un Mundial és un període molt llarg i has d’estar a punt per donar-ho tot.\nTambé es copsa amb la derrota? Amb el club, un partit perdut de quaranta jugats pot no significar res. A la selecció, un partit perdut pot tombar la feina d’anys.\nSí, és totalment així. No hi ha marge d’errada. Amb un club, tens una pretemporada amb 60 sessions d’entrenament per preparar el primer partit oficial. A la selecció tens tres dies per preparar un partit i el resultat compta molt. Després hi ha l’element de falta de sincronització, perquè els jugadors arriben junts i en moments molt diferents en comparació a l’anterior vegada que es van ajuntar. Això m’ho he trobat en un aspecte fascinant, que és el tema psicològic. Tens un grup de jugadors amb qui voldries estar molt més temps i el què més s’apropa a un dia a dia de club són els 51 dies que comparteixes en el Mundial.\nHi ha hagut molta crítica a l’Argentina i a Espanya pels Mundials que han realitzat. A l’entorn del futbol li falta perspectiva per veure la dificultat de preparar aquest tipus de competicions?\nEl futbol modern ha fet que les seleccions favorites tinguin més dificultats per guanyar. Hi ha molta més informació i la tecnologia et deixa preparar amb qui jugaràs. Has de tenir una estratègia clara per fer més difícil que et facin un gol. Qualsevol equip a nivell internacional et pot complicar l’existència perquè té claríssima la informació. Tens una nació amb expectatives i bons jugadors i la gent pot pensar que amb bons jugadors ja tens un bon equip per guanyar títols internacionals, però això no és així. L’equip que guanya ha de tenir-ho tot en regla. Ha de tenir un bon equilibri al camp, una bona claredat de com jugar i una bona execució d’allò que vols fer davant un equip ben estructurat. Aquest grau de dificultat es va veure clar en el Mundial de Rússia, amb resultats que no s’esperaven abans de començar.\nPer exemple Bèlgica, Anglaterra i Croàcia, totes elles semifinalistes?\nSí, crec que és això. Una part important és com l’equip s’adapta a la competició. El tema psicològic de poder-ho fer bé en un Mundial ve donat per la referència que tens d’una generació anterior que ho ha fet. Podies pensar que França, Espanya, Alemanya, Brasil o Argentina eren nacions que tenien avantatge perquè en els temps moderns han guanyat Mundials. En el moment que la competició va començar es va demostrar que l’equip que millor s’adaptés al torneig, a la nova tecnologia pels àrbitres, que això encara va ajudar més a donar el resultat més merescut, ho podria aconseguir. Crec que hi va haver components que el van fer diferent als Mundials anteriors.\nCom la majoria d’entrenadors, se li nota que està molt a favor del VAR.\nSí! No pots estar-hi en contra. Allò que el VAR fa és donar més informació a l’àrbitre. Ni li treu el poder de decisió, ni el complica. Sí que és veritat que l’ús del sistema, que és molt bo, tindrà una millora amb l’experiència. La decisió a la final demostra que el VAR pot ser molt important pels àrbitres, però s’ha d’utilitzar bé. El gol, amb un fora de joc de dos centímetres, una situació dins l’àrea…el VAR només pot ser positiu per ajudar l’àrbitre, que és qui té el rol més difícil en un partit.\nPer què a la Premier League encara no s’utilitza?\nPerquè l’experiència va ser dolenta. El VAR es va posar en pràctica amb la League Cup i va haver-hi una situació en un Manchester United-Huddersfield que, per desgràcia, hi va haver un problema tecnològic en el qual les línies del camp que havien de determinar les posicions de fora de joc no eren les correctes. Aleshores hi va haver desconfiança. La primera impressió és molt important i al futbol britànic el VAR no va tenir una bona entrada. A més, hi havia una falta de coneixement de com utilitzar-lo. L’experiència a Bèlgica, a Itàlia i al Mundial de Rússia ha estat molt positiva. Hem de fer el possible perquè el joc no es vegi afectat. S’ha de perfeccionar.\nRobert Martínez, durant l’entrevista amb ‘La República’. / Sergi Escudero\nUn dels seus jugadors, Thibaut Courtois, ha fitxat pel Madrid. El veu preparat pel repte?\nEstà en una edat molt bona per fer un canvi a nivell professional. En Thibaut té unes sensacions boníssimes d’allò que ha aconseguit al Chelsea. Ha crescut moltíssim, ha guanyat títols i és el jugador que és per l’experiència del Chelsea. A nivell humà, ho ha dit molt clarament, necessita veure la seva família i anar a la lliga espanyola l’ajuda en aquest sentit. A nivell esportiu, és una oportunitat de ser un jugador que encara pot créixer més. Durant el Mundial va ser el porter més consistent i serà difícil de trobar-ne un que estigui més capacitat per fer el canvi.\nQuines sensacions ha tingut amb Thomas Vermaelen?\nÉs un d’aquells jugadors que sempre vols al teu equip. No se’n troben fàcilment. Als defenses joves els costa molt tenir l’equilibri de defensar l’àrea, ser agressiu, tenir un bon contacte i accions defensives amb intensitat i a la vegada tenir aquesta sortida de pilota necessària pel futbol modern. I això, Vermaelen ho ha fet durant tota la seva carrera. Va tenir un període difícil que ha donat la falsa percepció que és un jugador que no pot estar físicament al 100%, però no és així. A la selecció se’l considera una peça clau. Espero que pugui tenir aquesta oportunitat de demostrar-ho. Esperarem amb molta il·lusió com comença la temporada amb el Barça perquè va acabar el Mundial molt bé, després de la lesió que va tenir.\nVa patir en aquell moment?\nSí, perquè en Thomas sempre ha estat un jugador que s’ha bolcat per l’equip. Sempre pensa més en l’equip que en ell mateix. Ho ha fet amb el Barça i amb la selecció. Quan prepares durant dos anys el Mundial i després tens una lesió en un moment molt específic és dur. Va ser un moment de molta por. Després, va ajudar molt que Vermaelen sigui un jugador molt professional i conegués molt bé els seus terminis de recuperació. L’equip mèdic de la selecció va fer una gran feina, juntament amb tota la informació que teníem del departament mèdic de Barça. Thomas va jugar amb Anglaterra i va tenir un rol important per guanyar la medalla de bronze.\nCreu que s’ha estat injust amb ell a nivell mediàtic, per les lesions sofertes? Cada estiu es discuteix si s’ha de quedar al Barça o marxar.\nQuan estàs al nivell d’elit sempre tindràs aquestes opinions i no les pots canviar, ni frenar. Jo em fixo en la manera que el jugador reacciona i Thomas Vermaelen, passi allò que passi a l’entorn, mai deixarà de ser un jugador molt important al vestidor. Mentalment sempre està a un nivell increïble per estar preparat per allò que es necessita. Em va impressionar moltíssim que amb aquest ambient pogués tenir grans partits la temporada passada contra el Vila-real, el València o el Reial Madrid al Bernabéu. Se’l valora moltíssim perquè passi allò que passi, sempre hi és per ajudar l’equip. Després de les temporades amb l’Ajax i l’Arsenal no s’ha de descobrir res. No hi ha hagut res que l’hagi aturat per acabar demostrant que és un jugador per estar al més alt nivell. Està preparat per lluitar i canviar qualsevol percepció que hi pugui haver.\nTot i la poca participació, s’ha adaptat ràpid a l’estil del Barça.\nJa tenia el període de l’Ajax. Va tenir l’educació d’un defensa modern, per defensar molt ràpid i a dalt, amb situacions de molt espai i un contra un. I té aquesta facilitat tècnica amb la pilota per ser el primer en atacar. L’escola de futbol del Barça i l’Ajax estan ben emparellades. És un jugador perfecte per entendre aquest estil.\nPrecisament, aquest estil és el que vostè ha implantat a Bèlgica, tal i com ho va fer fa molts anys amb el Wigan Athletic a la Premier League, amb jugadors molt diferents. Ara Anglaterra admira el futbol de Pep Guardiola, però vostè ja va provar de jugar amb la pilota al terra quan això no s’estilava gens.\nVaig començar a les banquetes amb el Swansea i la idea ja era d’intentar buscar l’oportunitat de tenir èxit a les categories baixes del futbol anglès amb aquest model, on sempre s’havia pensat que jugar amb la pilota i evitar accions a pilota aturada, el joc dividit, les situacions de 50% no es podria aconseguir. I ja són dotze temporades, però cada entrenador és diferent, no pots comparar. El meu estil és el de Johan Cruyff, el què va afectar tothom, als qui ens encantava la manera de jugar i allò que feia i als qui ho volien aturar. Jo sóc una mica la víctima de les meves experiències. L’escola és la del futbol de posició, de tenir la pilota, però també ens hem d’adaptar al dinamisme que el futbol britànic duu. Les experiències al Swansea, Wigan i Everton em van demostrar que s’havia de mantenir la idea de futbol, però amb els jugadors que hi havia per intentar guanyar partits.\nÉs dels que defensa que el millor múscul per jugar a futbol és el cervell, com deia Cruyff?\nSí, l’apreciació de l’espai, poder defensar amb la pilota. Són aspectes que en els darrers anys es veuen més al futbol britànic, però que fa deu anys eren difícils de trobar. Hi havia més intenció de guanyar territori, buscar situacions que et posessin a l’àrea més vegades enlloc d’esperar i buscar la millor oportunitat per marcar. Però sí, sóc un entrenador que sempre ha volgut que el seu equip tingués la pilota i lluités amb altres estils dins el futbol britànic.\nHi ha qui diu que el futbol evoluciona cap al terreny físic. França, de fet, ha guanyat el Mundial amb un trivot al mig del camp i amb Rabiot a casa. Aquesta evolució existeix?\nSí i no. Les evolucions sempre han existit al futbol. No sé si se li pot dir cicles, però hi ha una evolució. Hi havia lligues on s’intentava fer futbol de possessió, aleshores vam anar a un període on clubs com el Leicester City van guanyar la Premier League, tàcticament molt organitzats des d’un punt de vista defensiu i utilitzant transicions molt ràpides. I ara estem amb la necessitat que hi hagi equips que vulguin estar amb la pilota, perquè sinó el sistema defensiu és molt avorrit. Si tens dos equips que volen jugar a la contra és molt difícil. Però tot són gustos i no hi ha estils bons o dolents. A partir d’aquí, la clau és ser molt bo amb l’estil de futbol que esculls. L’estil no et dona la possibilitat de guanyar, sinó tan bo com siguis en aquest estil. La Premier League ja fa molts anys que té una barreja d’estils i això fa que la lliga sigui tant competitiva.\nSeguint amb els models, a l’entorn del Barça hi ha la discussió de si el club s’ha desviat del camí amb els fitxatges de Paulinho la temporada passada i d’Arturo Vidal aquesta. Quina valoració en fa?\nJo penso que això és com sempre. Hi ha jugadors que marquen una època molt important i quan es retiren hi ha d’haver un debat. No és negatiu, ni és un problema. El Barça té un entrenador fantàstic, la persona ideal per trobar aquestes solucions. La filosofia, la manera de jugar, el concepte del joc del Barça mai canviarà, és només la petita interpretació i la necessitat d’adaptació per seguir guanyant títols i fer que l’equip creixi. Valverde és el millor per conduir aquesta situació. Sempre s’ha d’entendre que quan jugadors com Iniesta o Xavi marxen, havent marcat una escola de futbol, no és fàcil reemplaçar-los.\nLes altres parts de l’entrevista amb Robert Martínez:\n“Crec que tots els entrenadors joves volen que els jugadors s’impregnin de la manera de jugar del City”\nSobre Espanya i Lopetegui: “Quan hi ha un canvi així és molt difícil que no afecti el grup”\nRobert, sobre Lopetegui i Espanya: “Quan hi ha un canvi així és molt difícil que no afecti el grup” | La República Esportiva 17 d'agost de 2018\tAt\t07:03\n[…] “El meu estil és el de Johan Cruyff” […]\nSelecció belga de futbol


Herodotus – Jaume Mestres\nOn 17 Octubre 2014 11 Desembre 2021 Per Jaume MestresIn Egipte, ViatgesDeixa un comentari\nDesert endins, a uns 300 quilòmetres al sud de la ribera mediterrània, una profunda depressió ha permès el gran miracle. Entre un oceà de dunes i naturalesa morta ha florit la vida. La geologia ha fet que del subsòl emanin centenars de brolladors d’aigua en tal quantitat que ha fertilitzat la terra. Així és com entre els ermots abrusats i la vacuïtat del desert infinit la natura ha creat un edèn que és un regal per a l’home.\nA l’antigor l’oasi de Siwa ja era conegut per la civilització que va originar-se vora el Nil. Els egipcis del passat van haver de desplaçar-se més de 500 quilòmetres a ponent del riu per trobar-se amb Siwa. Van establir-s’hi, convertiren l’oasi en un verger, bastiren palaus i temples per homenatjar els déus i hi van enterrar els seus morts. Avui poca cosa queda a Siwa de les antigues edificacions. Del temple de l’Oracle, les runes del qual es drecen al capdamunt del turó Argumi, en resten a penes tres parets alçades amb imponents carreus perfectament cisellats. Bona part de les pedres perdudes les van utilitzar els musulmans per aixecar una mesquita. L’oracle d’aquest temple, consagrat al déu Amon, tenia tal poder i influència que era respectat per tot el món antic. Ens conta Heròdot que el rei Cambises II, enutjat per un mal averany que anunciava la fi del domini persa sobre Egipte, va enviar des de Karnak un exèrcit de cinquanta mil homes amb la missió de destruïr l’oracle. Però ni un sol soldat mai no va arribar a l’oasi d’Amon. L’exèrcit sencer va esfumar-se empassat per l’arena del desert. De fa anys els buscadors de tresors rastregen el buit que va de Kharga a Siwa a la recerca de pistes per localitzar els desapareguts. La trobada dels arnesos i objectes dels infortunats soldats aportaria ingressos majúsculs als descobridors. Per descomptat que la recuperació dels derelictes de l’exèrcit seria d’impagable interès per a historiadors i arqueòlegs. De moment, però, les despulles dels soldats encara romanen colgades a la sorra en un punt indeterminat del desert líbic.


El 28 de febrer, tu decideixes, vine a votar!\n21:00 - Gràcies Torrelles!!!!!\nDia històric a Torrelles. 845 persones han participat avui en a la consulta sobre la independència sense cap incident, fet que ha convertit aquest acte de democràcia directe en una lliço d'absolut civisme.\nGràcies a tots els qui hi heu participat. Avui hem donat un pas més cap al dret a decidir del nostre poble i hem apropat una mica més el dia en què aquesta consulta serà vinculant.\n20:35 - 93,4% de torrellencs voten SI a la independència\nParticipació sobre el cens: 20,7%\nSI: 783 (93,4% sobre cens), (93,1% sobre padró)\nNO: 36 (4,3% sobre cens), (4,2% sobre padró)\nBlanc:20 (2,4% sobre cens i padró)\nNuls:2 (0,2% sobre cens i padró)\n20:15 - 845 torrellencs participen a la consulta\nComença l'escrutini de la consulta que ha assolit un 20,4% de participació\n17:30-Comencen les activitats de la tarda\nLa coral Amadeu Vives, de l'Ateneu Torrellenc, ens ha animat amb els seus harmònics cants\n17:00-Oriol Junqueras ens visita\nL'eurodiputat Oriol Junqueras veí de la Sant Vicenç ens fa una visita.\n14:30-Ja ha votat el 12% del cens\nMica en mica els torrellencs participen a la consulta sobre la independència.\nL'alcaldessa, Glòria Matas, acompanyada de la diputada del parlament Anna Simó ja ha exercit el seu dret a vot.\n11:10 - 100 primers vots\n100 torrellencs ja han passat per la Biblioteca a exercir els seu vot.\nPrimers minuts en plena normalitat. Els torrellencs més matiners comencen a votar\n08:55 - Tot a punt\nA 5 minuts per començar, tot preparat per obrir les portes de la Biblioteca.\n27/2/2010-Viu On-line el 28-F\nQueden només 24 hores per la consulta sobre la Independència del diumenge 28 de febrer a Torrelles.\nA partir de les 8h de matí tindreu noticies al instant sobre tot el que succeixi durant la jornada; imatges, entrevistes, dades de participació i evidentment els resultats de l'escrutini a l'instant. Obrirem el blog per tal que hi deixeu els vostres comentaris, participeu-hi!!!!\n26/2/2009-Torrelles a punt pel 28-F\nTot ja està a punt per la consulta del 28 de febrer, 77 municipis, 300.000 electors, jornada històrica on Torrelles de Llobregat també hi serà.\nS'ha fet difussió, actes, participació a Sant Pau, jornades de formació tant els membre de l'associació com pels voluntaris de Torrelles. El dia de la consulta hi haurà actes pel carrer. Ara tan sols falta que aneu a votar. Participeu en aquesta jornada històrica, perquè el 28 de febrer Torrelles Decideix, tu decideixes, vine a votar!!\n20/2/2010-Acte del Centre Català de Negocis a Torrelles\nEl dissabte 20 de febrer va tenir lloc a la biblioteca un acte amb el Centre Català de Negocis (CCN), en què van intervenir membres d'aquesta entitat i de Torrelles Decideix.\nFantàstica, l'exposició del CCN, ja que va aportar molts arguments pel dret a decidir des del punt de vista financer i d'una manera planera. En el torn de precs i preguntes es va destacar la importància de les consultes perquè els catalans ens traguem la por que arrosseguem pels quasi quaranta anys de dictadura franquista, la més llarga de totes les dictadures europees del segle XX.\n15/2/2010-El dissabte 20, acte del Centre Català de Negocis a la Biblioteca\nDissabte 20 de febrer, 19 h, Biblioteca Pompeu Fabra. Conferència "Catalunya, un estat sostenible?", a càrrec del Centre Català de Negocis. No hi falteu!\n12/2/2010-El dilluns 15 de febrer comença el vot anticipat\nDilluns, 15 de febrer, començarà el vot anticipat de la consulta per a tothom que no ho pugui fer el dia 28. Per votar caldrà un document identificatiu vàlid (DNI, NIE, passaport o carnet de conduir) on consti l'adreça de Torrelles de Llobregat. En cas que en aquest document hi consti una adreça d'un altre municipi caldrà portar un certificat d'empadronament, que es pot obtenir a l'Ajuntament.\nEls horaris i les ubicacions del vot anticipat són els següents:\nBústies Can Güell: dilluns 15, 18 h - 21 h, i dilluns 22, 18 h - 21 h\nBústies Cesalpina: dimarts 16, 18 h - 21 h, i dimarts 23, 18 h - 21 h\nBústies Can Guey: dimecres 17, 18 h - 21 h, i dimecres 24, 18 h - 21 h\nEscola Sant Martí: dijous 18, 16 h - 18 h, i dijous 25, 16 h - 18 h\nEscola Can Coll: divendres 19, 16 h - 18 h\nEscola bressol: divendres 26, 16 h - 18 h\nParc de Can Sostres: diumenge 21, 16 h - 18 h\n9/2/2010-Gràcies a tots i endavant\nComença el compte enrere pel 28 de febrer, data on seran cridats a les urnes els ciutadans i ciutadanes de prop de 80 municipis de 25 comarques de tot el país. En aquesta onada destaca el paper que jugaran les ciutats mitjanes, com són El Vendrell, Molins de Rei, Palafrugell, Vilassar de Mar, Palamós i Sant Quirze. La capital del Baix Penedès serà la ciutat més poblada amb gairebé 30.000 habitants.\nSom conscients de la dificultat que suposa arribar a tots els veïns i veïnes de municipis molt densos, amb les eines altruistes i els mitjans de voluntariat des dels que partim. Per això hem de recordar que cada granet de sorra, suma. Cada voluntari és una peça de l’engranatge que fa girar la Consulta. Cada acte és un pas endavant per a difondre la nostra fita. Per això només us podem agrair la feina feta fins al moment i sobretot encoratjar-vos a que les properes 4 setmanes siguin intenses pel que fa al treball i a la il·lusió. No podem descansar mentre quedi un únic veí o veïna que no sàpiga que el dia 28-F té la obligació d’anar a votar ja que el seu futur està en joc.\nTots hem sentit que aquest referèndum no és vinculant, intentant, en va, menysvalorar-lo. La Consulta sobre la Independència ha estat i segueix essent tema central dels mitjans de Comunicació, en una època on el que no interessa ningú s’esforça a explicar-ho. Per això hem d’explicar ben alt que la nostra causa és noble i justa, i només té un nom per explicar-la : la democràcia. Que ningú tingui por a acostar-s’hi. Entre tots sumem sinèrgies, a través del treball constructiu i el “bon rollo”. Tothom hi és convidat en aquesta festa! I esperem que malgrat la son acumulada i l’energia invertida que requeriran els propers dies, disfruteu i feu créixer el grup, per a que el 28-F torni a ser un gran èxit.\nGràcies companys i companyes! Enhorabona per a bona feina i a seguir treballant!\nEditorial del Consulta´m (núm.3)\n7/2/2010-Presentació cosultes del Baix Llobregat\nAvui ha tingut lloc a la Fira de la Candelera de Molins de Rei l’acte de presentació de les consultes sobre la independència als municipis de Baix Llobregat.\nA l’acte hi han assistit els portaveus dels divuit municipis de la comarca on es farà la consulta el 28 de febrer, el 24 d’abril , el 25 d’abril o el 20 de juny.\nIgnasi Termes, portaveu de la Coordinadora Nacional i membre de Molins Decideix, ha ressaltat la importància que el Baix Llobregat organitzi consultes sobre la independència com la resta del país, i també que tots divuit municipis treballin aplegats a la coordinadora del Baix Llobregat per unir esforços.\nTambé han intervengut els portaveus de Begues Decideix, Francesc Sànchez, i de Torrelles Decideix, Joaquim de Pozo, que han encoratjat la població\ndel Baix Llobregat a exercir el dret a decidir; Josep Cruanyes, president de la Plataforma del\nDret de Decidir, que ha posat l’accent en l’acte de democràcia que signifiquen les consultes populars sobre a independència, i Miquel Fernández, de l’associació Els Altres Andalusos, que ha animat els ciutadans de la comarca, siguin o no independentistes, a expressar-se sobre aquesta qüestió amb les consultes.\nEls divuit municipis de la comarca que faran la consulta són: Begues, Torrelles de Llobregat, Molins de Rei, Esparreguera, Castelldefels, Collbató, Corbera, Martorell, la Palma de Cervelló, Olesa de Montserrat, Pallejà, Sant Just Desvern i Sant Boi de Llobregat. El Papiol ja va fer la consulta el 13 de desembre.\n3/2/2010 - Aquest diumenge presentació de Baix Llobregat Decideix\nEL BAIX LLOBREGAT TAMBÉ DECIDEIX\nPRESENTACIÓ DE LES CONSULTES SOBRE LA INDEPENDÈNCIA AL BAIX LLOBREGAT\nDiumenge 7 de febrer, 12 h. Plaça de la Llibertat, Molins de Rei. Fira de la Candelera.\nAmb les intervencions de Josep Cruanyes (Plataforma pel Dret a Decidir), Pedro Morón (Els Altres Andalusos), Diego Arcos (Casal Argentí) i els portaveus de les de les consultes als municipis del Baix Llobregat.\nCoordinadora de Consultes del Baix Llobregat\n31/1/2010-Torrelles Decideix a les jornades formatives de Caldes\nQuatre membres de Torrelles Decideix vam participar ahir dissabte en els tallers organitzats per la Coordinadora Nacional per ajudar les plataformes dels municipis que han de fer la consulta sobre la independència a organitzar les votacions. Els tallers estaven dividits en quatre comissions: Campanya i Logística, Comunicació i Premsa, Voluntariat i Jurídica i Informàtica. Les xerrades de formació van tenir lloc en diferents espais històrics de Caldes de Montbui. En l'assamblea que es va fer en acabar les xerrades es va acordar que la nova onada de consultes sigui el 20 de juny.\n28/1/2010-Xifres per fer pensar\nUs animem a veure un vídeo en què s'argumenta amb xifres el dret a decidir del catalans.\n27/1/2010-Ja som 59 municipis!!\nQuan falta un mes per a la segona jornada de consultes municipals massives sobre la independència, les comissions locals treballen de manera incansable per aconseguir una bona participació. El 28 de febrer més de 250.000 persones, repartides en 59 municipis de Catalunya, estan convocades a les urnes. A l’espera que en la tercera tongada s’hi sumin ciutats grans del país, com Girona, Sabadell, Manresa i Granollers, aquesta segona onada engloba poblacions mitjanes de desenes de comarques. La ciutat amb més població que consultarà els seus ciutadans si volen que la nació catalana s’independitzi és el Vendrell, amb un cens que frega els 30.000 votants. El Vendrell no és l’única capital de comarca que celebrarà la consulta el darrer diumenge de febrer. La Bisbal d’Empordà (Baix Empordà) i Montblanc (Conca de Barberà) són les altres dues capitals que convoquen els veïns a les urnes.\n24/1/2010-Per Sant Pau, Torrelles Decideix\nHa començat la Festa Major de Sant Pau. Divendres, la tradicional botifarrada es va tenyir de groc i vermell, i tothom que hi va anar va poder veure la nostra paradeta, amb informació sobre la consulta del 28 de febrer i projeccions audiovisuals i en què veníem samarretes, xapes, trencacoscles i jocs de taula.\nDissabte, vam ser a Can Sostres, i diumenge, al serralet de Can Coll en el concurs d'estelladors. Hi va anar molta gent, i l'objectiu que cap torrellenc no es quedi sense saber què passarà el 28 de febrer és més a prop.\nEl proper cap de setmana hi tornarem a ser. Bona Festa Major!!!\n15/1/2010-Primera penjada de pancartes\nAvui hem penjat les primeres pancartes al pont de les escoles i a la biblioteca, endegant així la campanya de difusió que es farà fins al dia de la consulta, el 28 de febrer. En Quim ens relata la seva experiència:\n"Penjant la pancarta del pont, un desconegut en cotxe m'ha tocat el clàxon tot ensenyant-me el dit del mig de la mà dreta. Crec que significa 'up!', que en anglès vol dir 'ànim!', 'endavant!'... Oi que sí? És fantàstic que tothom valori el que fem. M'encanta treballar per la democràcia i viure aquesta solidaritat!"\n8/1/2010-Reunió amb els col·laboradors\nAvui ens hem reunit amb els col·laboradors a la sala d'actes de l'Ajuntament per explicar-los els grups de treball en què ens caldrà el seu ajut. Aquestes comissions són: Taules, Servei d'Ordre, Logística i Difusió.\nJa hi ha més de 30 voluntaris. Si tu també vols col·laborar amb nosaltres envia'ns un correu amb les teves dades a info@torrellesdecideix.cat.\n12/12/2009-Neix Torrelles Decideix\nPresentació a la biblioteca amb gran assistència de públic.\nAquí teniu el vídeo que vam projectar durant la presentació.\nMés enllà de si li són reconeguts o no pel seu govern, tota persona té uns drets individuals i col·lectius inherents, tal com estableixen la Declaració universal dels drets humans i el Pacte internacional dels drets civils i polítics de les Nacions Unides. El Pacte internacional va ser signat per l’Estat espanyol el 1977, i en l’article 1 proclama:\n«Tots els pobles tenen dret a l’autodeterminació. En virtut d’aquest dret determinen lliurement el seu estatus polític i procuren també pel seu desenvolupament, econòmic, social i cultural.»\nPer contra, la Constitució espanyola impedeix l’exercici d’aquest dret.\nPerò l’autodeterminació no es demana, sinó que s’exerceix lliurement, i és per això que ciutadans provinents d’una àmplia pluralitat de sectors laborals, socials i polítics ens hem constituït en l’Associació Torrelles Decideix, amb l’objectiu de fer ús de la democràcia directa i convocar tots els residents a Torrelles majors de 16 anys perquè participin amb el seu vot en la consulta que es farà el 28 de febrer de 2010 amb la pregunta següent:\n«Està d’acord que la nació catalana esdevingui un estat de dret,independent, democràtic i social, integrat en la Unió Europea?»\nAquesta consulta s’afegeix a la que s’ha fet a Arenys de Munt i a les que s’aniran fent a centenars de viles i ciutats de Catalunya, amb el desig que ben aviat sigui tot el país qui s’expressi en un referèndum vinculant.\nLa consulta és una expressió del dret a decidir i pretén per damunt de tot ser un mirall de la posició dels ciutadans de Torrelles pel que fa a la independència de Catalunya. Per tant, més enllà del resultat final, l’important és participar-hi votant “sí”, “no” o en blanc, d’acord amb el lliure exercici de cadascú i les seves conviccions respecte a quin ha de ser l’estatus polític de Catalunya.\nConvençuts que cal fer ús d’aquest dret per garantir que les polítiques que es duen a terme s’adeqüin a les aspiracions i les necessitats del poble català i afavoreixin el progrés social, el benestar de les persones, la plena integració dels nouvinguts, l’administració dels nostres recursos econòmics, la preservació del territori i el normal desenvolupament de la nostra llengua i cultura, fem una crida a tots els residents a Torrelles de Llobregat perquè treballin amb nosaltres i participin en una consulta massiva i exemplar.\nNingú no ens pot prendre el dret a decidir i, independentment de la nostra opció política, tots els partidaris de la democràcia tenim el noble deure d’exercir-lo.\nTorrelles de Llobregat, 12 de desembre de 2009\nSi vols col·laborar amb nosaltres, envia'ns un mail a info@torrellesdecideix.cat\nTambé ho pots fer econòmicament:\n2100 0279 58 0200125979\nTots els pobles tenen dret a l'autodeterminació. En virtut d'aquest dret determinen lliurement el seu estatus polític i procuren també pel seu desenvolupament, econòmic, social i cultural.


Coneixes el Certificat d'Eficiència Energètica? - ConstruimosTuCasa™\nQuan comprem un electrodomèstic, una bombeta, o qualsevol altre tipus de producte amb un consum energètic, exigim que aquests comptin amb un Certificat d’Eficiència Energètica. Però per què no ho fem quan anem a comprar una casa? Doncs bé, això ha canviat i avui dia és molt important que abans de construir qualsevol casa, comprar o llogar, analitzar i conèixer i tenir en compte el consum energètic.\nDes de fa ja un temps, és obligatori a Espanya que un habitatge compti amb un Certificat d’Eficiència Energètica per a determinar quin és la despesa energètica d’aquesta. Quan es tracta de noves construccions, és obligatori realitzar l’anàlisi prèviament, mentre que al tractar-se de cases ja en venda o lloguer, haurà de realitzar l’anàlisi abans d’aquesta transacció.\nL’objectiu d’això és determinar com d’eficient és un edifici en termes energètics. Amb el resultat obtingut, se situa l’obra en una categoria de l’A a la G, sent A la més eficient i G la que menys. Amb això, és normal que la majoria dels habitatges construïts abans de l’any 2007 obtinguin una baixa classificació. Ara, però, cada vegada és més freqüent construir cases energèticament eficients gràcies a l’obstinació que es fa a això i la construcció de cases sostenibles.\nPer a què serveix exactament el Certificat d’Eficiència Energètica?\nEncara que per a molts el fet d’haver de passar la inspecció pot resultar una nosa, aquest és un sistema molt útil per conèixer exactament quina és l’eficiència energètica de cada habitatge o edifici i poder actuar en conseqüència per tal de reduir la despesa energètica i estalviar en les nostres factures tant de llum, gas i aigua.\nEn definitiva aquesta és una mesura que no només ens ajudarà amb la nostra butxaca sinó que permetrà ser més eficients energèticament reduint l’impacte que causem en el medi ambient. Des del punt de vista de la construcció, el fet que els nous habitatges han de tenir en compte aquestes mesures també ajudarà a millorar a partir d’ara en la utilització de materials més sostenibles i d’adaptar les construccions a l’entorn.


Història | Societat La Lliga\n1.- UNA MICA D’HISTÒRIA DE LA LLIGA\nAnomenada legalment “La Lliga Comercial, Industrial i Agrícola” i reconeguda pels vilatans/es com “La Lliga”, aquest espai social és dels més veterans de Capellades, un poble de 2,9 km2 i amb aproximadament 5.200 habitants.\nLa societat va ser fundada el dia 12 d’octubre de 1901, formant la primera Junta Directiva el Sr. Josep Guash i Horts, com a President, el Sr. Isidre Soteras, com a Vicepresident, el Sr. Josep Esplugas, com a tresorer, comptador, el Sr. Antoni Pomés, el Sr. Emili Vives, com a bibliotecari, Llorenç Miquel, secretari, i el Sr. Emili Santacana, com a vicesecretari.\nEls objectius de l’entitat en un inici eren la reunió dels elements comercials industrials i agrícoles, la protecció i defensa de llurs interessos, propagar els coneixements que poguessin contribuir al seu desenvolupament i prosperitat, fomentar la instrucció i els sentiments de fraternitat i mútua confiança entre els socis, socorre’ls en cas de malaltia i proporcionar-los un lloc agradable i diversió. Per aconseguir-ho van proposar adquirir en propietat un edifici construït expressament amb teatre i jardins, impartir classes gratuïtes per l’ensenyament d’idiomes, comerç, comptabilitat, dibuix i música, formar una biblioteca, organitzar conferències sobre temes industrials, comercials i agrícoles, celebrar vetllades literàries, musicals i teatrals.\nVa néixer amb la voluntat de ser un espai cultural i de lleure en una època on les societats, ateneus, corals i les primeres agrupacions esportives eren els únics que oferien entreteniment col·lectiu.\nD’això fa 114 anys, però llavors ja s’evidenciava la voluntat de l’entitat en ser el nucli social de la vila.\nActualment, i tenint en compte l’època de crisi social, econòmica, i també política que ens envolta, la nostra entitat torna a oferir les seves instal•lacions, Cafeteria, Teatre i Pati de La Lliga, als capelladins/-es i a les entitats de la vila, convertint-se en un punt de trobada on compartir cultura, activitats de lleure o simplement estones de família, amics i converses.\nTota aquesta activitat que mou la Lliga no podem oblidar que és gràcies al teixit associatiu, que des de fa 114 anys i de forma continuada, ha fet que l’entitat es mantingui any rere any, superant alts i baixos, i les diferents circumstàncies històriques, polítiques i socials del segle XX i l’actual segle XXI.\nDesprés d’uns anys de decadència on l’entitat es va quedar tan sols amb 200 socis/es, fa tres anys va haver un canvi de Junta de Govern que va recuperar els objectius passats, actualitzant-los en el temps i millorant-los, sempre amb la voluntat de ser l’entitat social i cultural de la vila.\nActualment, La Lliga està més viva que mai, és una entitat sociocultural sense ànim de lucre, que en tres anys i gràcies al compliment dels objectius que es va posar la nova Junta en quant al foment de la participació, ha passat de tenir 200 socis/es ha tenir 825, unes 480 famílies que donen suport i participen de les iniciatives proposades per La Lliga.\nAvui, podem dir que La Lliga és una entitat que porta un ritme trepidant, amb una programació trimestral que inclou uns 25 actes pensats per a tots els públics i edats, consistents en xerrades, sopars amb persones d’interès social, cultural o polític, teatre, sortides, cinema, concerts, activitats per a infants, cursos, etc. I, sempre pensant en que els socis/-es de La Lliga en treguin un profit d’aquests.\nLa Lliga ha passat de tenir un pressupost deficitari, amb un endeutament de 90.000€, a tenir un pressupost per l’any 2015 de 27.000€, gràcies a la confiança que han dipositat els socis/es en l’entitat.\nL’any 2012 la nova Junta es va proposar fer una programació trimestral d’activitats recollint diferents gustos e interessos dels socis/es, intentant arribar a petits, joves i grans.\nAquestes programacions van veure la llum al gener de 2013, amb la primera programació d’hivern, i des de llavors han sortit dotze revistes trimestrals, amb les activitats i cursos habituals que podem trobar durant tot l’any (ioga, escacs, català, ganxet, bridge,…) i amb les activitats, tallers i actes que programem trimestralment.\nVàrem començar d’una manera prudent i discreta, però a data d’avui costa tenir dies lliures en el nostre calendari, i això és gràcies en primer lloc, a l’acollida que els nostres socis/es i resta de vilatans han donat a les activitats que proposem, i en segon lloc, a la col•laboració que mantenim amb la resta d’entitats capelladines culturals, socials i esportives.\nLa Lliga organitza la seva programació en base a les propostes que pensen les persones que formen part de la comissió de programació, per aquesta raó s’acudeix a Fires com la de Tàrrega, Manresa,… i per propostes que ens arriben de socis/es i entitats de la vila.\nA més, la Lliga organitza activitats sensibilitzadores com per exemple en l’àmbit de la salut, i a través del Centre d’Atenció Primària hem fet xerrades sobre la donacions d’òrgans, l’activitat física, la salut mental, i col•laborem conjuntament amb La Marató.\nHem parlat de l’aigua, tema important per la nostra vila donat que tenim l’aqüífer natural de Carme-Capellades, i molts altre temes tenint en compte el calendari dels dies nacionals, internacionals i mundials (Dia Internacional de la Dona, Dia Internacional de l’Aigua, Dia Internacional de la Fibromiàlgia, Dia Internacional del Càncer,…)\nDonem cabuda i publicitem les activitats que les entitats municipals fan a La Lliga, ja sigui a la Cafeteria (com per exemple, les Caramelles, organitzada per la Coral Xeremell), al Teatre (obres de teatre del Grup Teatral de Capellades, concerts de la Coral Noves Veus o Xeremell, balls de l’Esbart Dansot), al Saló Rosa de La Lliga (fent xerrades i conferències) i al Pati de la Lliga (Cava Tast, tasta Tapes, organitzat per Bodega J. Torres, comerç de Capellades, i Retalls de Cuina).\nSaló Teatre de La Lliga remodelat e inaugurat el 29 d’octubre de 1922\nEn Magí Roig, cafeter des del 15 de gener de 1953 fins al 1974, juntament amb els seus fills, Ignasi i Pilar\nFaçana de la cafeteria abans de la remodelació, 1997


Canet Ràdio ::\tLes millores a l'escola Misericòrdia s'enduen la partida més gran dels Pressupostos Participatius\nLa directora del centre, Montse Castanyer, ha agraït les famílies s’han involucrat en les votacions i totes les persones que s’han decantat per prioritzar aquestes obres. Ha volgut recordar que fa anys que demanaven la instal·lació d’un ascensor ja que no podien acceptar alumnes amb problemes de mobilitat, però també és cert, que cada curs, sempre hi havia algun alumne que es trencava alguna cama i això suposava un greu problema per tal que pogués accedir a les aules de la primera planta. Amb l'ascensor tots aquests incovenients, reconeix que quedaran solucionats. De fet, Castanyer ha afirmat que aquesta era una demanda històrica de l’escola, però la crisi econòmica i els problemes de solvència del Departament d’Ensenyament van deixar pendent aquestes obres, que cada cop es veien com més necessàries. Tal com ha explicat la directora, després de parlar-ho amb l’ajuntament es va veure la possibilitat d’incloure-ho als Pressupostos Parcipatius i així va ser com l’AMPA va presentar la proposta.\nA banda de la instal·lació de l’ascensor, com a tercera opció, ha sortit triada la remodelació dels patis exteriors de l’escola. En aquest sentit, Castanyer també ha destacat que es troben en males condicions i que aquesta millora permetrà que els nens i nenes tinguin un espai més segur i còmode on poder fer el seu esbarjo.\nRecordem que la col·locació de l’ascensor a l’Escola Misericòrdia té un cost de 48.000 euros i ha obtingut un total de 296 vots i la remodelació dels patis, amb un cost de 42.000 euros, ha obtingut 222 vots. Des del centre esperen que les obres es puguin dur a terme durant l’estiu per tal de no entorpir amb el funcionament de les classes.


Aparcar a Manresa - Pàrquings i zona blava\nAparca a Manresa\nTroba totes les opcions d'aparcament a Manresa. Si cerques un pàrquing barat al centre de Manresa, reserva la teva plaça amb ElParking i estalvia fins a un 70%. Aparques al carrer en zona ORA? Paga amb l'app els teus tiquets en zona regulada des de qualsevol lloc i oblida't d'anar al parquímetre.\nPàrquings a Manresa\nHi ha diversos pàrquings a Manresa en els quals pots deixar el teu cotxe amb tota tranquil·litat quan hagis de desplaçar-te fins allà. Tant si hi vas per oci com si has d'anar a Manresa per motius laborals, t'oferim la possibilitat de reservar la teva plaça en algun dels aparcaments públics que treballen amb nosaltres. Pots accedir a tota la informació del pàrquing a la seva fitxa: horaris d'obertura, serveis oferts, el preu que tindrà la teva estada i per on has d'accedir. Així, podràs planificar per endavant tot el que necessitis i no perdre el temps buscant on aparcar a Manresa.\nBuscar més pàrquings a Manresa\nEstacionament regulat a Manresa\nSi necessites aparcar als carrers de Manresa, has de saber que en alguns s'hi aplica l'ordenança municipal que regula l'estacionament a la via pública. Aquesta ordenança d'estacionament regulat limita el temps màxim d'aparcament en determinats carrers i estableix la taxa que s'ha de pagar per aparcar. Aquesta limitació sol aplicar-se durant el dia en les hores de més afluència de trànsit i als carrers es delimiten aquests aparcaments amb la zona blava. Nosaltres t'oferim poder pagar el tiquet de la zona blava còmodament amb el teu mòbil utilitzant l'app oficial de parquímetre de Manresa.\nLes tarifes que s'apliquen són les oficials establertes per l'Ajuntament de Manresa.\nAquesta tarifa s'aplica a la Zona Blava.\nAquesta tarifa s'aplica a la Zona Taronja.\nConsulta les zones d'estacionament regulat a Manresa\n- Dilluns a Dissabtes: 9:00 a 13:30 i 16:00 a 20:00.


COPAVA-IVASS premien l'esforç dels centres ocupacionals de València\nAl lliurament de premis no va faltar la Vicepresidenta de la Generalitat, Mónica Oltra\nLa Ciutat de les Arts i les Ciències de València ha acollit una cita molt especial. I és que ahir, 31 de maig, es va celebrar la clausura de les XXVII Lligues Esportives COPAVA-IVASS. Un acte en el qual es va fer lliurament, als diferents centres ocupacionals de les províncies de València, dels reconeixements a tot un any d’esforç i dedicació. Una jornada plena d’emocions, on l’esport adaptat i inclusiu va guanyar més força que mai.\nAl voltant de 2.200 persones van acudir a aquest esdeveniment, entre els quals es trobaven esportistes amb diversitat funcional intel·lectual, professionals dels 55 centres ocupacionals de València i Castelló, així com la Vicepresidenta de la Generalitat i Consellera d’Igualtat i Polítiques Inclusives, Mónica Oltra, i personalitats reconegudes del món de l’esport, com Víctor Luengo, exjugador del València Basket, o Rubén Darío Ciraolo, exjugador del València C.F, entre altres. Així mateix, la tenista olímpica, Anabel Medina, també va voler enviar un missatge de felicitació a tots els que han participat en aquestes lligues, que van començar el passat mes de setembre.\nAlguns dels centres premiats van ser la Fundació Espurna en la categoria de futbol i bàsquet, Jordi Díaz, del Centre Francisco Navarro, en la modalitat de carreres populars o el centre Hort de Feliu en petanca, entre molts altres. No obstant això, des de COPAVA (Coordinadora de Centres Ocupacionals de la Comunitat Valenciana) han volgut ressaltar que la importància d’aquest esdeveniment no són els guanyadors, sinó premiar l’esforç i la participació de tots els centres.\nA més, a part del lliurament de medalles i trofeus, tots els assistents van poder gaudir d’un complet programa d’activitats lúdiques, com a discomòbil amb animació, espectacle de màgia, batucada o un taller de fotografia. Una jornada completa, i molt intensa, per a gaudir envoltats d’amics, però també per a animar-los a continuar gaudint de l’esport.


Passejar és sa; els metges ho recomanen però Dante ja ho sabia, fa un grapat de segles. Dante era un runner i caminava al pas d’un bon entrenador personal: Virgili. El seu passeig més intens va ser el que creuà el món dibuixat als mapes de Ptolomeu. Dante es va endinsar, passejant, passejant, en l’Inferno, el Purgatorio i el Paradiso. Xano, xano... sense pressa però sense pausa.\nEn arribar a la muntanya, Virgili l’esperava. El gran poeta llatí de l’època d’Augusto ―si no recorde malament― farà de guia de l’enamorat florentí que s’hi endinsa a la recerca de la seua estimada Beatriu. Virgili camina amb Dante travessant l’Inferno i el Purgatorio, fins arribar a les portes del Paradiso, on l’abandona per tornar enrere, a l’indret on li pertoca romandre fins que torne altre atrevit i aventurer client.\nVirgili no pot entrar al Paradiso perquè no està batejat, ja que és molt anterior a l’arribada del cristianisme a Roma. Però, tampoc pot deixar-se de banda perquè el cristianisme se n’aprofita. Ho explique: Virgili és el gran poeta llatí de l’Època Clàssica i la seua Eneida recrea el naixement de Roma a partir d’Enees i de la fugida d’este una volta Troia és destruïda. Per tant, el lligam que crea Virgili entre l’eterna Roma i la gran Troia és fonamental per entendre el futur de l’Imperi i l’assimilació del passat.\nPerò, Virgili no sols va escriure l’Eneida... També té una obra, considerada menor, on hi descriu un naixement d’un infant, des d’una verge, que canviarà el curs de la humanitat en el regnat de Saturn. Abans, en l’època de referència, no existia el plagi. Per si ho voleu llegir, es tracta de l’ègloga IV. L’obra de Virgili, per tant, amb el pas del temps, va ser incòmoda per al cristianisme però massa important per a poder-la arraconar. Solució: el fem profeta!\nLa Commedia de Dante és l’obra cimera de l’Edat Mitjana, d’Itàlia i del món. Dante descriu l’infern, el purgatori i el paradís, i hi situa els avantpassats en cada indret, segons va recorrent-los. Dante unifica Itàlia, segles després de la seua mort, en la mesura que Virgili dignifica Roma i, per extensió, Augusto. L’un i l’altre van de la mà en la creació que unifica passat i futur, realitat i ficció, i el florentí, sabedor del pes del clàssic, el situa en un lloc preponderant. Però Virgili no por acompanyar-lo al Paradiso perquè no està batejat...\nDante marca la futura Itàlia des de tres punts diferents: l’idioma, la cultura i la religió. La Commedia és la primera gran obra escrita en vulgar. D’altra banda, la figura de Virgili comporta l’assimilació del gran passat de Roma i, com no, el lligam amb els clàssics de més enllà de l’Adriàtic. Finalment, la religió cristiana es manté dignificada i potenciada des de l’obra del florentí. Però, Dante necessita d’un guia amb un prestigi indubtable per aconseguir el seu objectiu i Virgili és l’home indicat per assolir-lo: profeta i clàssic de referència.\nEl passeig de Dante és saludable per a qui el fa i per a qui el llig. Caminar amb Virgili comporta assumir allò sublim i impecable del passat, amb la garantia de no perdre’s ―ni detenir-se massa temps― en els estranys paranys materials de la vida. Però, assaborir els díhuit mil versos de la Commedia és recomanable per a la tensió, el colesterol i el sucre: és tan llarga que ens resta moltes hores de bar!\nPublicado por Fem Diblogacions. en 15:38\nEtiquetas: Dante, Inferno, La Divina Comèdia, Paradiso, passeig, Purgatorio, Virgili\nAcaba de publicar Òskar Rabosa un al meu parer excel·lent article anomenat “Supèrbia occidental” en el qual grosso modo recull cóm nosaltres els occidentals, i des de fa segles ja, ens creguem el “rovellet de l’ou”, per utilitzar una expressió planera. Després cita nombrosos exemples, com ara els jueus que creuen ser-ho en el cas específic de la religió, o els xinesos i romans, que com a pobles imperialistes per definició, creien justificada la invasió dels seus veïns per tal d’imposar-li’ls el seu model.\nPassen els segles i este mateix patró d’actuació continua vigent tot i que sota altres motivacions. Vegem per exemple que quan els espanyols descubreixen América, la principal raó adduïda per la conquesta del territori, és l’evangelització dels indígenes. Ara és la religió el producte a exportar, i més tard, amb la Revolució Industrial o la Il·lustració francesa, seran la tecnologia, l’individualisme i el liberalisme, encapçalats en principi per l’omnipotent Imperi Britànic i després per un dels seus hereus culturals, els Estats Units d’Amèrica. Cal cercar però un motiu subjaent en tots estos pobles dominadors que creuen lícit imposar-se sobre altres, i el motiu subjaent és simplement la força bruta. Per qüestions de supremacia militar o tecnològica –sovint ambdues ben properes-, tot poble més poderós que el seu veí tendeix a imposar-se sobre este... El problema és que els pobles com a tal no són sinó traslacions col·lectives d’individus, i ahi veig exactament la mateixa força com a motor d’expansió.\nObserva Òskar que els superbs occidentals actuals, pagats de la seua brillant tecnologia, són incapaços d’entendre o encara pitjor acceptar altres models que el seu. Si un poble ha de ser governat, ha de ser-ho amb patrons occidentals, amb eleccions que deu guanyar un partit acceptable a ulls occidentals. Vegem el que va ocòrrer a Algèria el 1992, que quan un partit islamista anava a guanyar les eleccions i es van suprimir corrents els comicis. La seguida va ser una guerra civil, com en tants altres casos en que es recolza a qui puga enfrontar-se al guanyador no desitjat... El mateix fenòmen d’abans, operat ara per mans alienes... Jo però, en este article no vull tocar eixe tema atès que ja ho fa el meu company i amb suficient dexteritat per no necessitar afegitons, sinó el del poder masculí... Tots els eixemples anteriors citant a diferents pobles, tenen al meu parer un mateix patró d’actuació d’origen masculí, el qual prima la lluita, la violència.\nAl nostre voltant tot és aixi, tanmateix, un preguntat s’imposa... ¿És així, val a dir, és natural que siga així, o és la consecució lògica d’un sistema que ha anat imposant-se i valga la redundància, per la seua major força? L’alternativa al patriarcat, a la dominació masculina, és el matriarcat, tot i que hui en dia sembla residual i fins i tot marginal, no cabent entendre per marginal estrictament de baixa estofa sinó limitat als marges geogràfics del món. A determinades illes d’Oceania, en remotes valls xineses lluny de la costa cantonesa o la capital mandarina, els centres de poder per antonomàsia, hi ha la cultura dels Mosuo, que fins al moment actual s’estructura de manera matrilineal. Fins i tot a Europa, comenten els historiadors romans que pobles com els germànics (i posteriorment els víkings) o els de la Cordillera Cantàbrica, eren matriarcats. Tal volta s’explique de nou per aïllament geogràfic i homes forçats a abandonar les seues llars per tal d’anar lluny a buscar sustent per a les seues famílies, instal·lades en territoris hostils.\nÉs un debat candent, no pocs historiadors opinen que la majoria o com a mínim gran part de les societats primitives eren de fet matriarcats, la desaparició dels quals cal imputar de nou a la violència masclista. Quan hom troba estatuetes antigues, sovint són orondes Venus, deesses de la fertilitat.... Sembla que el patró es repeteix i qui és més gran i fort es sent autoritzat a apoderar-se de la existència de qui no pot oposar-se-li... Anys enrere, vaig passar uns mesos a la República Centre-africana, treballant com a ajudant de la Embaixada Francesa. Recorde com una de les nostres tasques, a la qual dedicàvem freqüents xerrades al llarg de tot el selvàtic país, era la protecció del escassos i estos sí, marginalitzats en sentit social, pigmeus. Els pigmeus, eren com uns homenets en miniatura, uns homenets que no podien oposar-se a la grandària dels dominants bantús. Nosaltres en cada xerrada intentàvem convèncer les autoritats locals per tal de que protegiren al més feble, al pigmeu, però semblava més aviat que venien per fer-se l’important davant dels “toubab”, els blancs, i menjar i beure a compte seu. En acabar l’àpat els dignataris tornarien al seu lloc convençuts de que la raó la tenien ells que són més grans i que el pigmeu, pel seu bé, ja farà de llevar-se ell solet d’en mig...\nEn altres camps, és allò mateix que passa amb tanta gent de camp, que veu una serp i la mata simplement perquè ells són més grans i forts que ella, i els ecologistes eixos que bramen burrades com que no es deu matar les serps, que se’n vagen allà on brama la tonyina si volen... En el camp de la moral, una vinyeta vista ja fa anys a un Charlie Hebdo encara no famós pels recents atemptats, parafrasejava aquella dita llatina de que l’home és un llop per a l’home, reformulant-la en que l’home era un llop per a la dona... No podia tindre més raó!\nBrasov a 24 de febrer del 2015.\nEtiquetas: dones, homes, matriarcat, Mosuo, patriarcat, sexes\nNo he vist el debat de l’Estado de la Nación. No l’he escoltat ni pense llegir res que hi tinga a vore. Ara, partint des d’este punt, explicaré el que m’han semblat les intervencions dels dos grans líders: Mariano i Pedro. Amb dos fotos, n’he tingut prou i, de pas, tocaré l’Alberto, el d’Izquierda Unida.\nPedro ha estat bé, en la línia d’un líder socialista si exceptuem Tomás Gómez ―sí, sí: el que han fotut fora de Madrid― perquè este últim duia unes camises estranyes, amb un coll massa pujat i dissenyat per a dur corbata. Quan Tomás eixia a fer de progre, o siga, sense corbata, feia servir les mateixes camises i no li paraven massa bé. Per estalviar-se uns euros, ha parat fora de la cursa madrilenya.\nPedro ―retornant al tema― duia un trage guapet però, potser, una mica massa clar. La corbata ben nugada i de color ―atenció!― roig; però una mica fosqueta. La seguretat que havia de transmetre el to de la corbata estava entre el roig i el grana, tirant cap al segon; vestit de blau clar i amb camisa de botons. Li parava tot bé! La indumentària era per a parlar de carn i no d’economia que, si no recorde malament, és la seua professió (carnisser, no: economista).\nMariano ha estat impecable en la forma. Cabell acabat de tintar, corbata ratllada amb blau i trage perfecte de tons. Però, i la camisa? Ací és on es veu la talla del vencedor: camisa de bessonets! Tot i ser un analfabet en la matèria, m’alegra que Mariano duguera el trage de faena per fer-se passar per un assabentat. També, m’alegra que els seus assessors lligen els meus articles sobre economia i que se’n valguen d’ells per aplicar les teories al govern de l’Estat. Perquè, un home que vullga parlar d’economia ha de dur bessonets. I ho duc dient des de fa temps.\nAlberto, el roget, ha estat en la línia dels seus: trage normal i camisa sense corbata i sense bessons. Diuen que ell també és economista però, segurament, no ha viscut mai del seu ofici. A ell i a Pedro no els ha fet falta el tint del cabell. A més, Alberto duia un llacet a la solapa de la jaqueta. Pense que podria millorar l’estil però això ja no és cosa meua. Si algú el coneix, per favor, que li recomane el BLOG.\nEsta és la primera volta que veig Mariano amb bessons. Esta és la primera volta que Mariano s’adona que por camuflar la seua condició de neci amb uns pocs retocs. Aznar parlava català en la intimitat i Rajoy llig este BLOG perquè l’he pillar in fraganti!\nPublicado por Fem Diblogacions. en 13:54\nEtiquetas: Alberto Garzón, bessons, Debate Estado de la Nación, Estado, nación, Pedro Sánchez, Rajoy\nUna de les idees més nocives per a la humanitat, també per nosaltres els Occidentals mateixos, és el fet que ens creguem els Humans més especials que han hagut fins ara. Samuel Huntington, en The clash of civilizations, reconeix que som superbs per creure’n superiors moralment i èticament a la resta de civilitzacions; Alexander Duguin, La Cuarta Teoría Política, diu que això és una forma de racisme. A parer meu, ambdós no deixen de tenir raó.\nEls occidentals adoctrinats en el liberalisme anglosaxó, amb una forta base en el darwinisme social, considerem que la nostra civilització és la més evolucionada, suposa l’estadi superior pel que fa, no sols a la tècnica i la ciència, sinó que també en l’ètica, la moral, la política, l’economia... i el que siga. Som els que millor ens hem adaptat, els més forts, com diria Herbert Spencer, i per tant, els que deguem dominar i imposar els nostres valors al món. L'obsessió que Nacions Unides han de promoure la Democràcia liberal (només si el resultat a les urnes ens agrada), per estendre els Drets Humans (ara bé, els Drets Humans més liberals no els més socials), etc., és un intent de modelar tot el món a la nostra imatge.\nTant és així, que nosaltres no admetem que hi haja societats que es puguen organitzar d’una altra manera. Ni que porten 2.000 anys organitzats d’eixa forma i hagen sobreviscut fins al dia de hui. Indefectiblement els considerem retardats, endarrerits, no-evolucionats, primitius, salvatges... poc més que infrahumans. Tot això, com en el darwinisme social, no és més que una forma de classisme i racisme. Actuem amb prepotència i amb aires de superioritat, mirem a la resta del Món per damunt del muscle. Menyspreem els valors culturals de qualsevol altre poble.\nAquest no és un fenomen actual ni exclusiu d’Occident, ja s’ha donat en el passat. Els romans també estaven tocats per eixa “il·luminació” de creure’s especials. De creure’s els més especials de la història, de creure’s que tenien una missió històrica de governar el Món sencer. I en gran part, eixe pensament ens ha sigut traslladat a nosaltres. També els xinesos, que han tingut diverses etapes d’esplendor imperial han sigut víctimes de creure’s els més especials; els japonesos; els britànics, durant l’època de l’Imperi britànic. La política de Xina actual és per tenir el “lloc” que ells creuen que deuen tenir al Món. Altres exemples, els troben en el frustrat intent dels nazis de crear un imperi que durara mil anys; també, els jueus es creuen especials, en aquest cas per motius religiosos, com a poble elegit per Déu.\nEls nord-americans parlen de “l’excepcionalisme americà”, però en realitat aquest excepcionalisme es pot dir d’Occident en general, un Occident liderat pels nord-americans, que els fa dos vegades excepcionals: primer, com occidentals, després, com líders del món occidental. No és d’estranyar que ells creguen que els EUA són el món. I eixa imatge és la que transmeten mitjançant les formes audiovisuals de cultura popular (cinema, series per tv, etc.), on sempre que s’acaba el Món, és perquè els EUA estan en risc o perquè els EUA van a salvar a la resta del planeta.\nAquest excepcionalisme és el que ens porta a voler que tot el Món, assumisca i compartisca els valors que els occidentals hem desenvolupat. I amb el desig que ho facen sovint els ho volem imposar per la força. I no ens adonem que sovint aquesta voluntat d’imposar-los aquests valors, ni que siguen els Drets Humans, causa rebuig. El mateix rebuig que a mi causa que l’Església catòlica volguera salvar l’ànima de tantes persones cremant-les al foc, o que els integristes vulguen portar-me al seu paradís posant-ne bombes. Perquè els Occidentals, emparats amb la farsa que és l'ONU i la força de l’OTAN, també els matem bombardejant-los amb nom de la Democràcia, però no accepten les eleccions que fan després si no guanyen “els nostres”, i la Llibertat, o financem l’Al-Qaeda o el ISIS. I sinó, els volem inculcar els Drets Humans alliberant-los de tirans torturadors, però abans els passem per Abu Ghraib o per Guantánamo.\nAra bé, allò que els volem imposar té una arrel profundament liberal, i no volem assumir que hi ha altres formes d’entendre el Món, només entenem l'individu i lligat a la propietat privada. No accepten que les terres siguen d’una tribu, comunals, si és així, el govern de l’Estat amic, ens les vendrà a les nostres multinacionals, per explotar-les. Perquè si alguna cosa no té un propietari individual, no és de ningú. I eixa és la base dels Drets Humans que volen exportar, drets de l'individu propietari. Per això els Drets Humans són rebutjats per acadèmics de fora d’Occident, que estant bàsicament d'acord amb el plantejament dels Drets Humans, no accepten que aquests hagen de tenir l'individu com a subjecte o com a únic subjecte, donat que en els seus valors l’individu només té sentit en el marc de la família, del clan o de la comunitat.\nTan superbs som els occidentals que hem elevat els nostres valors, la nostra cultura, la nostra forma d’entendre la política, l’economia... a categoria d'Universals. Tal com fan les religions, pretenem que les nostres creences siguen les úniques vàlides, i com les religions monoteistes les volem imposar a la resta Món. No ho fem en nom de cap de Déu, encara que de vegades envaïm països al crit de “God Bless America”, ho fem en nom d’una superioritat científica i tècnica, per tant, també ètica i moral. Aquesta imposició no s’accepta des de la resta món, cada vegada pren més posició contra Occident, ja siga al món islàmic, a Rússia, a Àsia o Àfrica. Les propostes que defenen el relativisme cultural, són tan fortament contestades com ho feia el Papa Benet XVI amb el relativisme moral. Tot un exemple de com les idees pretesament universals acaben sent totalitàries.\nEls Occidentals hem d’abandonar la supèrbia i l’arrogància. No podem seguir anant aixina pel món.\nEtiquetas: Drets Humans, liberalisme, Occident, relativisme cultural, Universalisme\nEl segle XXI serà religiós o no serà, esta frase d’André Malraux quan era Ministre de Cultura francès, va aixecar polèmica. De fet, esta frase era un cant a la regressió en un moment en el que el món després de l’immens salt tecnològic del segle XIX i que encara continuava a tota màquina el XX, semblava dirigir-se cap a una tecnificació i racionalismes sense límits. Se’l va interpretar com al típic intelectual francès que vol guanyar protagonisme a qualsevol preu, encara que siga postulant coses increïbles o que no van amb la lògica dels temps... Tanmateix, el temps sembla haver-li donat la raó...\nUn altre autor francès, Maxime Rodinson crec, i no anem a atabalar al lector amb concrecions, va afirmar que el terrorisme era la tos que patia l’Islam a l’intentar engolir la modernitat. Ara mateix, al si dels estudis islàmics, hi ha dues corrents contraposades, la primera apunta a que l’Islam està en procès de laïcització en general, i que esta laïcització quallarà quan cresquen les noves generacions que han tingut accès a les noves tecnologies com la resta de joves del món. Si pensem que l’anomenada Primavera Àrab del 2011, el rosari de revolucions alliberadores de dictadures, va ser un fenòmen majorment juvenil i narrat més amb noves tecnologies de xarxes socials que amb els mass media tradicionals, apegats al poder, poden tindre raó. L’altra corrent, en canvi, diu que l’Islam no s’està laïcitzant ni va a fer-ho en un futur immediat sinó que per primera volta després de molts segles de decadència, està trobant unes formes pròpies, noves però basades en la tradició, cosa que simplement, com el postulat de Malraux, semblava impensable algunes dècades enrere, quan els lluitadors musulmans lluitaven per l’alliberament de poders colonials i l’adveniment de la democràcia, de manera semblant a com podien fer-ho a l’Amèrica Llatina o el Sud-est Asiàtic.\nAllò cert i en la qual cosa coincideixen ambdues corrents és en el fet que l’Islam ha patit una llarga sèrie de segles de desfeta i desprestigi. Eixe mateix desprestigi és el que fa que la gent tanque files al voltant de la seua identitat, a la que sent amenaçada i crega que és lícit per exemple occir periodistes satírics atès que representen al Profeta, fet prohibit, o es burlen de la seua obra, acte també prohibit, com en el Cristianisme, el primer manament del qual no és no robaràs o no mataràs, sinó no mencionaràs en nom de Déu en và.\nAixò però no ha estat sempre així, i es pot dir que l’Islam comença a ser intolerant al segle XIII, quan ja porta segles de patir els atacs dels cavallers cristians de les Croades o el fulminant atac dels mongols de Hulaghu, que van destruir la fabulosa Bagdad de ciència i tolerància. Com a exemples de tolerància, vegem el cas d’Abu Allah’ al-Marri, un poeta ceg i rabiosament racionalista dels segles X-XI. Abu Allah’ al-Marri, ja va xocar –i sense majors conseqüències i d’ahi la tolerància-, els seus contemporanis, quan va afirmar que això d’adorar a Allah era fàcil i que igual podien fer-ho amb ell mateix... Quan li van preguntar cóm gosava dir tal cosa va respondre que repetiren el seu nom durant segles a les mesquites i ja veurien ja... Després, per acabar d’adobar-ho, va dir que el món es dividia entre els homes intel·ligents i sense religió i els religiosos, sense intel·ligència...\nSegons ell, només la raó li havia evitat de cometre actes dolents als quals els instints el duien i els profetes i totes les seues Revelacions no eren més que xerrameca per alterar la vida de la bona i crèdula gent que en tot moment ha existit. Abu Allah al-Marri, després de sojornar llargament a Bagdad, va tornar al seu poble natal de Marri a Síria, per morir tranquil·lament. L’Islam encara no es sentia amenaçat, encara no havia motiu per a cremar públicament els llibres d’Ibn Rushd /Averroès a les places públiques de Córdoba... Això però mereix tot un capítol propi.\nBucarest a 22 de febrer del 2015.\nPublicado por Fem Diblogacions. en 10:12\nEtiquetas: Abu Allah al-Marri, André Malraux, Islam, Maxime Rodinson, religió\nUn dels llibres que, d’oblidar-lo quan vas a una illa deserta, et costaria tornar nadant per recuperar-lo, és la Commedia de Dante Alighieri. Més de díhuit mil versos no és poca cosa... A gust meu, el llibre més gran i més divertit de llegir mai, i el pose junt a les quatre o cinc grans obres clàssiques de referència. Dante n’és el protagonista, junt a Virgili, d’un viatge que va des de l’Infern fins al Cel, passant pel Purgatori.\nL’autor situa en cada nivell, i en cada espai, els personatges del seu temps, i els anteriors, segons considera que en són mereixedors. Però hi ha unes poques estrofes que capten l’atenció del lector, en el llibre V, si no recorde malament; és la de dos figures que s’entreveuen entre les tenebres però que tenen un no-sé-què de peculiar. Dante observa un xic i una xica diferents a la resta i pregunta.\nPaolo i Francesca responen amb una sola veu, la de Francesca, a la pregunta del poeta florentí. He buscat els versos que ens commouen:\n«Amor, ch’a nullo amato amar perdona, « L’amor, que obliga a més amor l’amat,\nmi prese del costui piacer sì forte, l’atragué cap a ell amb tanta força\nche, come vedi, ancor non m’abbandona. que encara no m’ha abandonat, com veus.\nAmor condusse noi ad una morte. L’amor ens va dur a una sola mort,\nCaina attende chi a vita ci spense.» i a qui ens matà, l’espera la Caïna.»\nAl mateix Infern, en el cercle on romanen els luxuriosos, hi ha uns pocs versos que recordarem sempre, enmig dels díhuit mil restants. Però, ho farem perquè són les línies més humanes que trobarem a la Commedia. L’amor cortés no es podia deixar de banda una volta superat el laïcisme per la religiositat, com tampoc es podia deixar de banda la figura de Virgili per tractar la nova època medieval. Ni l’amor ha estat sempre pecat ni el cristianisme ha existit des de l’inici dels temps.\nDante recupera Virgili en una obra bàsicament religiosa atorgant-li la tasca de guia perquè, sempre, en una casa hi ha pilars que no es poden tombar o s’ensorra l’edifici sencer. Però, la Commedia és, també, una història d’amor on Dante busca Beatriu, incansable, i la troba al costat del Pare, al mateix Cel. L’amor de Dante s’ubica al lloc més alt de la bondat però, com amb Virgili, eixe amor no es pot entendre només com un fet cristià.\nAtordit, a l’Infern, Dante, després d’escoltar Francesca, segurament va pensar que tot no era obscuritat en eixe l’espai de sofriment etern.\n«Amor, ch’al cor gentil ratto s’apprende, «L’amor, que en cor gentil pren aviat,\nprese costui de la bella persona es va encendre en aquest, per la bellesa\nche mi fu tolta; e’l modo ancor m’offende.» el meu cos; i és com una ofensa encara.»\nEl cos, per a Francesca, era un destorb a l’amor vertader, o una ofensa, com diu ella. Ara, les seues ànimes romandran juntes, eternament, sense els cossos i sense la bellesa de l’aparença però, entre tant de foc i tant de sofriment, la flama de l’amor els seguix il·luminant entre tants i tants, fent-los perceptibles fins i tot per al poeta. El sabor amarg de l’Infern s’impregna de la dolçor mentre Dante camina, amb Virgili, cap al Purgatori. A més, tot i que ja no hi tornen a aparéixer, en els cants, estic segur que Dante, en vore Beatriu, els va tornar a recordar i, ho va fer pensant que ha valgut la pena pagar el preu que paguen; i pagaran!\nA Maika, per animar-la que llija en italià.\nEtiquetas: Dante, infern, La Divina Comèdia\nEn hi ha voltes que t’encalça el passat, se te presenta al davant i et proposa d’acompanyar-te una estoneta més en el teu diari passar, val a dir, es resisteix a morir... Fa poc, estes últimes setmanes, he estat duent a terme una intensa batalla dialèctica amb Òskar Rabosa, que com ja he explicat i per tant no em detendré de nou a fer-ho, es basa en una conversa telemàtica d’una nit de diumenge al voltant de la possible lògica interna dels assassins dels periodistes satírics del Charlie Hebdo.\nA arrel d’aquella conversa vaig escriure un article anomenat “El corcó” dedicat al món musulmà en principi, i posteriorment al rus. La raó, que ambdós, són veïns nostres. Més que esgotar el tema creia esgotar al lector a més de que amb cada nova contraanàlisi, començava a tindre la certesa de que els nostres punts de vista, més que oposar-se, es complementaven globalment malgrat molts passatges que citats amb cometes i per tant descontextualitzats, semblaven contradir-ho.\nMig en broma (però no tant), l’honestedat com a mínim que no falte, li vaig replicar a Òskar en obert que començava a tindre raó, massa raó. Li vaig encarregar que tirara a matar, i vaja, sembla que em va agafar la paraula i llegint el seu escrit com que deslegitimava gran part dels meus postulats... Jo insistisc en allò de que globalment coincidim mentre que puntualment podem tindre punts de desacord. Cal posar les cartes sobre la taula i confessar qui és cada un, i jo tot i que tinga mala fama admetre-ho, sóc materialista. L’espiritualitat quan supera el grau d’individualitat per passar al de col·lectivitat, em sembla en principi xerrameca a la que tothom té dret, i després d’eixe principi que acabe d’apuntar, s’obri la porta a moltes malifetes, calamitats. El pobre, quan agafa el poder es venja de les humiliacions anteriors.\nVegem-ho amb exemples, a Abraham, que fins a aquell moment portava una vida d’allò més anodina, el seu Déu el crida i per a la seua sorpresa el commina a degollar el seu fill per oferir-li’l en sacrifici, a la qual cosa este accepta. Com es sotmet finalment Déu li perdona el sacrifici, només volia comprovar el seu grau de seguiment per dur que li resultara, als seus postulats... Clar que cal llegir tot com una al·legoria a l’obediència extrema. Hui en dia –i abans també si calia i veurem el cas-, si algú es sorprès de camí a l’execució del seu fill i explica que és perquè Déu li ho ha ordenat, és internat en un psiquiàtric, i abans... Abans en certa manera també, si interessava, i vet ací el cas de Joana d’Arc, la jove francesa que deia sentir veus interiors de Déu i va acabar cremada per la pròpia institució eclesiàstica...\nJo vaig adduir en un dels articles titolat “El sexe dels àngels”, la impracticitat malgrat l’atractiu i el desafiament intel·lectual que això suposa, de debatre sobre temes indemostrables, ¿cal que torne a confessar-me materialista amb m de mamella? Òskar de nou, em va rebatre brillantment i jo li vaig tornar a donar la raó: potser hi ha coses no demostrables, però que no pensem –com diu ell- és el que volen de nosaltres...\nVet ací la brillant resposta, i més ara que Salvador Sendra acaba d’escriure sobre Putin, tot i que sense tocar el meu “Kalinka, Kalinka” (El corcó II), i és que hi ha temes que es resisteixen a morir...\nBrasov a 18 de febrer del 2015.\nEtiquetas: Abraham, Charlie Hebdo, Putin, reflexions\nImmanuel Wallerstein - [en recibiendo el doctorado honoris causa de la Benemérita Universidad Autónoma de Puebla, 23/09/99]\nJa vaig avançar als posts La fi de la democràcia liberal i El canvi d’un model per un altre, que vaig escriure a La Dansa de la Mort i vaig tornar a posar ací per donar contingut, que estàvem acabant l’època del liberalisme, inici que podem situar a la Revolució francesa. En el primer dels posts posàvem de manifest el fet que les democràcies liberals ja no ho són, els centres de decisió ja són elegits pels ciutadans. En el segon post, analitzaven que no és tràgic que hi haja un canvi de model, en la història a passat constantment, i tractava de jugar a ser futuròleg sobre com serà el pròxim model, on porta la inèrcia d’aquest model.\nRellegint el post sobre el canvi de model, mantinc el que vaig dir allí, però és això una fatalitat? Tendim inevitablement cap a una corporocràcia amb gestors tecnòcrates? Val a dir que no, no hi ha res que siga una fatalitat. Ara bé, per no acabar allà necessitem noves teories polítiques i econòmiques. Noves teories que s’oposen al neoliberalisme i a la globalització. Noves teories que acaben amb la visió d’un món unipolar dominat per l’Imperi americà, pels interessos de les elits econòmic-financeres occidentals, i que siguen respectuoses amb les altres formes d'entendre el Món, amb les altres civilitzacions, si es vol. Però cal també que aquestes noves teories siguen també construides amb Occident.\nDes de fora d’Occident si estan sorgint plantejaments alternatius. Al món musulmà hi ha un retorn a visions islamistes, no necessàriament fonamentalistes encara que des d'Occident tot lo políticament islàmic es relaciona amb el fonamentalisme. A Amèrica-llatina ha sorgit el Socialisme del s. XXI, i des de Rússia es planteja La Quarta Teoria Política (QTP) lligat a l’Eurosianisme, creada per Alexander Duguin (molt sovint el veureu escrit com Dugin) i que ha sigut assumida per Putin. La primera es planteja des d’un posicionament d’esquerres i reformula el socialisme. La segona es fa des d’un plantejament de dreta, amb determinats aspectes interessants i d’altres un tant retrògrads, pensem que volen un retorn a la tradició. La QTP està influenciada per un moviment que exercís la metapolítica nascut a França, anomenat la Nova Dreta (Nouvelle Droite), que els crítics consideren neofeixista, cosa de la que també es taca a La Quarta Teoria Política. No obstant això, encara que la QPT estan amb un nacionalisme, el subjecte de la QTP és el ethnos, però rebutja el feixisme i el nazisme. Duguin diu:\npor último el Estado es el sujeto del fascismo y la raza del nacionalsocialismo: en el fascismo, todo está basado en una versión derechista del hegelianismo elaborada por Giovanni Gentile; en el nacionalsocialismo, es la superioridad de la raza aria sobre las razas subhumanas, cuyas terribles consecuencias de esta ideología son demasiado bien conocidas para que nosotros insistamos en ellas.\nAra bé, si assumim les tesis que situen Occident (EEUU i Europa occidental) al centre el Món, veiem que les tesis que es posicionen contra i preparen el postliberalisme, provenen de la perifèria. Les tesis Occidentals no deixen de ser meres modificacions, rectificacions, de propostes polítiques ja superades, decimonòniques, i no deixen de tenir grans dosis d'eurocentrisme, són moviment propis occidentals que tenen poca o molt poca acollida més enllà d’Occident, només cal mirar els moviments antiglobalització o altermundistes.\nCertament, cal inventar, com diu Wallerstein, un nou sistema històric. Cal des del punt de vista teòric construir un nou sistema ideològic des d’un nou paradigma, que supere tots els que tenen arrels al s. XIX, que deu ser portat a la política. Cal que a l’àmbit polític es prepare el terreny per a quan arribe la fi del liberalisme no acaben en una corporocràcia, que és el camí cap on anem. Rússia ha pres posició. Nosaltres també deuriem, i no la d'ells.\nEtiquetas: Alexander Dugin, La Quarta Teoria Politica, liberalisme, socialisme del s. XIX\nAl S.XII, Abélard feia classes a un grup d’exaltats universitaris coneguts com els goliards, pobres de solemnitat. El cavaller Abélard va canviar l’espasa per la ploma: Abélard, el demolidor d’ídols, deia que els pecats es podien netejar. La relació entre ell i els seus superiors fou tensa, sempre, sense que s’arribara mai a trencar la baralla perquè tenia un gran prestigi. Abélad era un intel·lectual de pes que va realitzar avanços en cada camp que va conrear i els clergues havien d’empassar-se moltes de les seues tesis a contracor.\nSi es pot dir que Abélard fou el primer professor és perquè va crear la seua pròpia escola a la muntanya de Santa Genoveva, on abans estava la del seu dur oponent Guillaume de Chaupeaux, envoltat dels seus desgraciats. Les tesis d’Abélard foren guanyadores i la docència de qualitat es va desplaçar des del centre de Paris cap als afores. L’èxit, però, comporta moltes coses, com, per exemple, convertir-se en el focus d’atenció: creia que no hi havia més filòsofs en el món! Héloïse, alumna d’Abélard, va fer que descobrira l’amor. Héloïse va escriure unes memòries on narra esta relació. Va ser alumna...\nHéloïse, de dèsset anys, i Abélard, de trenta-nou, s’endinsaren en una bella història d’amor, platònic i intel·lectual, que aviat passà a ser carnal i material, ja que va donar els seus fruits. Tingueren un fill en la clandestinitat però no es casaren; un casat no podia ser un docent de prestigi i, a més, la família de la dona era poderosa. Ell, goliard i transformador, veia la religió d’una manera diferent i oberta a la casta sacerdotal. Ella, intel·ligent i liberal, va rebutjar casar-se amb Abélard perquè este poguera seguir exercint. Tot i això, ell volia casar-se.\nUn seguit de malentesos i incidents van fer que la família d’ella actuara amb violència i mutilara Abélard. Però, ell sobreviu, mutilat i humiliat. Després, per amagar-se, ingressa en l’Abbaye Saint-Denis fins que, al cap dels anys, ja refet dels successos, retorna a Sainte Geneviève. Héloïse, d’altra banda, ingressada en un convent, suporta la llosa diària amb l’estudi i l’escriptura. El monjo, una volta refet de les ferides, continua la tasca combativa i intel·lectual fins que, amb els anys, reprén la docència. Al final dels seus dies, es reconcília amb la cúpula eclesiàstica i és admés, de nou, al sacerdoci. Héloïse també és perdonada i la seua imatge, restituïda.\nLe Goff, el gran historiador, parla del trànsit d’ànimes que hi ha entre un i altre convent, entre Abélard i Héloïse que, tot i no tornar-se a vore, tenen una relació epistolar molt intensa. Els dos amants es troben, de nou, a la tomba. Abélard mor primer i Héloïse és soterrada amb ell, al seu temps. La tomba està al cimetière du Père Lachaise i és una de les més visitades. Es tracta d’una història d’amor i final feliç o no?\nPublicado por Fem Diblogacions. en 9:25\nEtiquetas: HÉLOÏSE ET ABÉLARD\nDemà vaig a escoltar Wagner... Estic nerviós, com cada volta que m’endinse en un personatge excepcional. Serà la primera volta que escoltaré Sigfrid en directe. Realment, després d’empassar-me totes les estupideses i ximpleries que una persona pot escoltar sobre l’art, la música és el meu únic i últim recurs. I pense que ho és perquè cap neci en parla, exceptuant-me a mi!\nEl recolliment que comporta escoltar una simfonia, o una òpera ―com és el cas―, i el simple fet de poder eixir a prendre un cafè sense que ningú se les done d’assabentat, ja és molt. Les exposicions, tant en galeries com en museus, han acabat per superar-me. No entenc res! No entenc eixes persones que se les donen de sensibles o fan valer esta qualitat ―induïda― per explicar una peça o una obra. Em sent insultat quan escolte estupideses d’esta talla perquè entenc que se senten superiors per tindre la qualitat de sensibles perquè jo en tinc una notable carència.\nI, què passa si jo no en tinc, de sensibilitat? Què passa si jo sóc com una barra de gel? No puc fer valer el meu punt de vista analític i quirúrgic per intentar entendre el que veig? Doncs, sembla que no; que això no val perquè utilitze un llenguatge diferent, no vàlid. Aleshores, m’allunye i m’allunye de tanta sensibilitat perquè l’experiència i els coneixements no es poden aplicar en este camp. Sense problema: tot per a vosaltres! Jo torne i retorne a Wagner.\nQuan, l’altre dia, en altre article ―no sé quin― em referia que la música naix amb Beethoven, ho deia perquè ell comença a separar el gra de la palla. Abans, no és que fóra tot un femer; és que els arbres no et deixaven vore el bosc. Wagner ja ens permet apreciar la dimensió de la selva i s’hi endinsa a la recerca dels seus secrets; i els troba: vaja que si els troba... Els secrets de Wagner es poden situar en l’estudi i el treball de recerca; i això és real! Si ell haguera fet valer la sensibilitat que utilitzen els que es creuen tocats per la mà de Déu, s’haguera quedat en ella, i els secrets, segurament, no haurien eixit de la selva per buscar-lo.\nLa faena que du associada la selecció, el gust i el criteri només ens val per allunyar-nos de tant de secret revelat i per separar el gra de la palla, com en la III Simfonia de Beethoven. Perquè, si eres sensible, per què estudiar i millorar? Si ja tens la clau que tot ho obri, en l’art... Eixa va ser la simfonia que va decantar el geni cap a la vertadera dedicació a la música i el seguit de sons que ens va permetre escollir entre música i soroll.\nUf... Pense que m’he empassat amb la crítica. Espere no haver ferit la sensibilitat de ningú. Si ho he fet, disculpeu: ara ja sabeu que esteu davant d’un inhumà glaçat, metàl·lic i metòdic, sense sentiments.\nPublicado por Fem Diblogacions. en 13:33\nEtiquetas: art, música, Romanticisme alemany, sensibilitat, Wagner\nReprenc aquest intens i estimulant debat que estic mantenint amb Lluís Alemany, al voltat del corcó, el mal o almenys un dels mals que assoleix la societat occidental en els nostres temps. A El sexe dels àngels, Lluís estableix el següent raonament:\n1) Tot el pensament occidental respon a la lògica, i tot el pensament semita respon a la religió. (Nosaltres a les societats occidentals disposàvem d’un raonament mental basat en la lògica .../... Per al món semític original, i entenem per això el judaisme, car el cristianisme i el posterior islam no són sinó derivacions del tronc original, la religió és en canvi tot i no només part.)\n2) Els occidentals han abandonat la lògica, el seu pensament original, i l’han substituït per la religió d’origen semític. (Vegem també com mentre les societats occidentals van estar imposades al mode de pensament religiós de tipus semític abandonant la lògica grecoromana...)\n3) La substitució de les estructures de pensament basades en la lògica occidental per les de la religió semítica porten a la decadència d’occident (...després de l’adopció del cristianisme a l’Imperi Romà per Constantí el 335, que l’evolució i l’alfabetització massiva es frenen. .../... El corcó és per tant occidental, per haver abandonat les estructures de pensament pròpies per adoptar-ne d’alienes.)\nModestament, estic en total desacord amb aquestes afirmacions. Si és cert que des del món occidental ha hagut un intent de buscar explicació del món mitjançant la lògica, però aquest intent no sempre han sigut assumits per la majoria o han format part de la cultura popular o de masses. Més aviat al contrari, ha sigut qüestió d’unes persones que sovint es veien marginades, o perseguides. El pes de la religió a l’època grega no era tan poc rellevant com afirma Lluís, de fet Sòcrates va ser condemnat per impietat. I no sols ell, també Aristòtil i Anaxàgores, aquest darrer per dir que el Sol era una bola de ferro ardent, encara que la seua condemna no va tenir un final tan tràgic com la de Sòcrates. Però a més a més, la lògica té trampes també, hi ha sofismes, hi ha fal·làcies, hi ha apories... I tant en el pensament antic com més recent, moltes suposades veritats lògiques no són més sofismes, fal·làcies, oxímorons, o trucs de mags dialèctics directament.\nPer una altra banda, des de posicions religioses també s’ha fet servir la lògica grecoromana per a justificar postulats merament religiosos, ja siga Sant Agustí o Sant Tomàs, ja siguen els filòsofs medievals àrabs, com Al-Farabi, Avicena, Averroes, etc. A l’Edat Mitjana els estudis dels grecs fets per aquests i altres filòsofs islàmics eren molt més brillants que els que feien els occidentals –ja en decadència cristiana(?)-. Ahí trobem la lògica i la religió juntes de la mà, encara que siga difícil d’entendre.\nMés endavant la lògica acaba convertint-se en Raó, amb el pensament il·lustrat. La Raó es contraposa a la Fe, però aquest fenomen no és ni nou ni exclusivament occidental. Més bé, a primer cop de vista podem observar que és un fenomen que depén exclusivament de una civilització, d’una religió, d’una societat... o d’un moment històric. Podríem afirmar que les oscil·lacions pendulars entre Raó/Fe depenen de l'estadi d’evolució social d’una determinada societat, així com més desenvolupades siguen les societats més inclinades estan a la Raó i menys a la Fe. Això ho podem veure a on i quan es desenvolupen els pensaments filosòfics al llarg de la història i en quines societats apareixen. A l'Edat mitjana, al món àrab es desenvolupa un pensament filosòfic més potent que a Europa, perquè durant el Califat de Bagdad i de Còrdova, les societats són molt més evolucionades que a Europa. El Renaixement es produeix quan la societat europea evoluciona substancialment. I això que només ens limitem a la cultura occidental i islàmica, no mirem la xinesa o l'índia, on segur que observaríem els mateixos moviments pendulars.\nPerò més enllà dels moviments pendulars al llarg de la Història, no podem oblidar que la societat occidental actual és el resultat de totes i cadascuna de les etapes anteriors. I que l’etapa actual té les seves pròpies característiques. Lluís erra, a parer meu, quan afirma\n“El corcó és per tant occidental, per haver abandonat les estructures de pensament pròpies per adoptar-ne d’alienes. A cada poble i visquent amb llibertat li deurien bastar les seues pròpies estructures (o llengües) sense imposicions foranes.”\nErra perquè les estructures de pensament pròpies no són només les de la lògica grecoromana, la cultura judeocristiana forma part de l’estructura, dels fonaments, dels pilars i de la jàssera. La cultura grecoromana ha tingut una importància cabdal, però el pensament grec només va aparéixer cinc segles abans que el cristià, i l’Imperi romà es consolida només 50 anys abans que el naixement del cristianisme. Els pobles gals i germànics, abans de ser conquerits per Roma, no tenien ni la més mínima idea que era l’Organon d’Aristòtil. Els gals tenien els seus druides, els germànics i eslaus tindrien els seus sacerdots també, però dels filòsofs grecs de segur que no sabien res. L'extensió del pensament religiós judeocristià i de la lògica grecoromana, van anar junt de la mà amb l'imperi romà. L’edifici es fa amb tots dos materials.\nAixí doncs, podem concloure que el corcó d’Occident no està per assumir quelcom que és alié, religió semítica, i abandonar el que és propi, lògica grecoromana. El corcó està en el predomini d’una ideologia, que suposadament basada en la Raó i lògica, s’ha tornat dominant, una ideologia que per irreal i il·lògica no ens satisfà. Una ideologia que imposa un model social, polític i econòmic que s’ha tornat, no sols dominant, sinó que és l’únic. El corcó occidental és una lògica il·lògica.\nPublicado por Fem Diblogacions. en 13:23\nEtiquetas: Corcó, cristianisme, cultura jueu-cristiana, Grècia, Islam, lògica, pensamen, Raò, religons semítiques, Roma


El Barça i l’Aston Villa fan oficial el traspàs de Coutinho\nEl club blaugrana i l’equip anglès han arribat a un acord a canvi de 20 milions d’euros\nCoutinho va ser el fitxatge més car de la història del Barça. // EFE\nEl Barça i l’Aston Villa han arribat a un acord per al traspàs de Philippe Coutinho per 20 milions d’euros. En un comunicat de premsa, el club blaugrana ha anunciat que es reserva un 50% de la plusvàlua d’una futura venda del jugador.\nCoutinho, que va ser el fitxatge més car de la història de Barça (160 milions el gener del 2018), ja està jugant aquesta temporada al club de Birmingham, cedit, i li quedava un any més de contracte a Barcelona.\nPhilippe Coutinho va debutar amb la samarreta blaugrana el 25 de gener del 2018 en el partit de tornada de quarts de final de la Copa del Rei contra l’Espanyol. A partir d’aquell dia, el brasiler va anar acumulant participacions, gols i assistències.\nEn el comunicat, el Barça recorda que en la seva darrera temporada al club, la quarta, l’ex 14 i 7 barcelonista es va convertir en centenari blaugrana a Vallecas. Una efemèride que va escriure aquest 2021/22, abans de marxar cedit a l’Aston Villa el passat mes de gener.\nEn total, com a culer, ha sumat 106 partits i ha marcat 26 gols. Al llarg dels seus 106 matxs amb la samarreta del Barça, Coutinho ha obtingut 65 victòries, 24 empats i 15 derrotes.