Notícies :: Família Iwith.org :: Ashekor Internacional i Iwith.org obren convocatòria de ajuts per a la modernización de les ONL’s catalanes\nAshekor Internacional i Iwith.org obren convocatòria de ajuts per a la modernización de les ONL’s catalanes\nLa suma total de les ajudes ascendeix a 60.000 € euros destinats al recolzament en noves tecnologies i al voluntariat\nCol·labores en una associació, fundació o ONG i necessiteu recursos per a donar suport al voluntariat? Voleu treure-li tot el suc a Internet i actualitzar la web de forma fàcil? Aquesta és l'oportunitat que necessitàveu.\nLa Fundació ASHEKOR INTERNACIONAL, amb seu a Catalunya i Argentina, i la Fundació Iwith.org amb seu a Barcelona i Suïssa, al costat de Vilaseca Advocats , donen un cop de mà al voluntariat i a la modernització de les organitzacions.\nConscients de la importància que té Internet per a les organitzacions catalanes que treballen principalment en immigració, infància, tercera edat i minusvàlids , han convocat les beques per a projectes web 2007 que permetran a les ONL’s catalanes accedir al programa Ab•Core de Iwith.org, millorant la gestió de les seves web i la seva presència en internet. Al mateix temps, ha convocat el Premi Voluntariat 2007 dotat amb 39.000 euros destinat premiar les tres millors iniciatives d'aquest àmbit a Catalunya.\nLes bases i els formularis per al premi voluntariat estan disponibles a www.iwith.org i www.ashekor.org. La data límit de presentació de sol·licituds és el 31 de desembre 2007. Les ajudes per a projectes webs, en canvi, es concedeixen mes a mes entre juny i desembre de 2007, pel que és recomanable realitzar les peticions abans del dia 15 de cada mes.\nA Iwith.org podràs trobar les bases i el formulari per a la convocatòria al Projecte Web 2007.\nAshekor Internacional és una organització que va ser creada 1998 i té com finalitat promoure obres benèfiques i humanitàries de qualsevol classe, sense distinció de raça, creences ni religió.\nIwith.org és una organització sense ànim de lucre i la seva missió és ajudar a les organitzacions no lucratives a millorar la seva comunicació i eficàcia mitjançant Internet. Un dels seus programes és Ab•core i busca acostar els serveis Internet (gestió de pàgines web, e-mail, butlletins, comunitats virtuals, etc.) a les organitzacions.\nDes d'aquest programa s'analitzen les necessitats de les entitats sense ànim de lucre el que permet proposar i desenvolupar eines tecnològiques realment adaptades a les característiques pròpies de les organitzacions del Tercer Sector. I el que és més important, les fa partícips del procés, ja que les eines han estat testades prèviament per a assegurar que un usuari sense coneixements tècnics pugui actualitzar la seva web i usar les diferents eines a internet.


LES CASES DE CAMP: L’HORT DEL XURRO – LA VEU D'ALGEMESÍ\nHome/Miscel·lània/LES CASES DE CAMP: L’HORT DEL XURRO\nRECORDS I VIVÈNCIES DE LLUÍS CALPE CERVERA FAN DE FIL CONDUCTOR PER A DESCOBRIR BONA PART DE LA HISTÒRIA D’AQUEST INDRET DEL NOSTRE TERME.\nMentre l’agricultura era la base fonamental de la nostra economia, les casetes de camp es trobaven totes habitades. En el padró municipal del 1.889, d’una població de 7.349 habitants, 319 persones vivien en casetes de camp. El número augmentà considerablement en padrons posteriors. El 1.901, d’una població de 7.990 habitants, ja n’eren 674 els que vivien fora del nucli urbà, i el 1.916 s’arribà a la xifra de 767 d’un total de 12.226.\nLes coses canviaren a partir de la dècada dels 60. L’emigració i la crisi de la taronja, la demanda de ma d’obra per part d’un sector industrial emergent i els llocs de treball que anava generant el sector de serveis foren factors infuents en l’abandó de l’agricultura, sobretot per part de la gent més jove. En aquestes circumstàncies s’inicià un èxode de famílies cap a la ciutat, buscant millors condicions de vida, i les cases de camp, poc a poc, s’anaren abandonant, fins al punt que actualment es troben quasi totes deshabitades. Algunes ja han desaparegut, com és el cas de la casa de la Minyoneta, la de Bruno, la de l’hort de Panous, la de Marzo, la del Notari, la de Cabanes, la dels Frares de baix, la de l’Ensenyança, la de Porrinyes… Altres es troben en situació crítica o a punt de desaparéixer: la del Noviet, la de Folco, la de les Morelles, la dels Capellans, la de l’hort de les Monges… Però encara en queden que, testimonis d’una època d’esplendor, suporten amb certa dignitat –no totes- el pas del temps. Són les més grans, les que tenen més interés arquitectònic, les cases de les grans finques adquirides per gent forastera de la burgesia, senyorets, amb els guanys de les seues indústries. Són les cases dels horts de Làzaro, Fleta, Peña, Regal, Pròsper, Sanz –mas Sanz- Romero i la casa de Igual, popularment coneguda com la casa del Xurro.\nLA CASA FORMAVA PART D’UNA FINCA QUE ARRIBÀ A TINDRE UNA EXTENSIÓ APROXIMADA DE 1.200 FANECADES.\nAls inicis de la dècada dels 80 del segle XIX, Adolfo Igual Vicente, natural de Rubielos de Mora (Terol) i Maria Sanz Pérez, oriunda de Morella (Castelló de la Plana), propietaris de 2 fàbriques tèxtils instal·lades a les referides poblacions, invertiren gran part dels beneficis empresarials en l’adquisició de finques a la Comarca de la Ribera: quatre en varen comprar a Alzira – al Forn de Carrascosa-, una a Carcaixent, una a Alberic i una altra – la més gran- als termes d’Algemesí –majoritàriament- i d’Alginet.\n“La finca del Xurro –comenta Lluís Calpe- es va iniciar comprant unes 100 fanecades a la família Marzo, al terme d’Alginet; la gent major l’anomenava el Pomeral, perquè estava tota plantada de pomeres. Després adquiriren la finca de Brugada. Posteriorment, s’afegiren les finques de Navarro i de Pueyo, plantades de tarongers. Totes les finques tenien la seua casa. La resta eren parcel·les: 20 fanecades d’oliveres i ametlers, 25 de garrofers, altres eren vinyes i terra erma, que es va transformar per al cultiu. Tant les oliveres com els ametlers i els garrofers els arrancaren el 1.936. La finca arribà a tindre 1.200 fanecades, de les quals 300 acabaren sent tarongers i 900 terra campa llogada a llauradors, majoritàriament d’Algemesí i alguns d’Alginet, per al cultiu de cacau i de pèsols”.\nEstava situada al nord-oest del terme, en la partida de Cotes, la zona anomenada la Muntanya, per ser la més alta del poble i pel color rogenc de la seua terra. “La finca –continua Lluís- limitava a l’oest amb la séquia del Rei, des del pont d’Alginet fins al de Tarango –una recta de 1.960 metres-; pel nord, amb el camí de l’Assagador; a l’est, per la séquia de Sollana, el camí Claper i la carretereta de les sénies del Torrater i Maravilla, prosseguint per la séquia i la finca de Viciano fins al camí Algepsers; pel sud, amb el camí Algepsers”.\nLa propietat tenia 2 motors moguts per màquines de vapor, cadascun d’ells amb una xemeneia de més de 25 metres d’alçada. Una situada en la finca adquirida a Marzo, anomenada el motoret del Xurro. Al costat hi havia una casa i una gran bassa –on els joves anàvem a nadar els anys 50 i 60-, alimentada pel motor que treia l’aigua d’un pou des de 25 metres de profunditat. L’altre motor estava prop de la casa principal i arreplegava l’aigua de la séquia del Rei des del ramal de Brugada i omplia 2 basses més. Per al reg de la finca, a banda dels 2 motors hi havia també 6 sènies. Jo n’he conegut funcionant 2 d’elles. El 1.931 les màquines de vapor foren substituides per motors elèctrics, instal·lats per l’empresa Garzz-Ibèrica, de nacionalitat suïsso-alemana. En el muntatge del segon motor, el tècnic, un jove alemà anomenat Karl Tanque, va morir manipulant els cables d’alta tensió. El pobre va ser soterrat al cementeri d’Alginet”.\nPareix ser que la casa del Xurro s’acabà de construir sobre el 1.885 sobre el solar on es trobava la casa de l’antiga finca de Brugada. Els primers masovers que l’habitaren foren Benito Gómez Catalan, nascut el 1.845, i la seua dona, Paula Arcusa Toran, (1.855). Procedien de Nogueruelas (Terol) Tingueren 3 fills: Teodora (1.887), Asunción (1.889) i Daniel (1.894), pare de Danielet, conegut jugador professional de pilota dels anys 40 i 50.\nEl 1.918, la nissaga Benito Arcusa, després de 35 anys servint la família Igual–Sanz, abandonà la finca, que passà a ser administrada pels avis de Lluís Calpe Cervera, procedents de Rubielos de Mora (Terol): Pedro José Cervera Montoliu, (1.870): Rita Edo Pastor (1.872) i els 4 fills: Juan (1.894), Milagros (1.899), Miguel (1.901 i Pedro (1.910). “Quan arribà el meu avi –raona Lluís-, es va trobar amb el llistat dels lloguers de les terres escrit amb els malnoms: Tio Sixto, Calina, Carabassot, Tomaca, Tofolet, Esquena, Tales, Barret, Rastollero, Tombarrotllos, Negre, Trentaquatre, Camals, Pipa, Ferrero, Picanya, Coixo d’Alginet, Taixo, Ventura, Navaixeta, l’Ouero, Roig de la Sapa, Canyamera, Faltriquera, Pulsera, Rata, Fava, Pepiu, Llargo, Tendero, Tramusser, Llanterna, Botija, Bombero, Faenes, Casao, Ratat, Torrater, Rifo, Olla, Sardina, Cabero, Tomo, Marzo, Mora, Mosquit, Mellat, Carletí, Garrofa, Minyo, Blau, Formatgero, Carrana”…\n“El meu avi –i remampren la conversa canviant de tema- era un gran caminador. Solia anar 2 vegades al mes a revisar cada una de les finques que l’amo tenia a la comarca, i a final de mes eren els encarregats els que venien a la casa del Xurro a presentar-li els comptes de l’administració. Quan el meu avi anava a les finques del Forn de Carrascosa – Pedro, Llinares, Potreros i Margantoni-, eixia de la casa encara de nit, amb el seu rosari en les mans, i en arribar a peu al barquet del tio Nel·lo creuava el riu per a poder arribar a les finques. Total 5 hores caminant. Quan acudia a Carcaixent, una hora caminant fins Algemesí, d’allí a Carcaixent en tren, després 4 quilòmetres més a peu fins a la finca. Total quatre hores de marxa. Si anava a la finca d’Alberic, havia de recòrrer 6 km. a peu fins a Alginet, per arribar en tren a Alberic, i d’allí fins a la finca havia d’anar a peu 4 km. més. Total 20 km. de caminada. Quan els amos li proposaven fer el trajecte en cotxe, ell els contestava: “Mientras vendan alpargatas, no necesito ningún coche”. I seguix: “Quan el meu avi arribà a l’hort del Xurro, encara es cobrava el lloguer amb part de la collita. El producte – obligatòriament cacau i pèsols- es media a barcelles. Per arreplegar el producte s’utilitzaven 4 carros. Amb el pas del temps, amo i llogaters acordaren fer el pagament en metàl·lic”. I amb el pas del temps, la casa del Xurro sentí l’absència de 3 membres de la família Cervera-Edo: Pedro, tristament desaparegut durant la guerra en el front de Terol; Juan, que se n’anà a viure a Daroca (Saragossa), i Miguel, practicant i comadró, que tornà a Rubielos de Mora, on un carrer honra la seua memòria. Milagros, però, seguí en el casal. Es va unir en matrimoni amb Bartolomé Calpe Clemente –també de Rubielos de Mora, i tingueren 4 fills: Miquel (1.922), Lluís (1.924), Pere i Miracle (1.926). La nissaga aragonesa acabà arrelant al nostre poble: actualment va ja per la 5ª generació.Compta Lluís que la casa de l’hort del Xurro és una edificació grandíssima. En la part superior hi havia 9 habitacions amb totes les comoditats que una família benestant podia gaudir. L’accés es feia per una escala decorada amb rajolets de Manises amb dibuixos florals. En la part de baix, a la banda esquerra, es trobava la llar en una sala gran, on podien reunir-se 30 persones al voltant del foc. Tot el frontis de la paret de la llar, fins a una altura de 4 metres, estava revestida amb rajolets de Manises de 20×20 cm. amb dibuixos diferents, tots relacionats amb la cuina. El motiu central del mural ceràmic, situat en la part baixa, era un gat contemplant, embadalit, una filera de botifarres i una altra de llonganisses. El conjunt era de gran valor artístic. A mitjans dels anys 50 Maria Aranda Igual i el seu oncle, José Igual Sanz manaren arrancar-lo i se’l dugueren a la casa pairal de Rubielos de Mora. Al costat de la llar estava la cuina i el rebost. Darrere de la cuina estaven les habitacions dels casers. La casa donava a un pati interior de 3 fanecades, el qual comunicava am la quadra, el corral on es recollia el ramat de corders i el graner on s’amagatzemava el cacau i també les garrofes, l’alfals i les cacaueres per al bestiar. Hi havia també una carbonera on es guardava el carbó que alimentava les primitives màquines de vapor.\nDavant de la casa hi havia 3 eucaliptus i un pi pinyoner que encara existix. A la dreta, un sequer de 3 fanecades tot enrejolat. A l’altra banda del camí d’accés a la casa, un idíl·lic jardí amb una pèrgola al mig, a la qual s’arribava a través d’unes arcades de ferro. L’elegant bougainville i l’aromàtic gessamí que s’enfilaven per les arcades i la pèrgola produïen una sensació de frescor els calorosos dies d’estiu. Arran de terra, s’escampava la senzillesa de multitud de violetes. Flors i arbres fruiters: nesprers, pereres, pomeres, cirerers, sorolles i palmeres, vorejaven l’accés a la casa. A la meitat del camí, dos bancs de pedra.\nA inicis dels anys 50 del segle passat la finca es va reparcel·lar i es va vendre. Els propietaris desviaren els diners cap a negocis immobiliaris, econòmicament més profitosos. Només conservaren la casa i 50 fanecades de tarongers. El 1.953 la família Cervera-Edo abandonà la casa del Xurro i se’n vingué a viure al poble. I del poble anà a ocupar-la la última família, la de Manuel Tristante Garcia, Empar Lloret Sellés i els fills: Manolo, Eduardo, Pepe i Maria. El 1.980, aproximadament, es va quedar definitivament deshabitada.\npassat 126 anys des que es va construir aquell noble edifici. El temps s’ha fet notar, sobretot durant els últims anys d’abandó: la incúria es manifesta per tot arreu. Quina llàstima! Lluny queda aquell lloc idìl·lic, testimoni d’una època d’esplendor.\nA Lluís Calpe Cervera, agraïnt-li la lliçó magistral de geografia pràctica, impossible d’oblidar.


Mor la periodista Oksana Baulina en un bombardeig a Kíiv - comunicació21\nMor la periodista Oksana Baulina en un bombardeig a Kíiv\nRedacció|2022-03-25T19:09:14+01:0024 març 2022|Comunicació21\nLa periodista russa Oksana Baulina va morir dimecres a Kíiv quan un míssil de l’exèrcit de Rússia va impactar en el seu cotxe. Baulina treballava per a The Insider (mitjà d’investigació opositor al Kremlin) i es trobava al pàrquing d’un centre comercial del districte de Podolsk de la capital ucraïnesa, on documentava els danys produïts per un bombardeig del passat diumenge.\nEn l’atac va morir un altre civil i dues persones que acompanyaven la periodista van resultar ferides i hospitalitzades, segons el mitjà.\nAbans de The Insider, Oksana Baulina havia treballat com a productora a la Fundació Anticorrupció d’Aleksei Navalni, l’opositor rus que aquesta setmana ha estat condemnat a nou anys de presó.\nQuan la Fundació va ser declarada una “organització extremista” pel Kremlin, Baulina va marxar del país per continuar investigant sobre la corrupció al Govern rus per a The Insider. El mitjà està considerat un “agent estranger” per rebre finançament d’altres països.\nLa llista de professionals de la informació que han mort a Ucraïna des de que Rússia va iniciar la invasió continua augmentant. El 2 de març va morir Ievgueni Sakun, de la cadena Kyiv Live TV, en el bombardeig de la torre de comunicació de Kíiv. El 13 ho va fer el periodista i documentalista estatunidenc Brent Renaud, quan el vehicle on viatjava va ser tirotejat a Irpín. I el dia 15 van morir el reporter gràfic irlandès Pierre Zakrzewski i la periodista ucraïnesa Oleksandra Kuvshinova després que el vehicle en el qual viatjaven va ser tirotejat a Hórenka, als afores de Kíiv.


Dolmens de Vilajuïga | Web oficial de l'Ajuntament de Vilajuïga\nAquest conjunt, datat entre el IV i II mil·leni a.C., presenta un grup molt notable de sepulcres megalítics. La seva proximitat i el fet que es trobin en un mateix paratge geogràfic, fa d’aquest indret una de les més singulars concentracions megalítiques de la comarca. Per arribar-hi cal seguir des de Vilajuïga, durant 1 km aproximadament, la carretera de Sant Pere de Rodes. Abans de passar el pont sobre la riera de Canyelles, cal deixar la carretera i agafar un camí que segueix paral·lel a un torrent. La torrentera i el camí s’endinsen en una raconada que per la banda nord queda limitada pel vessant de la Coma de l’Infern. A la part baixa d’aquest vessant hi ha el dolmen de la Vinya del rei. Des d’aquí cal anar pujant per la carena per trobar els altres megàlits. També es pot fer aquest recorregut a la inversa. Cal, per això, seguir la carretera de Sant Pere de Rodes fins ei punt on la carena de la Coma de 1’Irdem incideix perpendicularment a la carretera. Des d’aquest punt, davallant sempre pel cim de la carena, anirem trobant els megàlits. El primer que trobarem si seguim aquest recorregut serà el dolmen de la Carena.\nDOLMEN DE LA CARENA Es tracta possiblement d’un sepulcre de corredor, amb planta sensiblement rectangular. Té cinc Lloses verticals i una sola de coberta que medeix 2,65 m per 2,30 m. L’entrada està orientada al sud-oest i el material emprat és el gneis, domina pels costats sud, oest i nord.\nDOLMEN CAIGUT I A la mateixa alçada, però a l’altre vessant, es troba aquest megàlit. Té un dels seus costats i la coberta caiguts, però amb els seus elements allí mateix. és un sepulcre de corredor, amb planta trapezoïdal.\nDOLMEN CAIGUT II A poca distància de l’anterior i al mateix vessant, es troba aquest sepulcre de corredor. De tots els megàlits de Coma de l’Infern és el que està més malmès, ja que només resten dempeus una o dues lloses.\nDOLMEN DE LES RUÏNES A l’altre vessant, i a continuació del dolmen de la Carena, trobem aquest megàlit. Era possiblement un sepulcre de corredor. Té sis lloses dempeus i dues de coberta. L°orientació de l’entrada és al sud-oest i el material emprat és el gneis. L’emplaçament és dominant pel sud, oest i nord.\nDOLMEN DE LA TALAIA És de tipus galeria catalana amb planta en forma de V. Conserva cinc lloses verticals i una de coberta que medeix 2,40 m. de llargada per 1,95 m. d’amplada. El sepulcre és orientat al sud-oest i el material emprat és el gneis. La seva situació és dominant vers migdia, ponent i tramuntana.\nDOLMEN DEL GARROLLAR És un sepulcre de corredor, amb caixa rectangular. De tots els megàlits de la Coma de l’Infern és el que ha estat més transformat per a convertir-lo en barraca. Té tres lloses verticals i una sola llosa de 3,6 m. de llargada per 2,7 m. d’amplada per coberta. L’orientació és al sud-oest i el material emprat és el gneis. La seva situació és dominant, però no tant com la dels altres sepulcres.\nDOLMEN DE LA UINYA DEL REI Aquest megàlit és el més gran del terme de Vilajuïga i el seu emplaçament en un fondal en un lloc gens dominant, és excepcional. És un sepulcre del tipus de corredor amb planta trapezoïdal. Cinc grans lloses verticals componen la caixa, i una sola llosa de 4,15 m. de llargada per 2,95 m. d’amplada, la coberta. L’orientació de l’entrada és al sud-oest i el material emprat és el gneis.


Cercador - Ensayos universitarios - 399 Palabras\nPágina principal Ensayos Cercador\nPáginas: 2 (399 palabras) Publicado: 15 de diciembre de 2011\ncercadorQuè és un cercador?\nUn cercador és una pàgina web que ens ajuda a trobar la informació a internet.\nCom funciona un cercador web?\nExisteixen diversos tipus decercadors, però bàsicament tots funcionen de la mateixa manera. En el lloc corresponent, s’ha d’escriure una o més paraules del tema sobre el qual s’està buscant informació i seguidament elcercador mostra totes les pàgines web que contenen aquella/es paraula/es.\nSegons el tipus d'informació que ens presenten, els cercadors poden ser:\n* Temàtics oespecialitzats en alguna tema determinat: Noticies, esports, llibres, música, imatges, jocs...\n* Genèrics: Que troben informació de qualsevol tema.\nPerò també els podem classificar per lamanera com organitzen o busquen la informació:\n* Directori. La informació està organitzada per temes, a partir d'un llistat de matèries generals que pot ser subdividit enmatèries més específiques. Les planes que hi trobem han estat revisades per persones i els recursos que contenen han estat seleccionats tenint en compte la seva qualitat, per això sónapropiats per cercar informació de qualitat sobre un tema.\n* Índex. La informació que ens ofereix el cercador l'ha aconseguida rastrejant tot internet per mitjà d'una menade robots webs anomenats aranyes o "spiders". Per això també se'ls anomena motors de cerca o aranyes. Són molt adequats per a buscar llocs i pàgines específiques.\n* Metabuscadors imultibuscadors. Busquen la informació en diferents cercadors a l'hora.\n* Cercadors de portal. Busquen la informació en la pròpia plana web.\nActualment un dels cercadorsmés utilitzats és el Google. A continuació trobareu un llistat d’enllaços de diferents cercadors i pàgines on parlen de Google i el seu funcionament.\nPER AMPLIAR LA INFORMACIÓ:...


El Palau de la Música Catalana acull ‘En Masse’, l’espectacle de dansa acrobàtica del Circa Contemporary Circus, en col·laboració amb el Festival Grec | Palau de la Música Catalana\nEl Palau de la Música Catalana acull ‘En Masse’, l’espectacle de dansa acrobàtica del Circa Contemporary Circus, en col·laboració amb el Festival Grec\nCirc, música i moviment al servei de composicions d’Stravinsky, Schubert i Klara Lewis\nDemà dimarts i dimecres, 23 i 24 de juliol de 2019, el Palau de la Música Catalana (Sala de Concerts, 20 h), en col·laboració amb el GREC Festival de Barcelona, presenta l’espectacle de dansa acrobàtica En Masse, de la companyia australiana de circ contemporani Circa Contemporary Circus, que dirigeix Yaron Lifschitz.\nEn Masse és un espectacle trepidant, un passeig salvatge i tendre a través de dues visions extremes de la humanitat per mitjà de la dansa acrobàtica, des del llenguatge del circ, i que s’apropa a La consagració de la primavera d’Igor Stravivsky, els lieds dels cicles Viatge d’hivern i El cant del cigne de Franz Schubert i composicions de Klara Lewis.\nSota la direcció visionària de Yaron Lifschitz, els deu acròbates que hi intervenen estaran acompanyats per dos pianistes, Jordi Masó i Miquel Villalba, i el tenor Hans Jorg Mammel, que presentaran la veu de l’esperit i humana de les passions i les emocions. Els membres del Circa mostren els seus cossos poderosos, dels quals emanaran explosions electrificants de fisicitat i poder. En Masse, que es va estrenar el 19 de setembre de 2018 a Brisbane, s’estructura en dues parts: “Endings” (Finals), amb la música de Schubert i Lewis, i “Beginnings” (Inicis), amb la música d’Stravinsky. Anteriorment la companyia australiana va presentar a Barcelona el seu espectacle Opus al Festival Grec el 2013 i al Teatre Lliure el 2018.\nCirca Contemporary Circus és una de les companyies d’arts escèniques més importants del món. Amb seu a Brisbane (Austràlia), des del 2004 recorre el món i acumula actuacions a quaranta països i davant més d’un milió de persones. Les obres del Circa han estat lloades amb ovacions del públic dempeus, crítiques excel·lents i entrades esgotades als sis continents. Circa disposa d’un conjunt d’artistes de circ multidisciplinaris excepcionals, amb presència habitual als principals festivals i sales de Nova York, Londres, Berlín i Mont-real i amb temporades a la Brooklyn Academy of Music, The Barbican Centre, Les Nuits de Fourvière, Chamäleon Theatre i els principals festivals australians.\nYaron Lifschitz, director artístic i director general del Circa, ha dirigit més d’una seixantena de produccions d’òpera, teatre i circ. El seu treball ha estat vist en més de quaranta països d’arreu del món per més d’un milió de persones i ha guanyat nombrosos premis, incloent-hi sis premis Helpmann (els premis d’arts escèniques més importants d’Austràlia) i l’Australia Council Theatre Award. Les seves produccions s’han presentat en grans festivals i sales de tot el món i en tots els principals festivals australians. El seu treball cinematogràfic també va ser seleccionat als festivals de Berlín i Melbourne.


El sindicat francès SUD-Solidaires recolza la vaga del 27 de gener convocada per la CGT – CGTCatalunya\nInici > General > Comunicats > El sindicat francès SUD-Solidaires recolza la vaga del 27 de gener convocada per la CGT\nEl sindicat francès SUD-Solidaires recolza la vaga del 27 de gener convocada per la CGT\nAls companys i companyes de la CGT:\nL’Union Syndicale Solidaires ha tingut coneixement de la vostra crida a la Vaga General el 27 de gener i amb aquest motiu vol deixar testimoni de la seva solidaritat amb aquesta acció.\nRecolzem la vostra lluita perquè és justa: cal ja d'una vegada acabar amb les escandaloses desigualtats, amb l'acumulació cada dia més gran de riquesses en mans d'uns pocs, en tant que la majoria de la població continua essent explotada.\nRecolzem la vostra lluita que és la de tots els treballadors: contra la crisi creada pel sistema capitalista cal que unim les nostres lluites i les nostres resistències per tal de vèncer.\nLes vagues que s'han organitzat a nombrosos punts d'Europa en aquests últims mesos, així com els moviments socials a Tunísia i Algèria, ens mostren que el sindicalisme autònom, combatiu, sense dependències, és una eina útil per als treballadors i necessària per a la seva autoemancipació.\nJunt amb d'altres forces sindicals europees, la Union Syndicale Solidaires va promoure "la Crida de Paris" amb l'objectiu concret de reforçar aquest sinidcalisme internacionalista, sense exclusivitats.\nBenvolguts companys, us desitgem un gran èxit a la vostra vaga del 27-E i quedem a la vostra disposició per a qualsevol iniciativa amb la que hi poguessim contribuir de la nostra banda i, especialment, en tot el que fa referència a les necessàries accions internacionals comunes.


Primera Festa Valor, a la Universitat d’Alacant - La Veu dels Llibres\nPrimera Festa Valor, a la Universitat d’Alacant\nper P. Cano Server\nDissabte, 2 d'octubre de 2021 a les 05:58h\nLa primera Festa Valor s’ha celebrat a la Universitat d’Alacant aquest dijous 30 de setembre. I no és simplement la Festa Valor en singular, sinó la que inicia un seguit de festes que esperem es convertisquen en tradició i costum obligat cada tardor. Seguint l’exemple de les festes Estellés, les festes Valor volen retre també un homenatge a la paraula, en aquest cas en la modalitat de narració oral. D’aquesta manera, si amb les festes dedicades al poeta de Burjassot s’ha aconseguit que la poesia prenga el carrer des del mes de setembre als pobles d’arreu del País Valencià, amb les de l’homenot de Castalla seran rondalles i contes els que es difondran per places i carrers dels nostres pobles.\nNo es podria haver trobat millor indret per a celebrar aquesta primera Nit de Rondalles que la universitat on el Mestre va portar a terme els seus estudis. Ben bé podem considerar que l’esperit de l’escriptor ha tornat a casa per a impulsar des d’ací una celebració de just reconeixement. Un esdeveniment que s’ha portat a terme al campus, a l'amfiteatre de l'Aulari II, coorganitzada per la Càtedra Enric Valor i el Servei de Llengües de la UA. Per a organitzar l’activitat, s’ha comptat també amb la col·laboració del Voluntariat lingüístic, del Departament de Filologia Catalana i de l’ISIC-IVITRA.\nXimo Caturla / L'amor de les Tres Taronges\nLa importància que aquest acte ha suposat per a la seu que ha acollit aquesta primera edició s’ha mostrat amb la presència de càrrecs, professorat, alumnat i, fins i tot, la rectora, qui va ser l’encarregada de la inauguració oficial. Amparo Navarro va tindre l’encert de començar el seu parlament just citant una altra figura exemplar de la nostra etnopoètica, Bernat Capó. A través de la memòria del costumista benisser, reivindicava la memòria del rondallaire castallut i esmentava les injustícies que va haver de patir per salvar-nos els mots i retornar-nos el nom de cada cosa. Allà, al cel de les paraules, hi deuen vigilar junts perquè no els oblidem.\nPerò la Festa Valor. Nit de rondalles no pretén ser un acte institucional, la festa de la narració oral porta ja des del primer moment en la seua essència l’esperit lúdic d’un acte popular. És per això que, en aquesta edició de luxe van participar autors, actors i rondallaires del prestigi i renom de Joaquim Gonzàlez Caturla, Emma Lobo, Almudena Francés i Xavi Castillo.\nEra obligat en una festa dedicada a la rondalla al cor de l’Alacantí que no poguera faltar Joaquim González Caturla. No debades, l’escriptor va fer la seua entrada al món de la literatura amb dos reculls d’antologia rondallística: Rondalles de l'Alacantí (1985) i Rondalles del Baix Vinalopó (1987). L’èxit de les obres, elaborades amb un llenguatge acurat que reflecteix la parla del seu poble, han fet que se’l compare sovint amb el mestre Valor. Des dels seus escrits, ha donat a conéixer l’etnopoètica del sud i ha esdevingut digne deixeble de l’home del barret; motiu pel qual en la Primera Festa Valor ha esdevingut referent imprescindible. Va ser ell qui va obrir el torn de la fantasia amb la narració de «L’amor de les tres taronges» i la rondalla que ha embolcat per sempre més de misteri el safareig de la vila de Penàguila, «I queixalets també!»\nEmma Lobo / El gegant del Romaní\nHi ha persones que saben escriure històries i n’hi ha d’altres que saben contar-les. Amb l’actriu Emma Lobo, la vetlada va engegar la part més desenfadada. Contadora d’històries i materialitzadora d’idees, aquesta comunicadora creu en el poder de la paraula i tot allò que amb ella pot transmetre. Tal com ella mateixa es descriu, creu profundament en el monòleg i l’empra com a eina de treball per a l’animació lectora en escoles o biblioteques. De la seua veu, vam poder experimentar noves emocions amb la rondalla «El gegant de romaní». Una versió particular que ens va mantindre alerta amb pujades i baixades tan pronunciades com aquelles escales a través de les quals s’arribava al castell del gegant.\nPerò aquest aplec de la rondalla a boqueta nit de dijous no haguera estat complet si no haguérem viscut el plaer d’escoltar la narradora per excel·lència, Almudena Francés. La dona que fa renàixer els contes ens va fer gaudir d’una rondalla renovada per la transformació que només la seua màgia sap executar. Les festes Valor són un desig d’honrar el mestre, ja ho hem dit, però també de difondre qualsevol tipus de relat que ha originat la nostra tradició. Així, la seua elecció va estar dedicada al mestre Caturla amb una contalla marinera del poble de Santa Pola. Qualsevol història en boca d’Almudena Francés esdevé un regal, com ho va ser aquesta magistral interpretació d’«Els enganys de les dones».\nAlmudena Francés / Els enganys de les dones\nI, ja se sap, els valencians sempre acabem les festes amb traca final. Eixa és la sensació amb què els dos-cents assistents a l’acte van eixir. Mai una rondalla de Valor havia propiciat un fart de riure com el que es va patir escoltant-la en versió Xavi Castillo. Un «dimoni fumador» on s’intercalaven tota mena de motius humorístics, records personals dotats d’un to molt peculiar i aquell punt irreverent propi. La seua capacitat de realitzar una lectura d’una rondalla popular amb un toc satíric li confereix eixe do de convertir-ho tot en una mica més humà i, alhora, de provocar el riure sense mesura. Lectura que fa possible la reinvenció d’un dimoni pocatraça i una renovada figura del tio Porra. En definitiva, una interpretació d’una rondalla Valor que a cada moment pot capgirar o reconduir l’argument cap a camins imprevisibles.\nI al mig de totes aquestes veus, o, més ben dit, com la primera veu que va anunciar aquesta Festa, el polifacètic professor de la Universitat d’Alacant, escriptor, dinamitzador cultural i home de Valor, Joan Borja. En les seues intervencions, on donava pas a cadascun dels convidats, també va recordar la figura del Mestre rondallaire. L’home que assegura que l’ànima és feta de paraules coneix molt de prop la figura d’Enric Valor, personatge sobre el qual té un llibre de memòries dictat pels records del fill. Un coneixement que li va permetre citar paraules textuals i moments diversos de la vida de l’autor des de diferents vessants, la lluita per mantindre la llengua, el temps de presó... el testimoni i herència del mestre Valor es mantenen ferms i perdurables pels guardians de la memòria de la paraula.\nBen cert que el Sr. Enric n’haguera estat orgullós de tot el ventall de possibilitats escèniques que el seu treball inspira. Més que una festa, un sarau de l’oralitat al qual es va unir el suport d’institucions culturals amb presència a Alacant com són l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana, Institut d’Estudis Catalans, La Cívica —Escola valenciana— o Acció Cultural del País Valencià.\nNo es pot oblidar però, el Casal Popular cabdal a la ciutat d’Alacant que també s’hi va unir a la festa, el Tio Cuc. En la revista que va inspirar el nom del casal, Enric Valor va fer de col·laborador i hi va impulsar l’ortografia de l’Institut d’Estudis Catalans. Com amb una d’aquelles sentències que ha quedat en boca del poble, si encara existira avui, la Primera Festa Valor haguera eixit en el Tio Cuc.\nXavi Castillo / El dimoni fumador\nCom se sol dir, açò és només el principi del que vindrà. Es preveu que a partir d'aquesta primera Festa n'hi puga haver successives celebracions. Fet i fet, ja hi ha programada la Festa Valor de València (al Museu Valencià d'Etnologia, el 15 d’octubre), la de Castalla (el 23 d'octubre, a la plaça de l'Ajuntament) i la de la Romana (el 30 d'octubre).\nI és que, d’històries per a contar, el Mestre castallut en va deixar un món. En aquesta arrencada ja hem pogut comprovar com de variades poden ser les formes per a fer reviscolar tots els personatges coberts per la pols del temps. Com diria Dani Miquel: «recordem Enric Valor, escriptor fill de Castalla, lingüista i narrador que va fer de la rondalla el seu més valuós tresor». Eixa és la idea, no només per a professionals ni per a infants, no deixar perdre els tresors i en poc temps fer tornar als nostres carrers les animetes, Peret, Joan Ratot, el mig pollastre, Nabet, l’Esclafamuntanyes...\nAlmudena Francés, Xavi Castillo i Emma Lobo\nJosep Igual o la coherència intel·lectual\nEl més venuts a la llibreria Pynchon & Co, Alacant\nTeresa Colom i ‘El cementiri de les matrioixques’\nRetrats: Aurora Bertrana, la memòria continua...\nAmb Tània Muñoz, parlem de Conta’M, Festival de contes del Maestrat


L’Agència Balear de l’Aigua i WWF estudien mesures per potenciar les llacunes de les depuradores com a refugi de biodiversitat – Portal de l'Agència Balear de l'Aigua i la Qualitat Ambiental\nLes tasques duraran sis mesos i se centren en 24 EDAR de les Illes Balears\nEl secretari general de l’Agència Balear de l’Aigua, Juan Calvo, i representants de l’entitat conservacionista WWF han visitat, aquest divendres, les instal·lacions de l’Estació de Depuració d’Aigües Residuals (EDAR) de Santa Eugènia, una de les 24 EDAR gestionades per l’Agència a les Illes Balears que està sent objecte d’estudi per a potenciar-ne la capacitat d’acollir més biodiversitat.\nL’Agència ha encarregat aquest estudi a WWF, entitat de solvència contrastada en la inventarització i gestió de zones humides, per a posar en valor el potencial de les depuradores com a punts importants per a la fauna i flora silvestres. L’entitat analitzarà 20 EDAR de Mallorca, 3 de Menorca i una d’Eivissa.\nEl principal objectiu del treball es proposar mesures per a augmentar la capacitat d’acollida per a la biodiversitat de les llacunes associades a les EDAR aprofitant-ne així el potencial per a la difusió i gaudi de la natura sempre que sigui compatible amb les funcions de depuració i amb la seguretat de les instal·lacions.\nA banda d’aquest anàlisi es dissenyarà un programa de seguiment de la biodiversitat de les 24 EDAR que, sempre que sigui possible, comptarà amb el suport de sistemes de ciència ciutadana. L’anàlisi tindrà en compte les dades obtingudes a les instal·lacions, entrevistes amb el personal que hi fa feina i la opinió de naturalistes i associacions de conservació de cada illa.\nAmb aquest encàrrec, l’Agència Balear de l’Aigua respon a les observacions fetes per WWF a l’Inventari de zones humides de les Illes Balears realitzat per l’organització en el període 2016-17. L’informe detectà 358 zones humides i estanys a l’arxipèlag i assenyalava que una de les necessitats detectades durant el desenvolupament d’aquesta tasca era millorar la capacitat de càrrega per a la biodiversitat a zones artificials com basses de rec, estanys de camps de golf i depuradores.


Carbó vegetal - Idària - Jugar amb foc\nA Idària (Llagostera, Gironès) apaguen incendis abans que apareguin les flames, donen vida al territori i futur a les persones.\nMarc Ojosnegros, director de producció i soci d’aquesta cooperativa d’inserció laboral, ens explica què és Idària, la seva contribució en la gestió forestal i un dels seus projectes estrella: la producció de carbó vegetal a través de l’actualització del carboneig, tècnica ancestral del món rural.\nCrear nous llocs de treball per a persones en risc d’exclusió social en el marc de l’economia verda, acostar els productes del bosc al cistell de les persones com a tret diferencial, aplicar el concepte d’economia circular de manera que resolgui un conjunt de necessitats econòmiques, socials i ambientals és l’essència d’aquesta cooperativa.\nEls hem visitat en el marc de l’exposició “Jugar amb foc” que acollim al Museu de la Vida Rural i que és el punt de partida per a la reflexió al voltant de la nostra relació amb el foc, amb els boscos i amb la natura. Aquesta peça audiovisual forma part d’una sèrie en la que diferents persones ens expliquen iniciatives i esdeveniments vinculats a la temàtica de l’exposició i que ens ajuden a entendre la nostra relació amb el foc i el món rural, evidenciant que la sostenibilitat passa per fer un canvi cultural.


Residencia San Marius en calle Travessera de Gracia, Barcelona | San Marius, residències de estudiants a Barcelona\nUn altre tipus d'allotjament\nResidencia San Marius en calle Travessera de Gracia, Barcelona\nHome / Preus i reserves / Residencia San Marius en calle Travessera de Gracia, Barcelona\nResidents a Espanya: Per fer la reserva és necessari el pagament de 200 euros de matrícula, 100 euros de dipòsit (es retorna al marxar, no es descompta de l'últim mes).\nResidents fora d'Espanya: Per fer la reserva és necessari el pagament de 200 euros de matrícula, 100 euros de dipòsit (es retorna al marxar, no es descompta de l'últim mes) i la quota de l'últim mes d'estada per avançat.\nPreu habitació doble per persona\nEstades de 7 mesos o més (curs)\n560€ per mes\nEstades de 4 a 6 mesos\n610€ per mes\nEstades de 1 a 3 mesos\n670€ per mes\nPreu habitació individual\n780€ per mes\n830€ per mes\n880€ per mes.\nEl servei de sopars es un servei opcional de dilluns a divendres y té un cost adicional de- 155€/mes IVA inclòs\nAquests preus no inclouen l'IVA (10%).\nAquestes preus inclouen\nUTILIZACIÓ de la cuina. Horario de dilluns a divendres fins a les 16:00h. Dissabtes i Diumenges fins a les 23:00h.\nCONSUMS (aigua, gas, llum, calefacció).\nINTERNET a totes les habitacions i sales 24h gratuït.\nNETEJA de l'habitació 3 cops per setmana.\nLLENÇOLS. Canvi de llençols una vegada per setmana.\nTV amb canal satèl·lit.\nNEVERA a l'habitació.\nRentar i assecar 5 quilos de roba - 6 euros per rentada\nPer donar per confirmada una reserva, cal que vingui acompanyada del justificant de l'ingrés de reserva de plaça feta en el compte bancari a nom de Residències Sant Marius SL\nPer obtenir les dades bancàries demani'ls per email.\nEl justificant de reserva, no garanteix la plaça sense haver estat prèviament acceptada per la residència.\nAquelles sol·licituds que no puguin ser ateses passaran a la llista d'espera.\nSi atorgada la plaça, aquesta fos rebutjada per l'interessat, perdria l'esmentat import.\nL'allotjament de curs acadèmic en termes generals va des dels mesos de setembre o octubre al 23 de juny de l'any següent.\nL'ingrés a la residència qualsevol dia de la primera quinzena es considera a efectes de facturació com a mes complet. L'ingrés qualsevol dia de la segona quinzena es considerés a efectes de facturació com de mig mes.\nLes estades de major durada tindran prioritat sobre les de menor durada. Aquesta clàusula podrà ser aplicada en qualsevol cas inclosos els retards per tardança en concessió de visats. En aquest supòsit serà retornada la totalitat de la reserva.\nEl pagament de cada mensualitat serà efectuat l'1 al 5 de cada mes. Transcorregut aquesta data, es farà un recàrrec de 3 euros diaris per cada dia de retard.\nEl recàrrec serà descomptat de la fiança. Les places en termes generals, podran ser ocupades a partir de les 15h del dia d'arribada i hauran de ser desallotjades abans de les 11 del matí del dia següent a la finalització del contracte.\nResidències Sant Marius, amb l'experiència de més de 15 anys oferint allotjament a estudiants a Barcelona\n3ª Edició de la famosa Regata Barcelona World Race


Demanen reobrir el cas per la mort d’un manter durant una operació policial a Salou el 2015 | Notícies / Noticias Tarragona diari digital Tarragona21\nIbrahima Sylla i l’advocat Ramon Setó en roda de premsa a Tarragona, amb una pancarta per demanar la reobertura del cas. Foto: Roger Segura\nLa família de Mor Sylla, l’home senegalès que va morir l’agost del 2015 a Salou durant una operació policial contra el top manta, ha demanat al jutjat d’instrucció número 4 de Tarragona que reobri el cas per la via penal.\nEl seu advocat, Ramon Setó, ha explicat que la petició es basa en les contradiccions existents sobre l’hora d’inici de la intervenció dels Mossos d’Esquadra. L’escrit, que es va presentar dimarts, relata que l’ordre judicial autoritzava l’entrada al pis de Salou a partir de les sis del matí. Fins ara els agents que han declarat en el procés judicial han dit que van intervenir a aquesta hora, però segons ha revelat l’advocat el cap del dispositiu va admetre al maig al TSJC -on es porta a terme un procés contenciós paral·lel per la via administrativa- que la intervenció es va produir abans, pels volts de les cinc.\nPer contra, el germà de l’home, Ibrahima Sylla, sospita que sí que hi va haver una interacció directa entre els Mossos i Mor Sylla. “Es trobava resant al balcó i es pensaven que estaria tothom dormint. Va ser una intervenció desproporcionada i dolentíssima. Van mobilitzar tretze agents per entrar en un pis de 40 metres quadrats, com si anessin a buscar terroristes o a una organització criminal”, ha lamentat.\n22/11/2019 El jurat popular declara culpable d’homicidi amb dol eventual l’autor confés de la mort d’una dona Salou


La «fucking» Setmana Tràgica | NacióDigital\nLa «fucking» Setmana Tràgica\n«Joves de menys de 25 anys estan demostrant que estan més preparats del que ho havíem estat mai nosaltres»\nper Gina Driéguez , 20 d'octubre de 2019 a les 16:15 |\nJoves manifestants durant aquesta setmana de mobilitzacions | Martí Urgell\nDilluns va sortir la sentència que condemna els líders independentistes a penes de presó de 9 a 13 anys. Aquell dilluns van començar les manifestacions i la tensió als carrers. Cada dia que ha passat la gestió política i emocional ha anat a pitjor i les accions del carrer han anat a més.\nEl primer dia molta gent comparava les imatges de Barcelona amb les imatges de la Barcelona de 1909. Els fets que van tenir lloc entre el juliol i l'agost, tant a Barcelona com a altres ciutats de Catalunya, se'ls anomena la Setmana Tràgica. El govern d'Antonio Maura va enviar tropes de reserva al Marroc, pares de família de les classes obreres, per combatre les revoltes de la capital catalana. Van ser aquestes classes les que es van aixecar contra el poder polític, civil i religiós del moment.\nEl que poca gent sap és que els anarquistes van anomenar aquells fets com "la Setmana Lluminosa" en referència a la crema constant d'esglésies i convents però va ser el nom de Setmana Tràgica, nom atorgat per la burgesia del moment, el que va passar a la història. Trobo que té certa gràcia i em pregunto com es coneixerà en el futur aquesta tardor del 2019 i el què es diria d'ella si no tinguéssim per exemple, xarxes socials.\nCada dia que passava pensava sobre què aniria el meu article aquesta setmana. Em sentia incapaç d'escriure sobre banalitats, em sentia incapaç d'escriure sobre el dia a dia però també que em sentia incapaç d'analitzar la situació als carrers de Barcelona de la manera que es mereix i amb la profunditat necessària per a la situació. Qui ho fa extremadament bé és l'Albert Lloreta en aquest vídeo i no sóc capaç de fer-ho millor del que ho faig ell.\nLa gent que està protagonitzant els aldarulls aquesta nit són joves, extremadament joves. Ja no és la generació millenial, és la generació Z. Joves de menys de 25 anys estan demostrant que estan més preparats del que ho havíem estat mai nosaltres. S'organitzen ràpidament, de manera eficaç dins el caos, no s'informen amb els mitjans tradicionals sinó a través de les xarxes i són conscients que avui en dia, els seus telèfons són una de les armes amb més valor, sent capaços de transmetre la informació de manera més ràpida i eficaç.\nSón joves que s'han convertit en adults en un món digital i obert, que coneixen tècniques antirrepresives perquè ho hauran vist a internet (ho suposo) i que ràpidament aprenen com protegir-se de les pilotes de goma, dels gasos lacrimògens i de qualsevol altra qüestió que es poden trobar al davant en qüestió de segons.\nAlguns periodistes que passen les nits entre trinxeres expliquen el que veuen i viuen i responen de manera contundent les afirmacions de Miquel Buch, el qual afirmava de manera categòrica (i desinformada) que els joves, aquests joves, no són independentistes. Doncs clar que són independentistes Miquel, aquests joves independentistes estan responent a la vostra mala gestió política. Aquests joves se senten frustrats.\nEns explica el periodista Javi Muñoz aquests joves són els que senten que després d'anys de manifestacions impol·lutes i de confiar en promeses grandiloqüents "ni Europa ens mirava ni ho teníem a tocar".\nTampoc m'estranya d'una generació polititzada amb l'1 d'octubre, la qual va viure i veure la violència i el pànic a la gent del seu voltant converteixi aquesta frustració en ràbia i se senten legitimats com mai per defensar-se i actuar amb tota la contundència possible i sense por. A la meva generació molts ens vam polititzar amb el 15-M i encara estem aprenent a gestionar la decepció.\nQuan tot això acabi, caldrà veure qui i com gestiona el caos creat perquè la ferida emocional no es faci encara més gran. Com a militant de la no-violència no tinc cap fetitxisme que em porti a justificar l'acció de carrer, però com a ciutadana lliure res em porta a no ser capaç de condemnar la violència policial.\nPerquè podem anar repetint que som gent de pau, però no podem demanar als nostres joves que es deixin atonyinar per guanyar el relat de la no-violència. No els hi pots demanar. Perquè és això Espanya, teníeu dos activistes capaços d'enviar als joves a dormir i els heu fotut a la presó. Sou uns genis.\nPolítica, sentència, Barcelona, sexe postureig i reggaeton\nPer Anònim el 24 d'octubre de 2019 a les 07:06\nNomes teniem dos liders que fessin anar a dormir a la gent! !


Política de privacitat de newsletters | Hotel Peralada\nPer la subscripció al nostre butlletí, prestant el vostre consentiment mitjançant el botó “Subscriure-m'hi”, totes les societats de la divisió de joc i oci de Grup Peralada, identificades a continuació, tractaran les vostres dades conjuntament, i totes són corresponsables del seu tractament:\nHotel Peralada Wine Spa y Golf, S.L.\nGran Casino de Barcelona, SLU\nCasino Castell de Peralada, SLU\nCasino Tarragona, SLU\nCasino Barcelona Interactiu, SAU\nCasino Barcelona Sports Betting, SLU\nLes dades es tractaran amb la finalitat de enviar-vos butlletins informatius de la divisió d'oci i entreteniment de Grup Peralada, que podran incloure novetats d'hotel, servei de spa i gastronomia, de l'activitat de golf o de les nostres sales de joc, tornejos, promocions o concursos i informació sobre esdeveniments, així com de qualsevol altra activitat que les societats responsables considerin d'interès per als usuaris subscrits.\nPer poder oferir-vos un servei millor, podrem elaborar un perfil segons els criteris següents: preferències seleccionades en el moment de la subscripció, obertura de butlletins o continguts a què s'ha accedit.\nSegons el que s'ha dit, podrem personalitzar els continguts que us enviem, informar-vos d'aquells esdeveniments que més s'adeqüin als vostres interessos, oferir-vos ofertes més adequades a la vostra activitat i preferències i, en general, oferir-vos comunicacions personalitzades de més qualitat.\nAquestes decisions automatitzades es basen en els criteris definits conjuntament per les empreses responsables del butlletí, i no en algoritmes amb capacitat de prendre decisions que tinguin efectes jurídics sobre els membres, ni que els afectin de manera similar.\nNo oferim comunicacions que no siguin segmentades mitjançant el procediment anterior, ja que considerem que és d'interès tant de les societats responsables del butlletí com de l'usuari enviar o rebre informació o oferir qualsevol altre contingut que sigui especialment rellevant. A més, segmentar no altera el nombre de comunicacions que es reben, sinó només el contingut, amb la finalitat de millorar la qualitat del servei prestat.\nCOMUNICACIÓ DE DADES I TRANSFERÈNCIES INTERNACIONALS\nLes vostres dades no se cediran, vendran, llogaran ni posaran a disposició de cap altra manera a cap tercer, excepte a aquells proveïdors de serveis de les societats responsables del butlletí (com, per exemple, de l'enviament), però en cap cas tracten les dades per a les seves pròpies finalitats.\nPer a l'enviament del butlletí, les vostres dades no es tracten fora de la Unió Europea o l'Espai Econòmic Europeu (UE i EEE, respectivament). Si aquesta situació canviés en qualsevol moment, les societats responsables del butlletí es comprometen a prendre les mesures oportunes per fer la transferència conforme al que s'ha establert a la normativa aplicable en cada moment i a garantir la seguretat i confidencialitat de les vostres dades personals.\nDURADA DEL TRACTAMENT I CONSERVACIÓ DE LA INFORMACIÓ\nTotes les dades que ens proporcioneu o que, mitjançant la prestació dels serveis associats, puguem deduir es tractaran mentre mantingueu la subscripció al butlletí.\nUn cop cancel·leu la subscripció, les vostres dades s'anonimitzaran degudament amb finalitats estadístiques o d'estudi de mercat, sempre que sigui possible, o es bloquejaran degudament per complir qualsevol obligació legal, així com, si s'escau, per fer front a qualsevol reclamació fins al termini de prescripció.\nEn qualsevol moment podreu oposar-vos a qualsevol dels tractaments indicats anteriorment. Tingueu en compte, tanmateix, que oposar-se a determinats tractaments pot comportar necessàriament que deixeu de rebre el nostre butlletí.\nAixí mateix, podreu exercir els vostres drets d'accés, rectificació, supressió, limitació o portabilitat mitjançant comunicació posant-vos en contacte amb nosaltres a l'adreça postal carrer Pere II de Montcada, 1, 08034 de Barcelona amb la referència de “privacitat” o bé per correu electrònic a privacidad@grupperalada.com.\nSi teniu qualsevol dubte o pregunta sobre la manera en què tractem les vostres dades personals, o considereu que hi ha hagut un incompliment de la present política de privacitat o de la normativa vigent, podeu posar-vos en contacte amb el nostre delegat de protecció de dades a l'adreça de correu electrònic dpo@grupperalada.com o per correu postal a carrer Pere II de Montcada, 1, 08034 de Barcelona amb la referència “DPO”.\nAddicionalment, podreu interposar reclamació davant de l'autoritat de control competent si considereu que les vostres dades s'han tractat contravenint la present política de privacitat o qualsevol altra normativa vigent relacionada.


Diàleg intercultural a través de la percussió | Espai Jove La Bàscula | Equipament juvenil de Barcelona\n‘Percussió i interculturalitat’ és un projecte comunitari que es desenvolupa de febrer a maig a les instal·lacions de l’Espai Jove La Bàscula. Hi participen un grup d’alumnes de 4t d’ESO de l’INS Montjuïc guiats per Brincadeira, companyia de batucada resident a La Bàscula.\nEl projecte treballa l’aprenentatge a la percussió de la batucada i la interculturalitat, amb sessions específiques amb altres músics. Es conviden artistes de diferents procedències que aporten melodies i ritmes que posteriorment s’integraran en la peça final.\nEn aquesta edició del projecte tenen lloc tres trobades amb artistes de diferents orígens que permeten experimentar la fusió amb els isntruments percutius típics de la batucada amb ritmes i estils musicals diversos:\nRumba catalana amb Sam de la Cera apropa els ritmes típics de la rumba, com el ventilador i curiositats de la cultura gitana\nMúsica àrab amb l’Ahmed Lamlik, Mourad Kasmi i Amine Fartoute , que ens mostren instruments típics i aporten melodies. A més, es compta també amb la presència de dos joves artistes de l’Equipament Integral Zona Franca: Oualid i Abdennasser, que han composat dos cançons expressament per a l’ocasió. Acompanyats per dos dels seus educadors, Carlos i Paco, ens han explicat també la particularitat d’alguns sons i melodies típiques del seus orígens berbers.\nCumbia amb Sebas d’ Integrasons i Felipe expliquen instruments típics i també, ritmes orignaris de la cumbia colombiana\nEl projecte crea un espai de diàleg i interacció entre cultures a través de la percussió. La proposta, que compta amb el suport del Pla de Barris de La Marina, s’emmarca en la relació de projectes de l’Espai Jove La Bàscula en col·laboració amb els instituts del territori.\nbatudaca pràctica antiracisme innovació intercultural teixit diàleg acció art interculturalitat projecte comunitat instituts percussió creació la marina adolescents barri joves


Publicado por: 3x4.info en El Maestrat, Plàncton. El Bloc de Josep Igual 10 abril, 2018\t0 2,674 Visitas\nDimarts, 3 d’abril.\nDespertador a les set. Dormida irregular. Potser el cafè del sopar a deshora d’anit em va afectar. També cabòries, que resulten resolutives en alguns detalls descordats. El coixí és un assessor magnànim.\nTramesa aquesta col·laboració. Poso la ràdio de l’actualitat. L’estat busca violències per justificar el relat de la rebel·lió en qualsevol detall del sobiranisme ciutadà actiu –d’arrel pacifista. Accions que en altres protestes no eren res, ara és miren amb lupa inquisitiva. La possibilitat de que l’estat s’assega en una taula de negociació es va esfumant. No és aqueix el seu pla.\nAbandono les ones hertzianes cremants. Apareix Bill Evans a la gramola –molt millor companyia. Desdejuni amb un tall de la pizza que em sobrà anit –i un cafè. Sospeso en quin bancal de textos posar-me, però no en trec l’aigua clara. Espessor per la dormida poc fonda. M’estiro com un gat acollint l’acaronada del sol tímid, al pati, em miro la sedosa florida de lliris blaus. Finalment, a les dotze, reemprenc escriptura i reescriptura. Miro poemes inèdits per al llibre d’homenatge a Pérez Montaner (un reconeixement d’alta justícia). També donant-hi voltes a l’afer de la ponència sobre literatura que he de lliurar al maig (i llegir a Sant Mateu a l’agost).\nFideuada –del rebost de les sobres- i dues carxofes per dinar. Embolics i maldecaps vinguts de l’exterior. Hi ha cada impresentable pocavergonya, a la zona, que costa de creure com no se n’ha anat tot en orris de fa temps. Tot i que potser ja se n’ha anat en orris i fingim reparacions possibles.\nEl mateix programa en les vespertines. Certa desgana, l’astènia primaveral, les goteres de la disciplina. Llegint per les lianes de la boscúria enxarxada (trols, follets bonjans, granotes parlants, fades neohipis…)\nBull blanc i pa amb tomàquet per sopar. Mirat l’espai de Graset (“Més 3/24”). Llegint en portuguès – Torga- fins al son. Torga és una ginebra seca que m’ordena i desinfecta.\nL’abril és el mes més cruel, fa sorgir\nT.S. Eliot. (“La terra erma”).\n(A tall de currículum o aval)\nDeixà, al despatxet de recursos humans de la cadena de supermercats, una partitura de les “Variacions Golgberg” a tall de currículum o aval. El peix bullit encorbatat que l’atengué sense ni mirar-lo li va dir que “ya le llamaremos, gracias”.\nDimecres, 4 d’abril de 2018.\nLa seguida d’habitud. Poso la ràdio, però la trec als pocs minuts. L’estat aplica la plantilla basca (de quan les bombes) a Catalunya i va portant la situació a mimetismes balcànics. També va imposant –via diplomàtica- el relat de que les mobilitzacions ciutadanes d’arrel pacifista procuren la violència permanent als carrers. Els partits unionistes es presten a fer bullir l’olla. El PSOE-PSC s’hi afegeix activament o per omissió. Els mitjans arrenglerats amplifiquen i falsifiquen, i la judicatura implicada remata. La fiscalia alemanya pareix que compra, per tràmit formal, les construccions ficcionades del jutge del Suprem, ja vorem quina en passa amb el president Carles Puigdemont. La reculada és bèstia. Drets fonamentals vulnerats continuadament. L’estat de dret pinta en pur miratge oscil·lant. La Constitució, que tant invoquen, és poc menys que paper mullat. El republicà granadí Antonio García-Trevijano s’escarrassava a denunciar que en realitat, amb el règim del 78, no hem tingut ni un minut de veritable llibertat democràtica, i el posaven a les potes dels cavalls els pregoners del moll de l’estatus fosc que fa i desfà. Les evidències li van donant la raó.\nSolet ferm i atzur intens sobre el pati que ens pertoca. Cafè, cigarrets, cal·ligrafia lenta. Els succedanis que ens fan de felicitat o benestar. De dos quarts de vuit a les onze és el segment on em fa l’efecte que el rejoc mental presenta el compàs més ampli. Horari de madureses, cal suposar. Lluny queden les nits en blanc escrivint, amb els horaris capgirats. Ara ja sabem que a les dues de la matinada no ens trasbalsarà cap prodigi enlluernant; que ja és saber alguna cosa. Només anem tard a dormir si hi ha un contracte de músic que ens compromet. Potser dormir prou i bé és la clau per poder anar tirant bé. Els pobres necessitem una miqueta de salut per seguir autoexplotant-nos per passar casa.\nDinat tard, per gestions diverses. Seguit el butlletí de notícies en aranès (els occitanismes pervivents, amb penes i treballs). Sesta tranquil·la. Llegint i prenent alguna nota. Un lector d’aquest quadern em fa saber que ha descobert Paul Léataud per un comentari de la setmana passada. El cantautor terrassenc Miquel Pujadó m’envia uns versos del seu padrí Brassens sobre el “clochard” que, d’una manera molt particular, no deixava de ser un dandi. Els versos de Brassens fan: “Gloire au flic qui barrait le passage aux autos pour laisser traverser les chats de Léautaud”. Divertiments i llepolies de la tribu connectada. Guspires en la verda foguera de la tarda.\nMirat el partit del Barça contra la Roma. Un partit estrany. El Barça no acaba de girar redó. Imprecís, espès, com cansat. El millor, el resultat (tres gols d’avantatge per a la visita romana). Pa amb tomàquet i pernil per sopar. Llegint després fins al son.\nEra un dels més actius en la burla, el menyspreu i l’escarni sobre els qui començàvem a escriure. Aplicava els seu propi complex d’inferioritat sobre aquells veïns que creia que gosaven eixir-se’n del guió de la mitjania grisenca. Però un dia va adonar-se’n que ens consideraven i premiaven enllà dels peirons de terme municipal i va aproximar-se a vore si podia treure’n alguna cosa. Com que vam passar del seu fariseisme descarat –poques capacitats teatrals- el vam engegar a prendre vent. Des de llavors que pregona que som uns impresentables i uns creguts i bla, bla, bla…\nEl que més els agrada del llenguatge –fonament que ens fa el que som, humans- és pervertir-lo.\nQuan obediència canta, llibertat de voluntat plora.\nMai no he estat atacat políticament pels meus llibres sinó pel que dic a les entrevistes o pels assajos polítics. Això és així, principalment, perquè els que m’ataquen per motius polítics, no llegeixen llibres.\nI es pensen que perquè portes un dietari, i en publiques algun, només fas que parlar de tu mateix. Ni que fos així, tenim tot el dret en provar de desxifrar el desconegut més pròxim i la lectura de la vida que en fa. La vida és una lectura del jo, escrigué Michelet. El senyor de Montaigne ens donà l’universal permís per, tot mirant-nos el melic, acabar parlant de pont de Brooklyn o de la processionària dels amats pins de la Tinença.\nDinava tots els dies en el mateix restaurant econòmic. Li donaven sempre la pitjor taula. El servien tard i malament. Les rialletes dels cambrers entre ells li feien comprendre que se’n burlaven. A pesar de tot, deixava una propina correcta al plateret amb el què li portaven el compte. Un dia se’n va afartar. Quan un dels cambrers, després d’atendre un parell de taules que havien arribat després d’ell, es disposava a cantar-li el menú del dia, li va espetar: “deixa-ho anar, avui crec que dejunaré, que potser em convé”. Va agafar la porta i sortí a la claror del migdia. Es menjà un sandvitx en una cafeteria de prop de sa casa. Tragué el cotxe del garatge i va conduir sense pensar massa bé on anava. D’una tirada va arribar a Port-Bou, on sopà magníficament, atès per la propietària d’un establiment menut, familiar, que també era hostal, que li oferí, de segon plat, una rascassa fresquíssima, de primera. Decidí llogar una habitació i seguir a l’endemà cap a París.\nHi ha arbres de posat sacerdotal. Una seriositat que potser sap alguna cosa essencial que tu no sabràs mai.\nUn excés de racionalitat inhabilita, per aquest paratges, per fer la carrera política llarga.\nDeixà de lloar Walter Benjamin, s’aixecà i avançà cap a mi amb una memorable talonejada carregada d’intel·ligència escènica.\nEs pensava que havia triomfat només perquè comparava els seus guanys materials en creixent amb el teu suposat fracàs. “Ens acull la mateix intempèrie, company, hi ha una dama amb els tractes de la qual no hi ha prou or al món per subornar-la”, que li vas dir, fart de sentir-te reiteradament que t’estaves equivocant de no seguir el seu camí decidit, agressiu. “Ets un amargat”, va replicar fent dringar el gel del whisky de dotze anys que xarrupava amb una falta d’estil penosa.\nDijous, 5 d’abril.\nDempeus a les sis. Cap a Tarragona. El sol ixent sobre el riu, els tornassols sobre l’escata blauverdosa. Un pom d’ametlers florits en un hort de la riba. La carretera, carregada. De la xemeneia de la nuclear de Vandellós emergeix una simpàtica fumarrina blanca, que confiem que siga de vapor innocu.\nA la sala d’espera del Joan XXIII, vint-vuit cadires blanques, de fusta prima, soldades a un suport de ferro. A la paret, una reproducció d’un fragment del “Mosaic dels peixos” –l’original decorava el paviment dels banys en una vila de la Tàrraco imperial. Davant nostre, una mare jove dóna de mamar a una criatura bruna, de pell rogenca, que començava a protestar, pel que es comprèn, de fam. Un dels fets fundacionals de l’espècie. Visió tendra, que la mare completa amb desimboltura eficient. S’ha d’estar prou malalt per vore qualsevol rastre morbós en una estampa tan directament lluminosa. A una parella d’ancians –es fan de crossa l’un a l’altre- l’atabalen amb indicacions contradictòries des de la recepció. Una delícia escoltar-los el lèxic airós de la pagesia. Una glopada d’autenticitat en una Tarragona cada vegada més castellanitzada. Ser vell, en aquest món ansiós i robotitzat, és cada dia més difícil.\nQuan li toca a X. em quedo esperant. Recordo allò del catecisme ingerit –tant si volies com si no- d’oferir algun sacrifici a Déu a canvi de que la revisió no desvetlle cap ombra angulosa de les que inquieten, i que tampoc no l’agullonen massa la pacient. Una espera de quasi una hora sense fumar, custodiant les pertinences transportables: aqueixa és l’ofrena als atris elevats, que potser no necessiten, en la seua adormissada rodonesa neutra, les minúcies humanes derivades del desassossec temorós.\nQuan surt la pacient prenem un cafè amb llet anèmic i un simulacre de croissant a la cafeteria hospitalària. L’han punxada/burxada, però pareix que tot mostra prou normalitat, tot i que els resultats tardaran uns dies.\nLa tornada. La grosseria egoista de molts conductors, dels que et pots esperar exactament el contrari del que el codi de circulació i el raciocini estipulen. ¿Un símptoma més de les toxicitats agressives que suren en les convivències?\nGestions ampostines. L’enteixinat d’intendències que cal tenir a punt per poder anar tirant, i la quantitat d’hores que calcinen.\nPasta italiana per dinar. Sesta densa, per causa directa de la matinada. Mirant materials després. Sortida a estirar les cames pel barri i comprar berenar. Una llum melosa, somniadora, un punt d’aire picant, temperatura perfecta, pel meu gust. Les escales del verd en les desgrenyades arpes d’herba i diminutes margarides feréstegues. La volubilitat primaveral potser prepara el contrast, però el present de cel escurat és una delícia impagable.\nEn tornar a l’escriptori, apareix la notícia de que la justícia alemanya deixa en llibertat el president Puigdemont i descarta la rebel·lió. El castell d’inflades fictícies, ¿potser comença a fer figa? El pacifisme és l’opció més potent del sobiranisme. La jurisprudència que fixa la justícia alemanya potser serà un punt d’inflexió.\nBistec per sopar. Mirant l’espai de Xavier Graset. Molta tela jurídica i política per analitzar amb les resolucions a Alemanya i Bèlgica. El jacobinisme abstrús del govern de Madrid pensa que és un jutjat “regional”, pareix que desconeix que és de darrera instància. Tot i les dissimulacions, amb les cares paguen –el llenguatge no verbal és de davallada seriosa. Potser seria l’hora de fer política de veres, però no cal esperar gran cosa dels ullals serrats de la revenja. La ràbia no és bona companya per fer política. L’embolic en que s’han posat és colossal. La separació de poders alemanya presenta una impecable pulcritud. La causa general contra el sobiranisme, assentada en la rebel·lió –i la seua germana menuda, la sedició- trontolla greument. El govern del 155 ha buscat amb insistència els papers que demostren el finançament del referèndum de l’u d’octubre, i tant el ministre Montoro com el president Rajoy, en declaracions públiques reconegueren que no hi havia cap despesa destinada a la consulta. És a dir, que el càrrec de malversació també s’aguanta d’un fil. El referèndum del primer d’octubre passat el va acabar fent l’Esperit Sant, com digué Junqueras abans de ser engarjolat, però no li han fet cas.\nQuan pots estar-te hores mirant i pensant, atenent la fimbrada d’uns lliris, passant el capcirons per una bella dissonància de Steve Reich, no falla, acaba apareixent la inspiració, la gràcia, el “duende”. Els tocats pels déus no necessiten tanta disciplina i marge de temps. Tots els altres, a cavar soques.\nSpleen amb poncella, fugaç i eterna, enramada al filferro d’un vell galliner.\nNo defalleix mai. És la tradició més perdurable a la Celtibèria, que en deia Luis Carandell: la picaresca.\nDivendres, 6 d’abril.\nAlçat a l’hora habitual. Potser matinar em prova. O ens en fem la il·lusió. Dormida potable. La probabilitat de la continuïtat és un cafè amb llet, uns versos de Rimbaud, els gats de Léataud colonitzant la còmoda amb les llibretes manuscrites, l’adjectiu minuciosament caragolat amb el cigarret tosc, crepitant; apaivagar eufòries, recordar la parra verda dels estoics, passejar el laberint –garrofes per al Minotaure-, agranar la pell morta del que no depèn de la pròpia voluntat, parar l’orella als consells abstractes dels pardals –l’afuada clara de les orenetes excitades. I, sobretot, les ganes d’escriure.\nEl finançament previst per l’estat per al País Valencià és una altra vegada una burla sagnant, que, a més, angosta un futur que podria ser esplendent. Portar-se bé, ofrenar noves glòries (“valencianos muelles”, deia el casino de la “Generación del 98”) es veu que tampoc surt a compte. Però potser no tot està perdut, part de l’empresariat i l’emprenedoria ha reorientat l’antena agreujada. Les “colònies” van despertant-se?\nFalten més o menys dos anys per a les properes eleccions municipals, però un alcalde ebrenc esventa, en declaració pública amb llum i taquígrafs, que el seu partit ja ha complert tot el programa electoral amb el què s’havien presentat. Un episodi que demostra el nivell d’aficionats amb els que circulen per les institucions alguns dels nostres gestors. Això no s’ha de dir mai. I menys quan molts empadronats es veu que no acaben de vore cap resultat significatiu del compliment del programa –allò que es llegeixen pocs electors. I amb els mesos que els sobren, què en pensen fer? Potser preparar el proper programa electoral.\nMigdia d’habitud. S’ennuvola. Tall redó per dinar. Les notícies: a Madrid, si ja estaven rabiosos, ara encara ho estan més amb la llibertat del president Puigdemont i amb l’estrepitosa caiguda de l’acusació de rebel·lió, que desfà el relat construït, amb alguns nyaps de congruència, pel jutge del Suprem (i de retruc el de la jutgessa de l’Audiència Nacional, tan bessó). L’afer no s’ha acabat, ni de bon tros. Ara seria l’hora de la política de veres, de “desescalar”, però el més calent és a l’aigüera.\nSesta emplomada. Mirant materials després. Recessos per llegir articles. Ració de tripa per sopar, regalada pel propietari del bar. Massa picant, potser: excés de bitxo. Mirat l’espai de Graset. Entrevista a l’escriptor kurd –també activista pels drets humans- Burhan Sönmez. Descriu la Turquia d’Erdogan i s’assembla a molt del que hem vist per ací els darrers mesos. Sönmez fou ferit en una manifestació, ha patit presó i hagué de fer la maleta cap a l’exili a Londres. L’editorial Periscopi li ha traduït ara la novel·la “Estambul, Estambul”. Periscopi està editant literatura internacional fastuosa (de la que no sols ocupar altes posicions a les llistes de vendes). Llegint una mica més fins al son. Motherwell, un aristòcrata captivat per la idea del suïcidi.\nHi ha faenes que cal encomanar als cansats. Els polsos accelerats no convenen per a intencions de gestions perdurables.\nEm pregunten d’una revista llibresca quin és el meu personatge de ficció i em sorprenc responent que Jules Maigret, quan pensava en Emma Bovary. El Maigret que més m’agrada és el que surt a sopar amb la seua muller en algun establiment casolà a la riba del Sena, o el que carrega i encén la pipa després d’haver resolt un cas, sense jutjar els culpables. Simenon no s’acaba mai. Del bovarisme flaubertià només cal lamentar que l’Emma no fóra més prolífica i fantasiosa en el seu adulteris de senyora avorrida enmig l’acrimònia provinciana.\nTot el que havia tocat i dotat d’ànima, començà a florir-se quan l’abandonà. Comprà el periòdic i consultà els anuncis immobiliaris al bar del barri. No podia demorar més la decisió.\nHumiliar els pobles que no han pogut desenvolupar la seua història és una molt mala pensada.\nProvant de corregir el que no hem resolt com calia al moment oportú. La literatura també és això: una estèril passar comptes.\nEntre els que no tenen mai un no i els que no diuen mai que sí, no sabria pas què triar. Són les dues màximes creacions de l’energumenisme espontani del país.\nJosep Pla. (“El quadern gris”).\n¿Potser els revulsius més reeixits els generen gents d’ordre davant les desgavellades arbitrarietats?\nL’art és molt menys important que la vida, però quina vida més pobra sense art.\nFer riure algú o altre. Potser donar-li una mica de plaer (estètic, si més no). Quan es dóna el fet cal agrair la injecció quasi justificant.\nSi el proper Sant Jordi em compreu un parell d’exemplars, us regalo un màster en “Com errar-se regularment amb certa voluntat d’estil”, avalat per la Universitat de Santa Àgueda dels Sargassos (vila inventada on ambientaré les properes novel·les que no faré).\nLa cel·lulitis també és bella.\nEn els casals de pensionistes que amenitzem, en els dolçament decadents balls dominicals –o en alguna dissabterada-, anem preguntant, amb aprensió, pel tal senyor, que ens donava conversa, o per aquella senyora senzilla i elegant, que agraïa la mesura sonora que no li trastornava l’audiòfon, i rebem la notícia trista del traspàs. Uns dies, un parell de setmanes, poden ser tot un món per als ancians, sense oblidar, per descomptat, que La Insubornable és a la mateixa distància de tots, que no és gens partidària dels torns cronològics.\nEm penso que la darrera vegada que en una acció política vaig guanyar va ser quan em vaig declarar objector de consciència i vam contribuir, tots els correligionaris de tan noble causa, amb mig gra de sal, a traure el grotesc servei militar obligatori. Però, vaja, ja ha plogut molt, d’això. La resta, tot derrotes, i “els meus” que no acaben d’arribar mai –i potser no existeixen.\nDissabte, 7 d’abril.\nAmb ganes de fer la peresa entre els llençols, però res, la plantilla de l’horari quotidià s’imposa. Despert a dos quarts de vuit. Esgarrapada només mitja horeta sense escalf ni plaer, on el caparró comença a planificar i conjecturar. Sense record de cap somniada. Pàgina en blanc, o esborrada.\nLa magdalena proustiana amb el cafè amb llet escolar, reminiscències volàtils, submarinisme de la neurona emboirada. Sortida a l’estafeta de correus. Cel encapotat, d’un gris brut que anuncia una gotellada o altra. Arriba certificada l’acta del premi de Benissa, així com les indicacions per arribar al Centre d’Art Taller d’Ivars el dia dinou. Tot molt formal i clar. Però, la meua al·lèrgia al paperam burocràtic no descansa, ni que sia tan neutre i positiu com el de la carta rebuda.\nL’enfilo cap a la biblioteca a un quart d’onze. Passejada llarga i lenta. Potser un millor to físic –hauria de caminar molt més. La grisor de la llum somnolenta. Un airet que amenaça de fer-me volar la vella gorra anglesa i que tonifica el rostre.\nEl riu, d’escata metàl·lica i tèrbola. La celebració discreta, potser massa, dels seixanta anys de vida llibresca. A la sala d’adults han parat una exposició amb part de mobiliari de la primera biblioteca, que estava al mateix edifici de l’ajuntament. Una taula antiga, amb exemplars dels diaris i les revistes de l’any 1959. Un fitxer clàssic, on la gent retroba la seua remota fitxa lectora, o la dels seus parents. Una senyora rossa diu que la seua és de l’any que es va casar, el 1978.\nVisito el taller de còmics que fan a la planta baixa. A còpia de tampons amb figures en relleu pots farcir les vinyetes i contar una petita història. Una colla de xiquets i xiquetes s’aplica en l’exercici. Conversa amb la bibliotecària. Notícies noves, algunes estranyes o directament desagradoses, per les maniobres rases i curtes del politiqueig més gallinaci i desinformat que s’endevina en els resultats. Els espavilats no perden ocasió d’arrambar la brasa cap a la sardineta dels seus interessos.\nIntercanvi de bromes de baixa intensitat amb el pintor Pep Casals i amb la llibretera, ja jubilada, Clara Salvador. En l’espera vagarosa prenc una aigua bruta, oferta com a cafè, de la màquina del centre. Trobo un butacot confortable a la primera planta i em cruspeixo una novel·la curta de Valle-Inclán i uns quants articles del darrer número de la “Sàpiens”. Domini absolut de la distància curta del gallec ( escriptor immens).\nSurto a fer un cigarret. Em miro el riu i els gats que ronden senyorívols per la zona de l’antic castell. Tocant meu, el bust de bronze, verdejant d’intempèries, de l’Arbó. Penso que, amb la meitat de saraus on el citem i vindiquen ara, potser no s’hagués sentit tan sol i incomprès a les seues terres nadiues, paisatge i paisanatge que elevà a categoria de gran relat amb ressons mítics. Però, ¿és possible que un escriptor deixe de sentir-se sol i incomprès? A La Ràpita tenia una colleta d’amics que el conreaven, així com el xaletet de la cala del Suís, que pogué adquirir amb els drets de la seua biografia de Cervantes, traduïda a un fum de llengües.\nSaludo i em saluden gents diverses. Una cordialitat sense replecs. En els cercles lectors, i en els dels qui ens han vist tocar en una ballada o altra, em dispensen una naturalitat respectuosa agradable. Per a la majoria de cors ampostins amb els que tracto, no sóc sospitós de res. I els autors i autores locals –o comarcals- van ben conreats. Quan presenten res a la biblioteca, no s’hi cap. També hom convoca més gent en una presentació ampostina que en altres places. Aquestes coses van com van i tenen la importància que hi vulguem donar. El cert és que en l’ambient de la biblioteca –he col·laborat en un gavadal d’activitats i he assessorat el millor que sabut a la directora quan m’ha demanat parer- hi estic a gust. La proximitat de l’aigua seda l’ambient de l’antic castell, on hi ha diverses infraestructures culturals en edificis antics reaprofitats (la biblioteca és entranyada en el que era una molí arrosser). El pont penjant, cànula vital i simbòlica de la vila, tanca l’horitzó de l’indret amb la pedra, d’un torrat clar, i els tirants d’acer (recanviats fa uns pocs anys). Milers d’estrats de joies i tragèdies col·lectives i particulars, l’han travessat i travessen.\nAl lavabo m’he trobat el clown Eusebio Morcillo, “Moniato”, que és a punt de començar un espectacle a la zona infantil. Mentre pixo en una de les piles de porcellana, ell, des de la posició de davant l’espill, em comenta que estrena indumentària i que si crec que és prou acolorida, faig una llambregada i opino que ja no ho pot ser més: una constel·lació esclatada de topets i ratlles prodigiosa, cridanera, efectiva. Porta uns sabatots de pallasso clàssic, negres i rojos, i l’escumós nas, de protuberància roja, fixat. Per contrast, caic en que jo vaig vestit amb l’habitud cromàtica tirant a fosca, però sortosament avui a mi no em tocava actuar en res. Veig l’inici del que proposa a les criatures , molt en la seua línia: comença amb l’il·lusionisme de la globoflèxia, i es posa les animetes al butxacot rabiosament acolorit.\nQuan en tinc prou de vida social vagarosa, em boto un anunciat aperitiu amb discursos d’autoritats, torno a l’escriptori i encara puc fer una mica de faena abans de dinar (arreglada mitja quartilla).\nEduard Verger dedica un brillant i amè repàs a la trajectòria i als darrers títols de les diverses col·leccions de l’editorial Afers. Diu que “L’incert alberg” és “honest i llegidor”, però té un lapsus i em rebateja com a Josep Nadal, creant-me un pseudònim o heterònim que, d’entrada, no sé m’acut quina mena de dèries podria bastir. En fem broma amb Vicent Olmos, que li ho corregeix al web de la casa, i em comenta que Pessoa en tenia moltíssim més, cosa d’una exactitud meridiana (encara en troben de nous a mida que rescaten i restauren papers del mític bagul del poeta i prosista lisboeta).\nArròs, col i fesols per dinar. Combustible per a sirgadors i camàlics. Escrivint, vagarejant, pensant, en les vespertines (persistència de l’encapotada del firmament, però sense pluja). Intercanvi de bromes descordades amb Anna Carreras, que refresca el panorama amb articles agosarats, provocadors, des de les penúltimes electricitats dels soterranis urbans (secció botafumeiros graciencs).\nAtemptat, de factura pareguda al de Les Rambles de l’agost, un atropellament massiu, a Münster, Alemanya. Grups ultres – i mitjants suposadament seriosos- ho celebren a les xarxes, relacionant-ho al gust amb l’alliberament de Puigdemont i l’ensorrada del relat de la rebel·lió –i també molt probablement del de la prevaricació- de la judicatura alemanya. Els nivells de gasòfia estan altíssims. Unes hores després sabem que l’acció no té res a vore amb el salafisme criminal.\nA Vinaròs, un grup de l’extrema dreta, perfectament organitzada–tan revifada i tan sovint impune- ha increpat el diputat Joan Tardà en un acte d’Esquerra Republicana. Un cordó de números de la Guàrdia Civil garantia la seguretat, però a qui han demanat els carnets ha sigut als assistents a l’acte, a la sortida, i no als rebentaires. Així està el palangre. Recorda moments molt durs de fa molts anys. A València, en varies manifestacions i actes literaris i culturals on havíem participat, també tastàrem els “argumentaris” de personatges de la mateixa condició, amb, també, el resultat de que un agents –aquells de la Policia Nacional- ens trobaren sospitosos a nosaltres. Molt males peces al teler, si alguns no es posen les piles per “desescalar”.\nTrobat un pom d’articles de Julio Camba, que ha reeditat l’editorial basca “Pepitas de calabaza”. Una ironia amb retranca gallega i vernís britànic infiltrada en la premsa del règim. A Camba li importava la bona cuina i mandrejar tot el possible. Li quedaven unes peces d’una gràcia, amenitat i penetració en les veritats del carrer, imbatibles. En algun moment connectava amb el Cunqueiro més hedonista –i no menys irònic. Devia ser cosa de paisanatge?\nPels carrers del barri circulen dos pidolaires professionalitzats. Un, mascle, bru, nerviós, és de la línia agressiva rebordonida. Demana per a un entrepà. Sol portar un rígid rosegó a la butxaca. Diu que li falta el farcit. O demana per a un bitllet d’autobús que mai no agafa. El personal se l’espolsa com pot. En negar-te a dar-li cap xavalla, dispara una rastellera accelerada de malediccions i insults frontals i vulgars.\nL’altra tendència és la d’una dona de mitjana edat, d’un alcoholisme moderat, cara redona, riallera, amb assortit de formalismes educats, amb un to de timidesa queixosa. Aconsegueix més bons resultats, tot i que també fa les seues petites trampes i s’acaba fent pesada a vegades.\nUn jutge que se’n sent “víctima” de les idees d’altres no hauria de jutjar res sobre aqueixos “altres”.\nLa remugada i una tosseta. Peu de pàgina suspicaç a un seguit de ximpleries que ens plantifiquen als morros.\nEn l’espill de l’ascensor, més que narcisisme, apareix la sorpresa de la incertitud, del desconcert (i potser la brosseta o filet enganxat a l’americana).\nEl español es poco amigo de pensar, pero si piensa no hay otro pensamiento más que el suyo.\nL’humà com a mercaderia estandarditzada a qui despatxar altra mercaderia de mercat.\nSoy una persona completament segura de sus dudas.\nL’arrelada del matoll i la del xiprer. Les dues perfectes, igual d’importants, ideades, evolucionades, adaptades segons les necessitats de cada espècie.\nEl conservador intel·ligent, il·lustrat, adopta idees socialdemòcrates sense estirabots forçats. Ara són mals temps per a idees socialdemòcrates, que han entrat en el catàleg d’anatemitzades del sistema únic i ferotge.\nGide desaconsellant “A la recherche du temps perdu”. I la Woolf negant-se a traure “Ulysses” a la seua editorial. Més que dues errades, de les que pot tenir qualsevol lector editorial despistat o fatigat, en el seu cas reescriuen una mica, o prou, la vertadera qualitat del seu paladar i orgue creatiu. Fa molt que sospito que la Woolf no és la geganta que les nòvies feministes adoraven (però contradir-les a cop calent podia tenir conseqüències inoportunes).\nDiumenge, 8 d’abril.\nRuixats amb caràcter a la nit. Remor agradosa del llit estant. Alçat a les nou tocades. Ganes d’escriure. La llibreta als genolls. No sóc escriptor de diumenge, però els diumenges també escric. D’una obstinació o altra hem de de morir.\nSi ahir el clown Muniato m’ensenyava el seu acolorit indument d’actuació, avui la camisa llampant, de berbena desmodada, el corbatí de bolerista de la vella escola, de guitarrista en l’orquestra del Titànic, enfunden el cos dominical i estoic. Compromís a Deltebre a la tarda. Públic xalador. Núvol d’enrenou entre els arrossars tintats de detalls primaverals.\nDivertiments variats, en els recessos de la cal·ligrafia, amb diversos col·legues. Una manera de “fer dits” cerebrals engrescant. Sense l’humorisme i sense Bach potser la vida seria del tot insuportable.\nCassola de pollastre, carxofes i mandonguilles per dinar. Sesta entre claudàtors. Cap a Deltebre. La variada planúria deltaica. Núvols d’aigua, que no s’animen. A tocant del recinte on toquem, enganxat als mòduls de l’ajuntament i la comissaria de la policia municipal, cinc dotzenes d’aus de bec afuat, plomall negre amb un tènue esfumat rogenc, espigolen en un sembrat encara embassat de les darreres pluges. Diria que són capons reials, que contribueixen efectivament a minvar els carrolls de caragols maçana –espècie invasora dels aiguamolls i sèquies deltaiques.\nMuntem sigil·losament entre l’habitual bingo, seguit pel públic amb concentració i un silenci misser. Comencem a dos quarts de set, sense haver pogut provar so en una sala amb els seus inconvenients de rebots. Ho ajustem com podem al primer tema. Sala plena. Públic ballador i molt aplaudidor. A mitja part ens donen uns entrepans, que guardem per sopar. Una hora més en la segona part. En forma, encert en la resposta a les sensacions que ens arriben de la pista i les taules. Felicitacions de la gent de la junta i diversos elements del públic, que ens redescobreixen cada vegada que venim, perquè la fumarola de la música ballable s’esvaeix ràpidament de les memòries.\nA dos quarts de deu passades desmuntem i a dos quarts de deu som al cau. Menjat l’entrepà –tonyina amb tomata. Les notícies. Les bestialitats a Síria. Atac amb armes químiques sobre població civil (i no és el primer). Els bàndols fratricides s’espolsen la culpa, però fa l’efecte que ha estat el govern de Damasc. La pena, la ràbia, la impotència. El “món civilitzat”, que en diuen en eufemisme hiperbòlic, fa com que no s’adona de res (també amb el foc real i directe sobre gent amb les mans nues a Palestina). La tercera guerra general és així, regionalitzada, per capítols, carregada d’interessos sinistres.\nSigues prolífic, i ajuda el comentarista, en la seua confortable peresa, a estampar-te l’etiquetat de que ets irregular (com si s’ho hagués llegit tot!) Fins la bèstia Shakespeare ho era d’irregular–això sí, comparat amb ell mateix en les obres majors supervivents. Sigues prolífic. Sigues irregular. Facilita el malentès.\nSempre i mai. Dos pedrots que fan de fita de la finca metafísica. Dues mesures de temps que ens van molt grans.\n-Lo metge diu que una miqueta.\n(Entre les dunes)\nrere els bulls i les llunes\nla crueltat de l’abril,\npronosticada per eliot.\nvelles cançons d’enramada,\nla dàlia s’adorm al fossat\nque la continuïtat demorada\ndel cosmos no distingueix\nentre les dunes de cendra.\nÉs esperpèntic, però diuen que és surrealista. És kafkià, però diuen que és surrealista. És dantesc, però diuen que és surrealista. És absurd, però diuen –i escriuen- que és surrealista. A vegades gairebé l’encerten, diuen surrealista i, en efecte, és dadaista. El repertori no els hi dóna per més. Escriuen als periòdics, garlen a les ràdios, posen el perfil favorable pels platons. És el que hi ha. És el que no hi ha.\nSi en un moment o altre de la conversa algú et diu que “penses massa”, senyal, en primer lloc, que pensa d’altra manera i, sobretot, que “pensa poc”.\nManuel de Pedrolo (“Diari 1986”)\nQue no negociaran mai, diuen. Si tingueren una mica de talla sabrien que el “mai” en política –ni en gairebé res del que és humà- no existeix.\nSer eclèctic ja no té cap efervescent valor afegit. De fet, és un fatalitat, com ser contemporani, que no cal ni proposar-s’ho.\nQuina lectura personal de la tradició pot fer qui la desconeix? Però en veritat ja importa poc, tot s’hi val “després de la fi de l’art”, pel que es comprèn.\nTenia una pèssima opinió sobre Baudelaire. No va saber valorar Verlaine. Menyspreava Balzac… Firmava Sainte-Beauve, i hi ha qui encara el presenta com a gran autoritat crítica del seu temps.\nQue no vals un ral, asseveren. Però, fan mans i mànegues per desprestigiar-te. I algun fins t’imita descaradament. Com quedem?\n(Bitllets de banc)\nEnretirà les copes i plats. Dibuixà al mantell de paper doble i rugós. Els companys d’entaulada li digueren al propietari que amb allò ja estava més que pagat el sopar, però el propietari va dir que ni parlar-ne, que volia bitllets de banc. El dibuixant era un home ja madur i calb, d’ulls intensos, que reia la negació del propietari del restaurant. Era un gitano de Barcelona, que va morir tal dia com avui de l’any 1973, després d’haver partit la història de l’art en dos: abans d’ell i després d’ell.\nDilluns, 9 d’abril.\nEl despertador cruel a les set. Enorme espessor en els primers compassos fatigats del dilluns. La “Toccata arpeggiata”, de Jean-Baptiste Chardin (1699-1779), refà l’enteixinat de la cúpula en la modesta capella de la continuïtat. La companyia del cafè, l’agredolç del primer cigarret. El zombi que aspira a obrir el talleret d’artesania amb opció a vol s’equipa els endins.\nCorreus amb bromes i veres gremials. Revisant textos. Se m’està entravessant la ponència per al Maestrat Literari. Potser és perquè encara no l’he encarada seriosament i no faig més que divagar (què poc academicista que sóc). Les millors ponències les fan les gallines, de tota la vida.\nMigdia plàcid. Amanida i arròs a la manera oriental per dinar. Les noticies: el senyor rei Borbó visita Barcelona per un lliurament de diplomes a jutges, fortament blindat per un cordó que l’allunye de les desafeccions que ha collit a la “colònia” rebel abandonant el seu suposat paper d’arbitratge i fent costat a l’executiu del “a por ellos”, ignorant a més de dos milions de ciutadans. No en saben de seduir, de persuadir, d’ofertar. No han convidat a cap autoritat més o menys vinculada al Parlament, l’Ajuntament de Barcelona o la Generalitat. Un gest que, en el fons, delata potser que no es sap a “casa”?\nBecaina de reconciliació amb les demandes de les lumbars i altres ossets victimistes. Tarda lluminosa. Entren uns cops de vent a les cinc. La resolució més emprada en les dialèctiques climàtiques del terreny. Repassant materials diversos. Un parèntesi per estendre una rentadora. El sempitern cas dels calcetins desaparellats. Es comprèn que també són espècie que aguanten malament els dictats de la monogàmia.\nConversa, en un recés, sobre autors romanesos amb Àngels Moreno i Alfred Mondria, que em fa venir ganes de tornar a les memòries de Mihail Sebastian que vaig llegir fa anys, plenes de bona música clàssica, copes ben servides i actrius atractives i intel·ligents que el feien anar de corcoll –com ha de ser en els solars de l’amor-passió. Tinc una lleugera idea de per on para el volumot memorialista de Sebastian, a uns quants quilòmetres, ara mateix, del meu desig de revisitar-lo. En el diàleg passem comptes amb les ombres de Cioran i amb els rosaris reaccionaris d’Eliade. Conversa estimulant.\nLlegint a la nit, Motherwell i Pedrolo (curiosa parella de ball). Mirat l’espai de Graset. La sínia monòtona de la vida lenta i casolana dóna els seus fruits.\nArribem a cert domini tècnic (maduresa?) quan sabem tota la tècnica que no ens és de menester per a una peça concreta.\nEn el “èxits” proposats per tanta cucanya, el sabor de la vida s’ha evaporat.


Agenda del 21 al 27 de desembre – Ràdio Pollença, Mallorca, 107.9 FM\nGuardat a: Agenda ~ Publicat el 21/12/2020\nAquí teniu el llistat d’informacions d’interès general, l’agenda d’informacions i activitats culturals de Pollença del 14 al 20 de desembre:\nSegona taula de participació del sector artesà! El 22 de desembre a les 18:30h de forma virtual. La intenció és que siguis promotor/a de propostes i accions que responguin a les teves necessitats. Confirma la teva assitència al correu: aodl@ajpollenca.net i rebràs el link per connectar-te a través de la plataforma zoom.\nAFAMA informa que de les TRES CISTELLES DE NADAL sortejades en combinació amb el 1r, 2n i 3r premi del sorteig de la Loteria de Nadal, només ha sortir guanyador de la segona perquè els números de la primera i de la tercera cistella no han estat venuts. Per tant, tots els que tengeu paperetes no les llanceu perquè les dues cistelles que queden seran sortejades DEMÀ A LES 18.00H A RÀDIO POLLENÇA\nLes Parròquies de Pollença i Port de Pollença han establert un sistema d’entrades/tiquets gratuïts per tal que les persones que vulguin assistir a les Matines de dia 24 de desembre a les 18h al Port de Pollença, i a les 20h a Pollença, puguin fer-ho assegurant-se la seva plaça i sabent que es compleix amb l’aforament limitat.Per tal de poder recollir les entrades gratuïtes, l’horari en el qual es podran adquirir serà el següent: AFORAMENT COMPLET!Si no vols córrer risc i prefereixes quedar-te a casa, o no ets a temps d’aconseguir una entrada per a veure, presencialment, les matines de Pollença es retransmetran també en streaming a través del Facebook i la web de Som Pollença, per a arribar a un major nombre de persones.A més, dia 1 de gener a les 18.30h al Moll i a les 20h a Pollença, es realitzarà una presentació dels personatges de la Sibil·la, l’Àngel i el Sermoner de la Calenda, perquè tots els que vulguin gaudir dels seus cants, puguin fer-ho.\nColonya Caixa Pollença col·labora un Naldal més amb la campanya “Cap Infant sense jugueta”, un projecte de la Fundació Solidària de Monti-Sion, perquè tots els infants de Mallorca tenguin juguetes. Amb aquesta finalitat, demanen que totes les persones que vulguin aportar el seu granet d’arena deixin joguines noves, per a infants d’1 a 10 anys, a qualsevol oficina de Colonya Caixa Pollença, abans del 5 de gener. Des de l’organització, demanen que les juguetes no siguin bèl·liques, sexistes ni perilloses; que duguin piles, si cal, i sense embolcall o bé que aquest sigui transparent. Aquestes juguetes es repartiran entre infants de famílies sense recursos ateses per l’organització d’ajuda a les persones amb grans dificultats de subsistència.\nEmprèn Pollença organitza un sorteig de 1.000€. Hi pots participiar amb compres iguals o superiori a 10€ dels comerços associats a Emprèn Pollença. Fins dia 28 de desembre. El sorteig es farà en directe dia 29 de desembre a les 12.30h a Ràdio Pollença. I el 4 de gener es realitzaran les compres amb els 1000€ guanyats!\nPRODIS organitza un SORTEIG D’UNA CISTELLA DE NADAL! En combinació amb les dues darreres xifres del sorteig de la Loteria de Nadal de dia 22 de desembre. Podeu comprar els tickets a la seu de PRODIS i al Club Pollença. Preu de les paperetes: 5€\nUndermoll organitza el seu primer MERCADET DE NADAL DE 2ª MÀ. Fins dia 30 de desembre estarà obert al carrer Viçenc Buades nº 39, al Port de Pollença. De dilluns a divendres de 10.00h a 13.00h i de 17.00h a 19.00h. Les donacions aconseguides aniran destinades a projectes sense ànim de lucre, en concret es destinarà a regals per als Reis d’Orient.\nLa Fundació Cors Oberts informa que obrin la botiga de segona mà els dimarts i dijous de 17 a 19h, la recaptació es destinarà al suport de famílies vulnerables i a altres projectes de la Fundació. D’altra banda, demanen a la gent que porta material a la botiga, ho faci: EN BORSES PETITES I QUE ES LLIURIN ELS DILLUNS I DIJOUS DE 9 a 12h I ELS DIMECRES I DIVENDRES DE 17h a 19h ja que en aquests horaris hi haurà voluntaris .\nA CAUSA DE L’ACTUAL SITUACIÓ SANITÀRIA , ES DEMANA QUE NO ES DUGUI ROBA, A CAUSA QUE EL PROJECTE QUEDA SUSPÈS FINS EL 2021.\nDissabte 26, CONCERT DE NADAL del COR DE POLLENÇA. A les 20.00h a la Parròquia de Pollença. Taquilla inversa a benefici de Cáritas. RESERVES: Can Llobera de dimarts a divendres d’11.00h a 14.00h, Tel. 971 53 01 08 Ext. 200\nDiumenge 27, CONCERT LÍRIC, PERENNE “La música que mai caduca”. Amb la Soprano Marta Bauzà i el Tenor Antoni Lliteres, acompanyats per Andreu Riera al piano . A les 18.00 h, a l’Església del Convent de Sant Domingo. Aforament limitat. Preu entrada 15 € a ticketib.com\nDimarts 29, EL GRAN CASSANYES I MARIE. Un espectacle de màgia per a grans i petits. A les 19.00h a la Sala d’Actes del Port de Pollença. Espectacle gratuït amb reserva previa. RESERVES: Can Llobera de dimarts a divendres d’11.00h a 14.00h, Tel. 971 53 01 08 Ext. 200 . AJORNAT FINS FEBRER!\nLa galeria Ca’n Dionís organitza una exposició d’artistes mixta a la Fundació Tabaluga (Peter Maffay). Es pot visitar de 09:00 del matí fins a les 16:00 de capvespre. A part, dins Ca’n dionís hi ha una exposició de Toni Madilego que podeu visitar-la tot el mes de desembre. I també trobareu una exposició permanent de diferents artistes Marquet Pascual, Brigitte Dengler, Andreu Aguiló, Gilsans, entre molts altres.\n“VINART” (Vins i Art), exposició col.lectiva de 30 artistes per aquesta col.laboració entre la FUNDACIÓ / GALERIA DIONÍS BENNÀSSAR i la BODEGA CAN AXARTELL de Pollença. Es tracta d’una caixa de vi d’edició limitada que inclou: 3 botelles de vi “The Artist” 2015, 2016, 2017; 1 Llibre “50 Anys Després” de Dionís Bennàssar; 1 Litografia d´edició limitada i inèdita de l´artista Dionís Bennàssar i Obra PICTÒRICA o ESCULTÒRICA dels artistes participants. Té un preu de sortida de 150€. Apostes fins el dilluns 21 de desembre a les 14.00h. Més informació a la seva plana web www.galeriadionisbennassar.com


Indicis d’aigua en una galàxia molt, molt llunyana - Agrupació Astronòmica Sabadell\nEstàs aquí: Inici Notícies Indicis d’aigua en una galàxia molt, molt llunyana\nIndicis d’aigua en una galàxia molt, molt llunyana\nObservacions de l’Atacama Large Millimeter/submillimeter Array (ALMA) han detectat la presencia d’aigua en una de les galàxies més massives del Univers primitiu. Quan estudiaven SPT0311-58, un parell de galàxies, es van trobar indicis d’H2O i de monòxid de carboni en la galàxia més gran de las dues, que es troben a uns 12.880 milions d’anys llum de la Terra. La detecció d’aquestes dues molècules en grans quantitats permet deduir que l’Univers molecular ja estava molt actiu al cap de poc temps desprès de que es formaren els elements en les primeres estrelles. El nou estudio compren l’anàlisi més detallat fins ara del contingut de gas molecular en una galàxia de l’Univers primitiu i correspon a la detecció més distant de H2O en una incubadora de estrelles comuna. Més informació al ALMA.