Com serà el curs 20-21 a la UPC - UPC Universitat Politècnica de Catalunya\nCom serà el curs 20-21 a la UPC\nCom serà el curs 20-21 a la UPC https://barcelonatech-upc.eu/ca/portalcovid19/content/3-peces /++theme++homeupc/assets/images/logomark.png\nLA UPC HABILITA UN PUNT DE TEST COVID-19 AL CAMPUS NORD FINS EL DIA 11 DE DESEMBRE\nA partir del 16 de novembre i fins a l’11 de desembre, l'Hospital Sant Joan de Déu Barcelona farà tests voluntaris de detecció ràpida de la COVID-19 a la comunitat universitària de la UPC, amb la finalitat de fer el seguiment de la incidència del virus. S’habilitarà un punt al Campus Nord per realitzar els tests PCR en saliva, sense cost ni cita prèvia, en una acció pilot sobre la qual han estat també informades les autoritats sanitàries.\nEl curs 2020-2021. Docència virtual fins a nou avís\nLa Universitat Politècnica de Catalunya · BarcelonaTech (UPC) prorroga fins a nou avis les mesures adoptades el 13 d'octubre passat i, per tant les activitats docents, continuaran sent virtuals. Aquesta restricció de presencialitat no afecta a la recerca ni a l'activitat pràctica. Les avaluacions i examens parcials es programaran de forma presencial o online, tal i com està previst a cada centre docent.\nLes biblioteques estan obertes de 10 h a 14 h amb reserva prèvia d'un lloc d'estudi i a partir del dia 30 s'ampliaran els horaris (consulteu a la web de Bibliotècnia).\nJustificacions de la mobilitat de la comunitat UPC\nPer tal de justificar la mobilitat podeu obtenir el document de vinculació a la UPC de la manera següent:\nPer al PDI a la web de Personal, al racó Personal, en la secció de dades de vinculació, en l'apartat de la vinculació amb dades laborals.\nPer al PAS a la web de Personal, al racó Personal, en la secció de dades de vinculació, en l'apartat de la vinculació amb dades laborals.\nJustificació de desplaçaments per al personal que treballa presencialment els divendres pot descarregar el certificat a la web de Personal, al racó Personal, en la secció de dades de vinculació, en l'apartat de la vinculació amb dades laborals.\nPer a l'estudiantat, heu d'obtenir el certificat de matrícula, que podeu trobar a e-secretaria.\nIgualment, recordeu que podeu trobar el certificat autoresponsable de desplaçament per la crisi sanitària per la COVID-19 a: https://certificatdes.confinapp.cat\nDe nou, recordar que les mesures acordades no responen a la falta de seguretat sanitària a les aules de la UPC, sinó a la voluntat de reduir al màxim la mobilitat del col·lectiu d'estudiants universitaris. En aquest sentit, volem agrair l'esforç que tota la comunitat està fent per adaptar-se amb flexibilitat als canvis que comporta la pandèmia.\nUs continuarem informant de qualsevol novetat a la pàgina principal del web de la UPC i també des dels canals de comunicació habituals.\nConsulta les mesures previstes a la UPC\nper lluitar contra l'epidèmia durant el curs 2020-2021


Un musulmà mata la seva filla després de robar uns preservatius\nUn ciutadà musulmà de 51 anys resident a Alemanya està sent jutjat pel tribunal de Darmstadt després de ser el principal responsable de la mort i de la seva filla gran, la qual va ser "assassinada a sang freda" en el que es considera com un "crim d'honor".\nLareeb, la jove de 19 anys, va ser detinguda per la Policia de la ciutat robant preservatius en un supermercat al costat del seu nuvi, en una relació que no comptava amb l'aprovat de seus pares.\nSegons informa el 'Daily Mail', aquesta detenció va ser comunicada als pares de la jove que van anar a comissaria a treure del calabós a la seva filla. Quan van tornar a casa, Asadullah Khan, pare de Lareeeb, va agafar una corda i va estrangular la seva filla gran amb el consentiment de la seva dona.\nEn la seva declaració davant del jutge, Khan va assegurar que va matar la seva filla perquè les relacions sexuals que anava a tenir amb el seu xicot , desconegut per a la família, era "una deshonra ". Els seus pares portaven molts mesos intentant ajuntar amb un home que era proper a ells, alguna cosa que ja va passar amb els seus pares, que es van casar per conveniència. ¡De bojos!\nArtículo anteriorStealthapp, l'app que acabarà amb els tafaners a WhatsApp\nArtículo siguienteLa juez rechaza nuevamente el tercer grado a Isabel Pantoja


L’Òpera de Los Angeles troba creïbles les acusacions contra Plácido Domingo\nUna investigació ‘independent’ encarregada per l’Òpera de Los Angeles troba “creïbles” els testimonis de les 10 acusacions d’assetjament sexual en aquest equipament que pesen contra Plácido Domingo. Durant sis mesos una firma d’advocats ha interrogat 44 persones, incloent les que van fer les denúncies, per concloure que el tenor va actuar de forma “inapropiada” amb diverses de les seves companyes de professió al llarg dels 33 anys que ha mantingut una relació laboral amb l’equipament. L’informe fet públic per l’Òpera apunta diferents nivells de “malestar”,”incomoditat” i “trauma” entre les treballadores denunciants, però descarta que l’exdirector de l’auditori tingués una actitud professionalment venjativa amb aquelles que el rebutjaven.\nDesprés de recopilar 44 testimonis voluntaris (incloses les denunciants), la investigació no només troba “creïbles” les acusacions sinó que detalla el nivell de malestar experimentat al sí de l’equipament amb l’actitud de Domingo. Alguns dels testimonis han declarat sentir-se “cohibides” davant la possibilitat de denunciar la seva mala conducta, donat el càrrec i la importància del cantant.\nL’Òpera també informa que el tenor madrileny va col·laborar en tot el procés d’investigació, i va concedir una entrevista a l’equip d’advocats. Domingo va declarar que totes les seves “interaccions” van ser consentides i que “mai va tocar ningú sense previ avís”.


Rosa solidaria para ASSÍS - Venda de roses per Sant Jordi\nCol·labora amb l'Associació ASSÍS Centre d’Acollida per persones en situació de sense llar\nAquesta és la ROSA SOLIDARIA d’ASSÍS!\nCol·labora amb ASSÍS i lluita contra la pobresa i l'exclusió social.\nLes empreses, entitats i escoles poden contribuir a lluitar contra la desigualtat, impulsant el canvi social. El benefici íntegre de la venda de les nostres roses es destina als programes d'atenció a persones en situació de sense llar que atenem en ASSÍS.\nRosa Assis. muntada amb bossa BIOCOMPOSTABLE\nBossa model BIOCOMPOSTABLE\nLa nostra Rosa Solidària es conrea amb dedicació i és recollida en el moment just de maduració per a aconseguir que, el dia de Sant Jordi, la rosa tingui una qualitat insuperable i estigui en el seu òptim moment d'obertura. Amb la teva compra podrem garantir els drets de les persones sense llar, oferint aliments, higiene, roba, així com un habitatge digne i acompanyament sociolaboral.\nConeix el projecte Roses Solidàries:


Història d’Aielo de Malferit: El Gesmil\nuna amiga 3 de septiembre de 2010, 9:41\nQue casualitat, fa poques dies vaig llegir un article sobre la costum del gesmil. Nomenava que esta tradició era originaria de Babilònia, ciutat que era coneguda pels seus jardins penjats.\nA les nostres terres l’introduïren els àrabs, per axó foren les seues dones les primeres en utilitzar-la con ornament personal. Les morisques foren les inventores de la bronja, un conjunt de flors en forma de borla que es posava als cabells.\nVosaltres, des de ací pugeu fer molt per mantenir estes menudes tradicions, ànim que teniu una gran tasca.


dilluns, 19 agost de 2019\ndimecres, 19 agost de 2015\nVegeu el Blog de Menorca Edu21\nOmpliu la fitxa d'inscripció aquí.\nPresentació del Pacte Educatiu (Menorca Edu21)\n- Maó dilluns 13\n- Ferreries dimarts 14 d'octubre\n- Es Mercadal dijous 16 d'octubre\n- Es Migjorn, Sant lluís i Alaior divendres17 d'octubre\ndimecres, 08 octubre de 2014\nEl Moviment de Renovació Pedagògica viu un moment de canvi que convé, entre tots, analitzar. Des de fa dos anys no hem organitzat Escola d'Estiu amb el format tradicional tot i que hem donat suport al col·lectiu Menorca Edu21 en la seva tasca de promoure el Pacte educatiu.\nA hores d'ara consideram convenient convocar una assemblea de socis per comentar de manera detallada la situació actual de l'entitat i analitzar, debatre i decidir la continuïtat de l'associació.\nData: 15 d'octubre.\n1. Anàlisi de la situació actual.\n- Trajectòria dels darrers anys: darrera escola d'estiu, gestió del Moviment sense alliberats (juny 2011), situació econòmica...(subvencions, quotes, romanent...)\n- Activitats actuals: representació en consells escolars municipals, observatori d'infància i la família, Patronat d’escoles Infantils de Ciutadella, suport a Menorca Edu21. Relleus?\n2. Continuïtat del MRPM.\n- Objectius: relació amb Menorca Edu21,\n- Consell d'Illa: continuïtat, persones, forma\n3. Precs i suggeriments.\nPer la importància dels temes a tractar pregam la màxima assistència a l'Assemblea.\nConsell d'Illa del MRPM\ndissabte, 28 juny de 2014\nBlog de les Jornades\nResultats 1 - 6 de 18


Mor de càncer a Anglaterra: li havien ajornat l'operació per la Covid\nActualitzat 28/03/2021 21:45\nL'Adrian és un home d'Anglaterra que ha mort per culpa del coronavirus: tot i que no estava infectat, era un pacient amb càncer a qui van ajornar una operació molt important per culpa del col·lapse sanitari i que, mesos més tard, ha acabat morint.\nMor Adrian Rogers\nEl Regne Unit està de dol per la mort d'Adrian Rogers, un home de Retford, un municipi d'Anglaterra. Tot va començar el juliol del 2018 quan, amb 44 anys, li van diagnosticar càncer de còlon.\nAl cap de dos anys, el càncer li va fer metàstasi al fetge i, per aquest mateix motiu, va començar una quimioteràpia que li va aconseguir reduir la grandària dels tumors. Els metges, al febrer de l'any passat, en veure que els tumors s'havien fet més petits, li van dir que el podrien operar per extirpar-los, informa YorkshireLive.\nOperació ajornada per culpa la Covid\nEls doctors li van dir que cap al mes de març o abril del 2020 l'operarien, però va esclatar la pandèmia del coronavirus i li van ajornar l'operació. Durant aquests mesos, els tumors no només es van fer més grans, sinó que es van multiplicar i li van fer metàstasi a altres parts del cos.\nL'Adrian Rogers era un malalt de càncer que va morir per culpa del col·lapse sanitari: li van ajornar una important operació per la Covid-19 / Wikimedia Commons\nCampanya de donacions pel tractament\nAmanda Rogers, la dona de l'Adrian, desesperada, va iniciar una campanya de donacions per aconseguir diners per pagar el tractament del seu marit: un tractament que s'havia de complementar amb la quimioteràpia, que els costava ni més ni menys que 684 euros diaris. Aquesta campanya es va fer viral al Regne Unit i van aconseguir recaptar més de 37.000 euros pel tractament, que consistia a fer els tumors més petits per tal de ser operats.\nVa morir a finals de febrer\nNo obstant això, després d'anys lluitant contra aquesta malaltia, l'Adrian Rogers va acabar morint a finals de febrer a causa del càncer i, tres setmanes més tard, l'Amanda ha donat la tràgica notícia i ha agraït a tothom la solidaritat. També ha aprofitat l'ocasió per explicar que la Covid-19 no només mata els infectats, sinó que també ho fa amb les persones que es troben a la situació del seu marit.


A la primera planta hi trobem dues habitacions triples i una de matrimoni i un bany molt complet amb dues piques i banyera. Una de les habitacions té sortida a un pintoresc balcó amb vistes al jardí. Les habitacions disposen d'aire condicionat.\nCan Forgàs, des del 2018 amb Naturaki.\nCan Forgàs, ideal per a parelles\nPiscina exterior de 4x8 m i una profunditat de 1,20-2 m.\nCuina totalment equipada: Nevera, rentaplats i pastilles , forn, microones, cafetera Nespresso, cafetera Italiana, bullidor-"Kettle", torradora, exprimidor, batedora-minipimer, paeller , cuina de gas, rentadora, planxa i taula de planxar.\nAltres característiques que et poden interessar: Acceptem pagaments amb VISA, accés a la casa asfaltat, mosquiteres a les finestres.\nPer a les dates que t'interessen, Can Forgàs s'acostuma a reservar amb 3 mesos d'anticipació. No esperis fins l'últim moment!\n79 opinions més\nCan Forgàs, una ubicació ideal\n9.7 82 opinions


Viure a la província de Madrid | Solvia Magazine\nLa ciutat de Madrid compta amb una àmplia xarxa d’infraestructures -carreteres, autovies i vies fèrries- que connecten fàcilment la capital amb l’extraradi. Aquest fet ha propiciat que moltes famílies triïn viure fora de Madrid i que trobin en qualsevol dels municipis de la província una gran tranquil·litat i qualitat de vida. Preus d’habitatges molt assequibles, molts més metres quadrats i tots els serveis a l’abast són arguments de pes per optar per una casa fora de la gran ciutat.\nCultura i historia\nLa preciosa població d’Alcalá d’Henares, bulliciosa tot l’any gràcies als estudiants de la seva famosa universitat; la majestuositat del Monestir de Sant Lorenzo de l’Escorial i l’encant del municipi de Chinchón, atresoren un patrimoni històric i cultural que atreu tant a turistes com a habitants de Madrid capital els qui aprofiten qualsevol ocasió per realitzar petites escapades a aquestes localitats.\nLa Serra de Madrid\nLes segones residències de molts madrilenys se situen en la Serra de Madrid. Una naturalesa agresta i un aire net a escassos quilòmetres de la capital han convertit aquesta zona en el lloc escollit per molts habitants que desitgen gaudir del camp. El Parc Natural de Peñalara, en el terme municipal de Rascafría; la Reserva de la Biosfera Serra del Rincón, vorejant el riu Jarama i amb el poble de La Hiruela, com a punt de partida per a les excursions tan plaents com la de la Fageda de Montejo; els cingles de la Pedriza a Manzanares del Real o el Port de Somosierra conserven el seu patrimoni natural intacte al mateix temps que l’afluència de visitants ha reactivat econòmicament la zona.\nEsport i aigua\nA banda del senderisme i dels agradables passejos per la Serra, la província de Madrid també ofereix un gran ventall d’activitats aquàtiques gràcies a que compta amb molts rierols i rius -afluents del Tajo en la seva majoria- on remullar-se i practicar esports com el piragüisme, la vela, el rem i fins i tot el ràfting. El pantà de San Juan, conegut popularment com ‘la platja de Madrid’, és un dels principals embassaments de la zona. Situat en l’extrem sud-occidental de la comunitat és dels pocs enclavaments on es permeten les activitats aquàtiques a motor (motos d’aigua, passejos amb llanxes, esquí aquàtic, etc.) i per això disposa d’una escola nàutica en la qual es poden obtenir títols oficials de navegació. Per practicar vela i rem sense motor, també hi ha els pantans de l’Atazar, Pedrezuela, Valmayor i Picadas que compten amb tots els serveis necessaris per gaudir de l’esport i de l’aigua sense necessitat de desplaçar-se fins a les costes mediterrànies.\nTria la província de Madrid\nPromoció d’habitatges de 2, 3 o 4 dormitoris i 2 o 3 banys. Armaris de paret, calefacció central, garatge i traster. L’edifici disposa de zones comunes on se situa el club social, una piscina i gimnàs amb vestuaris.\nPromoció d’habitatges situada al centre de Belmonte del Tajo a només 55 km de Madrid. Pisos d’1 o 2 dormitoris amb 1 o 2 banys, cuina moblada, armaris de paret, plaça de garatge i traster.\nPioner residencial amb la qualificació d’edifici de consum energètic gairebé nul (EECN). Els habitatges de 2, 3, 4 i 5 dormitoris estan situats en una urbanització privada amb accés adaptat per a minusvàlids, piscina exterior, pista de pàdel i zones enjardinades.\nSi la capital madrilenya és el regne del tapeo els municipis propers a la ciutat s’han convertit en lloc de peregrinació per a les famílies que desitgen celebrar algun festeig o simplement reunir-se entorn d’una taula. Mentre que a la ciutat la innovació en els plats són el millor reclam, als afores de Madrid el que es busca és una cuina tradicional sense pretensions. No hi ha municipi en el qual no es pugui degustar un saborós rostit, cocido, potatge o uns caños als quals, si queda espai a l’estómac, li seguiran una costrada d’Alcalá, ossos de sant, uns pestiños o un merengue.\nVols conèixer més promocions a la província de Madrid?


Nomdedéu: "Confieu en mi, jo confie en vosaltres": de febrer 2014\nL'acudit masclista diu que Manolo estava tot content perquè la seua xicona li va proposar vore una pel·lícula de Clint Eastwood, i quan ell ja s'havia preparat per a bona cosa de testosterona, va vore que era “Els ponts de Madison”.\nLe pel·lícula explica una bella història d'amor, entre una dona segrestada per la pròpia vida que ha triat i un fotògraf que casualment s'atura a la seua granja per preguntar pels ponts coberts de Madison. Amb la família d'ella absent, sorgeix el romanç. Després de dubtar molt, la dona decideix no fugir amb el fotògraf, i renunciar a l'amor romàntic. És, creu, el que d'ella s'espera.\nDesprés de llençar la cendra de la mare en un dels ponts, els fills, remenant un bagul, descobreixen la història gràcies a les cartes que la mare guardà, com un tresor. És obvi que descobrir l'amor secret i prohibit de la mare, genera un terrabastall emocional a la família. Però és la veritat. I la veritat torna sempre.\nLes cartes són l'arxiu del temps passat. Les que ens permeten conéixer la bella història d'amor, les que posen en evidència un vida frustrada, les que ens mostren la veritat. Això és un arxiu.\nL'arxiu de RTVV són més de 20 anys de la història quotidiana del nostre país. Millor o pitjor explicada. Els fets més determinants i les anècdotes més fútils. La veritat explicada amb mentides algunes vegades. I possiblement és per això, perquè és la història de la gran mentida informativa ordida pel PP, que ara el PP es nega a posar en valor l'arxiu, declarant-lo BIC.\nPublicat per Nomdedéu a les 10:55 p. m. Cap comentari:\nPublicat per Nomdedéu a les 9:55 p. m. 1 comentari:\nAls 70 l'exercit dels EUA bombardejava les Columbretes, per millorar la punteria. Ara hem sabut que l'Exercit Espanyol ha usat l'entorn de l'arxipèlag per guardar en el fons marí un arsenal d'armes. Hem demanat formalment explicacions al Ministeri, però de moment, resten silents.\nEl Govern del PSOE va autoritzar les prospeccions petrolíferes en l'entorn del Parc protegit de les Columbretes. Un despropòsit majúscul, bàsicament perquè és formalment incompatible amb el manteniment de l'ecosistema, i oposat frontalment al turisme. Que, ara com ara, és una de les poques indústries que deixen diners a les nostres comarques.\nAra el PSOE presenta mocions exigint que no es permeta a les empreses fer el que ells van autoritzar. Tot i que hi puguen haver indemnitzacions. A mi em sembla bé. Especialment si les paguen ells.\nEl PP va protestar molt quan els socialistes autoritzaren les prospeccions, però ara mantenen l'autorització des del govern. No com amb el Castor, que el van aturar davant l'alarma social. I presenten mocions dirigides a ells mateixos dient que no estan d'acord amb el que fan, però no es fan cas i continuen fent el contrari del que demanen. Tot plegat, un joc de demagògies i cinismes.\nDissabte a les 12 i des de La Farola eixirà una manifestació en defensa de les Columbretes i contra les prospeccions. Hi serem tots. Els que sempre les hem defensat. Els que van autoritzar les prospeccions, i els que les permeten. Els convide a vindre. Esta en joc el nostre patrimoni. El nostre futur.\nPublicat per Nomdedéu a les 10:58 p. m. 4 comentaris:\n"PEL·LÍCULES" -www.castellonoinformación.es- 19.02.14\nDissabte, un grup entusiasta de gent, va fer una representació teatral al Palau de la Festa, dins del marc de la presentació d’una gaiata, a la que no citaré per no contaminar-la amb la polèmica.\nCom ve sent habitual, els guionistes, coreògrafs i directors d’escena, junts a actrius i actors, tots amateurs, s’esforcen any rere any en oferir el millor de les seus habilitats artístiques, i busquen ser originals en un acte que no ho és. Ni per estructura, ni per reiteratiu. Dèneu comissions han d’esforçar-se durant dèneu setmanes consecutives, per fer d’un acte protocol·lari, un espectacle dinàmic, simpàtic i agradable. No és fàcil. I quan fa desenes d’anys que la litúrgia es repeteix, és directament, difícil.\nLes tradicions, la visió costumista del Castelló rural...tot això ha estat ja representat desenes de vegades. Jo mateix vaig fer de ferrer amb un gran davantal de cuir, sense camisa, amb una martell gran com el de Thor i una enclusa. Era l’acte de presentació d’una gaiata, a l’antiga Pérgola. El gran Xato Prades feia de narrador.\nPerò és cert que ja quasi tot s’ha fet, i per això els sectors han d’anar a buscar inspiració en temes que poc tenen a vore amb les nostres festes. És un intent de donar espectacularitat i ritme a un acte sobri i encotillat. De vegades tenen més èxit en les pretensions. D’altres menys.\nAbans les musses vivien al Parnàs, ara sembla que s’han traslladat a Hollywood, i amb certa freqüència recreen pel·lícules populars. Algunes, diguem-ho clar, amb un difícil encaix amb l’estètica d’una presentació de Gaiata. Però què hi farem! Agradarà més o agradarà menys però darrera hi ha un treball desinteressat i quilos d’il·lusió.\nEsta setmana van recrear “A la recerca de l’arca perduda” de la nissaga d’Indiana Jones. El difícil maridatge entre l’arqueòleg i una gaiata, donà imatges tan sorprenents com vore que l’escenari on seia la Cort d’Honor, el presidia una gran estàtua d’una deïtat egípcia. Però a estes coses sembla que ja ens hi hem acostumat. No és pitjor que vore a l’escenari a Micky Mouse o al Chapulin Colorao. El problema és que a la pel·lícula apareixen uns malvats nazis, i és impossible representar la pel·lí sense fer-los apareixer al Palau de la Festa. Diguem-ho clar, era un risc fer desfilar uniformes amb la creu gammada. Bàsicament perquè no calia. Hi ha més pel·lícules on inspirar-se. També d’Indiana. Però el pitjor va ser no haver caigut en el detall de que les dames foren escortades per uniformes nazis, feria sensibilitats fins i tot de qui no en tenia.\nI és que el que el llenguatge cinematogràfic explica i justifica, no sempre qualla si ho trasllades a un presentació de Gaiata. No cal fer-ho més llarg.\nPerò deixaré una reflexió. Si l’acte s’hagués inspirat en “Indiana Jones i el regne de la calavera de cristall”, per seguir amb la nissaga, és possible que les dames hagueren hagut de desfilar uniformes soviètics, i insignes amb la falç i el martell. I em tem que qui ara li lleva importància al que ha passat posaria el crit al cel, i qui posa el crit al cel, no ho voria tan greu.\nAl final el resum és que una idea poc reflexionada, i sense cap voluntat apologeta, ha servit per fer un munt de demagògia partidista. Mala cosa. Mal negoci barrejar la política amb la festa. Però alerta! La festa també faria bé de vigilar no ferir susceptibilitats a l’hora de triar referents.\nPublicat per Nomdedéu a les 3:48 p. m. 7 comentaris:\nPublicat per Nomdedéu a les 12:00 a. m. 4 comentaris:\nEnric Morera explicava dimarts que el reglament de les primàries per triar les persones que aniran en la nostra candidatura a les eleccions europees, havia estat com un part. Llarg, dolorós, però finalment satisfactori.\nEm sembla una metàfora adient. Jo, serà perquè no sóc pare de la criatura, sinó com a molt padrastre, diria que més que un part, va ser una cesària. Van haver d’intervindre els de la bata blanca, perquè la criatura venia de natges. I una cesària sempre deixa a la mare més baldada que un part natural.\nSiguem francs. Ha estat un procés molt complicat, amb tensions, amb discrepàncies, amb colps d’efecte, amb retrets. Amb punts d’acord, amb gent bastint ponts, mentre altres els dinamitaven.\nPerò és que hem fet un pas endavant que mai abans ningú no havia fet. No només unes primàries per triar cap de llista, sinó obrir la porta a que la gent ens ajude a fer tota la llista. Tota. De dalt a baix. I ho fem no des d’un partit, sinó d’una coalició, cooperativa o com ens vulguem dir, amb quatre potes. Tres partits, i un grup entusiasta de persones que s’ha afegit al projecte, sense passar per cap dels tres. Un món nou.\nEls debats que han estat durs, ens han fet més durs. I saben què? Ningú no s’ha quedat pel camí. Perquè no se’ns ha oblidat que les primàries són un instrument per fer una llista electoral, però que nosaltres estem en política per vostés, no per mirar-nos el melic. Per molt que siga pel nostre melic que fins ara s’haja alimentat la criatura.\nPublicat per Nomdedéu a les 10:54 p. m. Cap comentari:\n"LES COMISIONS PER DINS" -www.castelloninformacion.es - 12.02.14\nVoran vostés, a l’Ajuntament de Castelló hi ha dues classes de comissions. Les plenaries que es reuneixen un colp al mes i que tracten dels temes que van al plenari. Són cada dia menys, perquè la major part dels temes competència del plenari tenen a veure amb l’urbanisme, i francament, ací no es mou una rajola fa un parell d’anys.\nLes altres, són les comissions informatives, que es celebren cada setmana. En estes, on hi ha prou més de mantecao, l’oposició no tenim dret al vot. Simplement l’equip de govern ens informa del que ells aproven a les Juntes Locals de Govern. En estes condicions, comprendran que la cosa va prou ràpida. Si hi ha algun aclariment a fer, preguntes, però no hi ha gaire debat. Al cap i a la fi, no pots votar.\nLa part més interessant d’eixes comissions arriba cap al final, en el punt de Precs i Preguntes. Normalment eixe capítol hauria de començar amb les respostes pendents de setmanes anteriors, però tres de cada quatre setmanes, no hi ha respostes. No han tingut temps. Esperen completar no sé què. Se’ls hi ha menjat els deures un gos. O se’ls hi ha banyat la tapa del delco. El cas és que les preguntes s’acumulen, i les respostes no arriben.\nDesprés de la queixa setmanal pels retards, els grups fem les preguntes que considerem oportunes. Este dilluns, a la comissió d’urbanisme van passar dues històries que resulten absolutament exemplificants de com es treballa.\nLa portaveu d’EU va explicar que havia fet una pregunta en la comissió anterior, sobre el reglament dels horts urbans per a la tercera edat. Un dels regidors del PP va alçar la maneta per intervindre, i malgrat que el President de la comissió no li feia gaire gràcia, va acabar per imposar la seu veu i explicar que en la comissió anterior no se li havia pogut explicar, perquè el regidor d’agricultura no havia comparegut. El President va començar a dir que quan estiga el reglament fet ja ens el facilitaran, però clar, és que al mateix temps, la regidora de tercera edat va dir que tots els horts estan ja repartits entre ciutadans interessats. Això, clar, planteja una qüestió nova. Si encara no hi ha un reglament que explique que és el que s’ha de fer per a que t’assignen un hortet, com és que ja estan repartits? Amb quin criteri s’ha fet?\nLa nostra portaveu adjunta va recordar que consta en una acta anterior, que sí que hi ha reglament, i que no entén com ara ens diuen que no n’hi ha. En això que la regidora de tercera edat que alguna cosa n’ha de saber (són horts urbans per eixe col·lectiu!), va voler explicar la situació. Però Miguel Ángel Mulet, President de la comissió li ho ha impedit: “No digas nada, Marisa, ya les contestaremos”. Fascinant el nivell d’incompetència i mala fe.\nDesprés va estar un representant del grup socialista qui va reclamar per enèssima vegada un informe. Voran. Fa mesos, nosaltres vam demanar donar ús a l’edifici de l’antic Asil. Propietat municipal que s’està deteriorant, esperant que ens toque la bono loto i poguem fer el nou ajuntament projectat. El PP ens va contestar, i consta en l’acta d’una comissió, que allà no s’hi podia fer res, perquè tenien un informe dels tècnics municipals que deia que l’edifici patia d’aluminosi.\nAra, i des de fa moltes setmanes, un regidor socialista reclama còpia d’eixe informe. I li donen llargues. Un altre colp la tapa del delco, que si la iaia fuma... Res. Les setmanes passen. Dilluns el socialista insistí. Mulet, des de la presidència va dir que quan el tingueren fet ens el facilitarien.\nVaig intervindre per recordar que suposadament l’informe està fet i acabat fa mesos. Si més no això ens van dir. Mulet va retrucar que el revisarien i quan estigues llest ens el farien arribar. I jo ja vaig petar: “no, -els vaig dir- no vull que retoquen cap informe, exigisc per a la setmana que ve una còpia de l’informe que vostés van dir que ja tenien. No vull informe nou. Vull aquell. El busquen i si no saben fer una fotocòpia, pujaré i jo els hi ensenyaré, però dilluns vull la còpia”. Vaig ser sec. Sí. Tant que el Secretari de les Comissions, em va mirar un poc astorat, sap que jo no em comporte així, però ja està bé amb la cançoneta.\nExplique això perquè de vegades la gent ens diu que no som prou eficients fent oposició. No diré que no puguem millorar, però costa molt, moltíssim. Ens neguen informació. L’oculten. La falsegen. Davant tenim uns tafurs. Jugadors d’avantatge. I no només ens toregen a nosaltres, els estan enganyant a vostés!\nPublicat per Nomdedéu a les 2:40 p. m. 1 comentari:\nLa Síndrome Rosa Díez\nAlgú, que representa tot excepte la renovació (via influència “externa”, via clan, via nissaga) puja a l’escenari, mira on tu seus i afirma que és hora de renovar. Que hi ha gent que porta massa temps presentant-se a les municipals. No diu “massa temps en política”, diu “presentant-se a les municipals”.\nI un pensa en Marina Albiol, per pensar en algú de fora de casa. EU diu que els seus càrrecs públics només poden ser-ho durant 8 anys. I ho ven, com una aposta per la renovació. El cert, però, és que Albiol que acompliria ara els 8 anys i no podria repetir, no té cap impediment per intentar ser eurodiputada (o regidora, o senadora...) Per tant, EU permet que els seus polítics es perpetuen càrrec rere càrrec, a condició de que no estiguen més de 8 anys al mateix lloc. Posats a permetre la perpetuïtat, no sé fins a quin punt no és millor que un continue en una institució que ja coneix, i així, és més útil als representats. No cal aprendre de nou, cada 8 anys.\nI després t’adones de qui tens darrera. Precisament la persona que orgànicament i des de fa ja 7 anys, va substituir a qui et mira des de la tribuna. Tu t’has presentat tres colps a les municipals, dues encapçalant la llista. Qui tens darrera va ser regidor del seu poble ininterrompudament entre 1991 i 2007, alguns d’eixos anys alcalde, i entre 2003 i 2007 va ser Diputat provincial, i és Diputat a Corts des d’eixe any. En total porta 23 anys, i amb ganetes de seguir.\nLa Síndrome Has been\nAlgú parla des de la tribuna, la Presidència li recorda que se li ha acabat el temps, i contesta que “en 11 anys només he parlat dues vegades”. I com la qüestió numèrica no té sentit (si volia parlar podia haver-ho fet sempre que volgués), un acaba per comprendre que el que vol dir és que “ell”, per ser qui és, no hauria d’estar sotmés a les coordinades espai-temporals.\nDit d’altra forma, ell no es pot comparar amb els humils mortals que habiten la sala. “Una persona un vot” deu pensar “és un risc massa gran. Els drets i deures haurien de ser ponderats en funció de “Who’s who” ".\nLa Síndrome d’Angelman\nPuja un orador, que té la nul·la intel·ligència emocional de renyar sempre a l'auditori, i repeteix com un mantra que: “això que dieu que diu el document, no ho diu el document”. Però el mal és que abans ha pujat algú i ha llegit textualment el document i sí que ho diu. I després puja un altra persona i torna a llegir el document, i ho diu textualment.\nPerò, ell, està afligit per la Síndrome d’Angleman que li impedeix aprendre algunes coses senzilles. I té a vore, amb el seu propi comportament. Amb la seua voluntat de no aprendre. Perquè per a altres coses sí que és llest!\nAra, en canvi, no ho sembla, que quan un menteix i l'auditori ho sap, perd tota credibilitat. Si li’n quedava.\nLa Síndrome de Ganímedes\nUn altre orador porta escrits de casa un parell de folis que llegirà sí o sí, malgrat que abans que ell hagen parlat 30 persones, i que l’aferrar-se a un guió l’impedisca interactuar amb el que passa a la sala.\nCritica a la gent, perquè segons el seu enteniment, mentre parlen de primàries obliden les seues principals obligacions, no fan la feina per la que han estat triats.\nI afortunadament, abans que un puga fer examen de consciència, li contesta un altre orador, que el grup municipal del que tu formes part, és, segons tots els mitjans de comunicació locals, qui lidera l’oposició a la teua ciutat. Per número de mocions, per número de declaracions institucionals, per número de consensos aconseguits, per centímetres quadrats de noticies protagonitzades en premsa en paper, per minuts en antena. I tot això, sense ser numèricament el partit més gran de l’oposició.\nI l’orador replicant recorda també, que a la Diputació, amb un sol diputat, i gràcies a la coordinació amb els grups municipals, acabes de fer destituir al Vicepresident Primer, de fer imputar a eixe mateix personatge, i a Carlos Fabra, i que en menys d’un mes, caurà també l’alcalde d’un poble i diputat provincial, per les teues denúncies. I recorda que has fet canviar al PP provincial d’opinió respecte a la fractura hidràulica, i has aconseguit aturar la privatització de la medicina nuclear fent públic un document secret... De fet, ve a recordar, que si tot això passes a una ciutat que no fos Castelló, o si el Diputat es digues qualsevol altre cognom, l’EN l’hagués felicitat.\nI dones les gràcies, però penses que tampoc no importa la falta de reconeixement i l’intent constant de descrèdit, que el que importa és si els resultats electorals acompanyen. I el cert és que sí, que hem crescut molt.\nI penses en el que ens acusa de no saber fer dues o tres coses al mateix temps i veus que:\na) Al seu poble perd vots i li passa per davant España 2000\nb) estem a febrer i no tenim pressupost del partit, era la seua responsabilitat, però per primer colp en la història, es va haver de retirar d’un CN, perquè anava a ser votat en contra. El document era incomplet i inacceptable. I tenia un munt d’objeccions de l’òrgan de control.\nc) Ha de ser que estava entretingut amb les primàries...\nSi alguna síndrome és preocupant pel nombre d’individus afectats, és sense dubte esta. És sabut que es manifesta amb tics motors i vocals\nPel que fa al tic motor, s’han pogut observar fins a tres subgrups:\na) Afecta a determinats membres que ocupen la primera fila, que els obliga a girar violentament el coll enrere, per vore qui vota en contra de les seues tesis o s’absté.\nb) Alguns individus afectats, seuen directament a les darreres files, per evitar luxacions de coll.\nc) S’ha detectat una nova versió, esta en la Mesa, en la que un dels membres (que no és el que fa l’acta) anota el nom de les persones que intervenen i el sentit de les seues argumentacions\nRespecte als tics vocals, Gilles de Tourette, va descriure una peculiar associació del afectats amb la copolàlia, és a dir l’articulació de paraules obscenes o observacions socials inadequades i despectives.\nÉs van sentir en boca de moltes persones qualificatius despectius com “infantilisme”, "manca de sentit comú", “irresponsabilitat”, i altres perles dedicades a qui no els donava la raó i els feia reverències.\nEm tranquil·litza personalment pensar, que a la meua intervenció que va estar entre les primeres, vaig deixar clar que trobava motius per votar que sí, i per tant, qui ho fes tenia el meu respecte i no sentiria en boca meua una sola crítica; i que hi havia motius per votar que no, i que qui ho fes, rebria idèntic tractament.\nNo va ser contagiós.\nLa Síndrome de la lleugeresa argumental.\nEs va sentir dir per justificar el document, que “el millor acord, és aquell que no satisfà a ningú, perquè així tots perden i ningú no guanya”. Textualment una vegada, i amb diferents versions, moltes.\nNo és cert. Hi ha moltes tècniques de negociació (i cada una du associades diferents habilitats). Però absolutament cap de les descrites acadèmicament defineix un acord on tots perden, com un bon resultat. Cap. Bàsicament perquè genera frustració i malestar en totes les parts. I en un cas com l’actual, en el que s’han de tornar a plantejar negociacions sobre el mateix subjecte, este és el pitjor punt de partida.\nEn un cas com el que ens ocupa, sembla obvi que la fórmula adequada és la coneguda com “ampliació del pastel”, per a permetre que tothom “guanye”. És a dir, ser elàstics i posar sobre la taula més coses de les que en principi ens havien generat el conflicte. Lluny d’això es va negociar fent cada colp el tortell més menut, tenint menys a repartir-compartir, i per tant, minimitzant les possibilitats d’acords satisfactoris per a totes les parts. El pitjor model. I no és culpa dels negociadors. Sinó dels estrategues.\nPerò aquells individus que pateixen de lleugeresa argumental, pugen a la tribuna, diuen el primer que els sembla, i donen per cert que l’auditori en sap tan poc com ells. Error.\nLa Síndrome du Roi Soleil\n"L'État, c'est moi", i clar, partint d’esta base, qualsevol crítica per puntual que siga, és percebuda com un atac a la direcció, o al Secretari General.\nSi no t’agraden alguns components de la coalició europea que es proposa, és un atac personal.\nSi no t’agraden les formes en les que es fan algunes coses, és un atac personal.\nSi fas que l’EN haja de retirar documents de l’ordre del dia per evitar més derrotes, és un atac personal.\nSi no t’agrada un document que ve a votació, és un atac personal.\nPerquè... “le partie, c’est moi”.\nLa Síndrome d’Ichabod Crane\nTot això, tot, tot això, té bàsicament en el seu origen, un problema de lideratges. Una peculiar història d’amor entre Ichabod Crane i Katrina Van Tassel.\nEl problema de les carreres de cavalls, és que no és suficient amb tindre la millor quadra, amb més cavalls que ningú, més ben preparats, més competitius, més ràpids, més experimentats en els Grands Prix, més en forma...\nUn bon genet sobre un cavall mediocre pot guanyar a un genet mediocre sobre un gran cavall.\nI de retorn a casa, després de la carrera, el genet sap que que ha de travessar el bosc, i el risc de que es repetisca la llegenda d’Sleepy Hollow i acabe per perdre el cap, és molt alt. I això, genera nervis. Molts nervis. I els cavalls ho notem. I en estes condicions, resulta difícil córrer per a guanyar.\nPublicat per Nomdedéu a les 7:02 p. m. 4 comentaris:\nDurant molt anys, el PP ( i per a ser justos altres partits també) han identificat el progrés social, la modernització de les ciutats, amb alguna icona arquitectònica. Alguns ens va dir que Castelló seria millor perquè tindríem un Centre de Convencions signat per Calatrava, una edifici de la VIU dissenyat per Frank Gehry, un immens Parc dels Xiquets nascut d’un somni tèrbol d’Alberto Fabra i una Ciutat de les Llengües amb llacets i sabates roges.\nI ara no hi ha res de tot això. Res. Absolutament res. El Centre de Convencions no es farà, i caldria dir que no es farà afortunadament! Perquè a la vista dels problemes jurídics, econòmics i constructius que semblen acompanyar a l’obra de Calatrava... Però sobretot, la fortuna del no fer-se, ve de la mà de l’obvietat de que no és necessari. No hem pogut omplir encara l'Auditori i Palau de Congressos, els salons de congressos dels Hotels estan buits la major part dels dies de l’any...No era més que un altre somni megalòman d’uns pocs, pagat per uns molts.\nLa VIU més que passar a un altra vida ha passat directament a un altre Planeta. Un planeta que té la seu fora de Castelló. Ja no aquella fantàstica i absurda seu per a una universitat no presencial, sinó ni tan sols la modesta seu del carrer Major. Hem pagat amb diners públics una universitat destinada a ser privada, i l’hem venut per quatre rals. I l’han deslocalitzada. Castelló 0, Planeta 1.\nEl Parc dels Xiquets, tret que els jocs previstos foren matolls, terra erma, pedrots i pols, no és més que un altre trist despertar del somni. No hi ha res. No hi haurà res. No hi ha diners per fer-ho. Ningú no dóna explicacions. Es va il·lusionar a un districte sencer amb promeses impossibles. Se’ls va enganyar. Ens van enganyar a tots.\nI la Ciutat de les Llengües no cal fer més sang. Ja hem rigut prou amb les ocurrències publicades a este mateix diari. Hem rigut o ens hem preocupat. O totes dues coses.\nQuan has estat fent pedagogia de l’opulència, quan has estat vinculat les icones al progrés, i de sobte, tot s’ensorra com un castell de cartes fet per un xiquet maldestre, es genera un desassossec important.\nLa societat es frustra. Està trista. Sembla endormiscada. Té la seua lògica, ens han insistit tant en que el nostre futur depenia d’això que ara... Si passejant per Castelló (o des del Desert de les Palmes estant) alces la vista i busques això que ara es diu skyline, no veus cap grua. Ni una ni mitja ni cap. I si el progrés era allò, òbviament al progrés li passa alguna cosa.\nPerò i si tot això era mentida? I si el nostre futur no estigués vinculat a eixes icones, a eixes obres singulars, a eixos projectes cars i de dubtós retorn social? I si resulta que el progrés d’una ciutat no es dibuixa a les grues, sinó als ulls de la gent, als seus somriures, la seua actitud corporal quan passeja...\nI si, com mantenim alguns de fa temps, la felicitat i el progrés és trobar un equilibri entre poder prendre un got de vi a les tasques, i poder descansar. O tindre una escola i un ambulatori prop de casa. O anar a la farmàcia i que no et cobren pels medicaments que ja has pagat amb les cotitzacions. O no haver d’agafar el cotxe per anar a treballar perquè el TRAM ja funciona. O l’autobús és puntual i té recorreguts versàtils. O la ciutat fa bona olor de neta com està. O els carrers no estan plens de cartells de negocis que es tanquen, traspassen, o locals que es lloguen. O si les bicicletes públiques que ara són de pagament, estigueren en millors condicions. O que el compte del banc no ens tremolés cada dos per tres, perquè l’Ajuntament ens cobrarà 3 milions més de preus públics, taxes i impostos enguany.\nMira que si el progrés fóra això! Mira que si el progrés fóren xicotetes obres de remodelació de cases abandonades, per a que la gent torne a viure a la ciutat històrica i els seus ravals, a un preu raonable. Omplint de vida la ciutat. Mira que si el progrés fóra no haver de fer 3 quilòmetres per trobar una ferreteria. O poder anar passejant al cine, a vore una pel·li i comentar-la després amablement mentre passeges per una ciutat no contaminada. I si el progrés fóra que ens deixen de mentir? Que no diguen que no pagarem per realçar l’escultura caiguda (un altra icona), i acabem pagant milers d’euros?\nI si el progrés fóra que els representants públics no fem passar vergonya als representats?\nLa ciutat sembla endormiscada, perquè li van voler fer creure que seria Nova York, en lloc de treballar per tal que continue sent Castelló. Un Castelló millor, amb qualitat de vida, amb llocs de treball, amb bons serveis públics...\nPublicat per Nomdedéu a les 10:43 p. m. Cap comentari:\n05 de febrer, 2014\nEl passat dimarts a la ràdio, vaig poder sentir el “very best of” de la seua intervenció al Fòrum Europa a València. D’entrada deixe’m dir-li que m’hagués agradat anar a escoltar-lo, però no vaig poder. Estava a fiscalia aportant documentació sobre dos col·legues seus, els alcaldes de Borriol i de la Vall d’Alba.\nEl vaig sentir a vosté dir algunes mentides, com que ens oposem al progrés. Però no li ho tindré en compte, crec que no hi ha maldat. És només arrogància. Vosté creu que el progrés el representa vosté i el defineixen els seus. Això llegint es cura.\nTambé vaig sentir el seguit de desqualificacions que ens va dirigir, i això m'ho tiraré esportivament al llom. Jo li acabe de dir que és un arrogant. Empat.\nSobre el pas del TRAM pel Ribalta vosté va defensar la seua postura des del “sentit comú”, la nostra, Alcalde, l'avala la llei. Totes les sentències emeses ens donen la raó. Totes. I la seua carta als diferents organismes que en el seu moment s’hi van oposar ha estat un fracàs absolut. Només li ha contestat el Col·legi d’Arquitectes, i ratifica severament que és una il·legalitat.\nAixí que el “sentit comú” tampoc no sembla tan comú. Sap que passa Alcalde? Que no és una bona idea contraposar el sentit comú al compliment de la llei, perquè és precisament això el l'ha dut a vosté a la condició d'imputat. Guiat pel “sentit comú” (era el més “comú” a la Conselleria de Sanitat) va signar adjudicacions al marge de la llei. I el pitjor és que no ha aprés vosté res.\n"LA SOSTENIBILITAT I LA TRANSVERSALITAT" - www.castelloninformación.es- 05.02.14\nAmb certa freqüència, la realitat s’imposa a la percepció maniquea de la realitat. Tornaré a intentar-ho, perquè no sé si esta frase vol dir res. Vull dir que de vegades donem coses per certes, per tradició, o per mandra de pensar, i la realitat les trastoca.\nSi escoltem acríticament el discurs públic, semblaria que conceptes com “sostenibilitat”, o “mobilitat sostenible” a les ciutats, són fruit de les ideologies d’esquerres. Notablement condicionades per l’ecologisme. Però jo ara mateix vinc d’escoltar parlar de totes estes coses a Giusepe Grezzi, que n’és especialista, i ara treballa com assessor al grup municipal de Compromís a València. I ell, vell militant verd, ha citat tres exemples de ciutats que han fet esforços en la bona direcció.\nNova York, amb l’eliminació de l’accés a Times square dels vehicles privats. Una valenta decisió al país de l’individualisme i el cotxes desproporcionats! Una operació, a més a més, feta de la forma més senzilla i econòmica, impedint físicament el pas, amb jardineres! Guanyar un espai mític, per als vianants. Menys soroll, menys fums, menys estrés. Més ciutat.\nTot això es va fer sota el mandat de Michael Rubens Bloomberg. Empresari, polític i filantrop, que tot i ser demòcrata, va presentar-se a les eleccions del 2001 com a republicà, i les va guanyar, i també el 2005. Després, abandonà el partit per discrepàncies amb la cúpula, i es va tornar a presentar el 2009, ara com independent, i tornà a guanyar.\nVitòria, amb l’alcalde José Ángel Cuerda Montoya, del PNV (després s’escindí amb EA, per tornar més tard al PNV). La seua gestió fou considerada força progressista i respectuosa amb el medi ambient, va desenvolupar un nou campus universitari, va rehabilitar de forma integral el nucli urbà medieval de la ciutat; i va configurar espais per a noves formes de desenvolupament econòmic que, de forma harmònica, han ajudat a consolidar Vitòria com una capital moderna i exemple de ciclabilitat.\nHa estat un dels precursors al País Basc del concepte del desenvolupament sostenible, i va tindre un ferm compromís amb els sense abric, els més desfavorits, els LGTB, la cooperació internacional amb el Tercer Món. Compromisos que li han valgut importants reconeixements, i que manté ara un colp allunyat de la primera fila política.\nLondres, amb la polèmica mesura de fer pagar 8 euros per accedir amb vehicle particular a la City. La City ha millorat notablement la seua mobilitat, també la sostenibilitat mediambiental. L’alcalde? Alexander Boris de Pfeffel Johnson, un conservador estrafolari, d’exquisida i elitista educació a Eton i Oxfor, tot i que un trinxaire que va ser acomiadat de The Times per falsificar unes cites del seu padrí.\nUna lectura simplista, potser ens conduiria a dir que la mesura és típica d’algú de dretes, perquè ara només podran entrar a la City els que tinguen la cartera folrada, perquè 8 lliures cada colp que hi entres... Però el cert és que tot el que es recapta per eixa taxa ha servit per millorar moltíssim el transport públic, la qual cosa a qui ha acabat beneficiant és justament a qui no la té tan folrada la cartera. Distribució directa de la riquesa.\nAixí que els tres exemples posats per Grezzi de ciutats (i alcaldes) que han fet les coses bé, en principi tots tres formen part de partits del que coneixem per dretes (si bé jo mantinc que no hi ha res més progressista que el nacionalisme no expansionista).\nVol dir això que les millor pràctiques de sostenibilitat neixen de la dreta? No. Trobaríem exemples en l’esquerra. El que vol dir és que són polítiques transversals, és a dir, espais en els que ens podríem posar tots d’acord. I això és una gran notícia, perquè la ciutat no la podem construir contra el 30 o el 40 % de la ciutadania. L’hem de fer entre tots, per que siga de tots. I de totes, clar.\nUn colp publicat el post, Grezzi m'adverteix amable, d'una errada meua. L'alcalde que va posar en marxa la taxa a Londres va ser l'anterior, Ken Livingston, conegut com Ken el Roig. PEr bé que Boris Johnson la va mantenir i sembla que fins i tot ha augmentat l'import.\nErrada important. Ho vaig entendre malament en la seua conferència. Però que al final ve a reforçar la meua tesi, de que el disseny sostenible de les noves ciutats, ha de ser transversal. I que podem, i hauríem de, trobar exemples des de diferents ideologis. I esta és en definitiva la bona notícia. És un espai on ens hem d'entendre.\nPublicat per Nomdedéu a les 1:40 p. m. 2 comentaris:


01 / 05 / 2017 | Intersindical\nIntersindical Valenciana, sindicat de classe valencià, ha eixit als carrers sota aquestes reivindicacions en considerar que ha arribat el moment d’acabar amb les polítiques neoliberals practicades pel govern espanyol. En aquest sentit el sindicat creu que és necessari un canvi del govern espanyol per fer possible unes altres polítiques afavoridores dels interessos de la classe treballadora i de la majoria de la població.\nDes de la Intersindical Valenciana s’afirma que per poder dur a terme una política alternativa necessitem apoderar-nos, unir-nos i juntes i junts exigir la recuperació dels nostres drets. Drets laborals bàsics, salari digne, horaris raonables, vacances, estabilitat, en definitiva el dret a una vida digna amb perspectives de futur. Però no només hem de recuperar drets laborals, sinó també molts altres que se’ns arrabassen, el dret de vaga està sent desactivat per l’ús abusiu dels serveis mínims i per la criminalització de la protesta. A més, altres drets democràtics com la llibertat d’expressió estan sent sotmesos a l’escrutini i persecució selectiva per part de certs membres de la fiscalia i la judicatura en clara complicitat amb el poder executiu.\nFinalment, Intersindical Valenciana expressa la necessitat de mantindre una mobilització socials i laborals unitària, sostinguda en el temps, que obligue al canvi de govern i al canvi de polítiques. Per això, des del Sindicat es fa una crida a participar en manifestació convocada per la PAH per al dia 6 de maig i en la manifestació estatal convocada per les Marxes de la Dignitat per al proper 27 de maig.\nValència, Primer de Maig de 2017\nDiada de la Classe Treballadora


La demolició del Lluís Sitjar ha costat 800.000 euros i Cort passarà la factura als propietaris\nL'operació has estat més barata del previst en el preu de licitació\n651x363 L'estadi Lluís Sitjar ha passat a la història. L'estadi Lluís Sitjar ha passat a la història.\nL'esbucament de l'estadi Lluís Sitjar ha tingut un cost final de 800.000 euros (400.000 euros menys que el preu de licitació), segons ha explicat el regidor d'Urbanisme de Cort, Antoni Noguera.\nAra l'Ajuntament de Palma remetrà la factura als propietaris del solar i aquests al Reial Mallorca, que s'hauria de fer càrrec de part de la despesa.\nUna vegada se n'ha procedit a la demolició, Cort té previst valorar els terrenys (27.000 metres quadrats classificats actualment com a equipament esportiu privat) i efectuar-ne l'expropiació que va anunciar l'actual equip de govern municipal.\nUna vegada que el solar sigui de propietat municipal, s'incorporarà a la falca verda com a espai lliure públic –reservant una part per a equipaments socioculturals– i s'establirà un conveni urbanístic amb el Mallorca sobre la cessió dels terrenys de l'actual estadi de Son Moix per conjugar les dues operacions.\nNoguera ja va advertir que per a l'expropiació dels terrenys del Lluís Sitjar se cercarà el "consens" amb els propietaris. El Mallorca és el titular del 32,5% dels 666 títols de propietat i a la vegada l'administrador, mentre que la resta és en mans de l'Associació de copropietaris de l'antic estadi que presideix Joan Aguiló, que en ocasions anteriors ja s'ha mostrat favorable a un acord d'aquest tipus.


CLÀSSICS DEL PENSAMENT I HUMANITATS MÈDIQUES. Arrogància\nFranz J. Ingelfinger1\nTraducció de Joan M. V. Pons i Gaietà Permanyer Miralda de l’article: Ingelfinger FJ. Arrogance. N Engl J Med. 1980;303:1507-1511.\nANNALS DE MEDICINA: VOLUM 96, NÚMERO 1, gener / febrer / març 2013\nEn aquesta conferència, designada específicament com “sobre l’ètica mèdica”, em focalitzaré en tres temes. El primer, com exemple de tensions entre grups, té a veure amb l’acusació comuna que els biocientífics són arrogants, és a dir, són presumptuosos, superbs en les seves actituds, decisions i objectius; mostren, en un mot de moda avui en dia, altivesa. Intentaré argumentar que els biocientífics poden ser arrogants, però no més que altres grups i, potser, fins i tot un xic menys.\nEl segon tema té a veure amb l’encontre personal entre el metge i el pacient: està marcat per l’autoritarisme, el paternalisme i la dominació? La meva resposta és no sols “sí”, sinó que fins i tot en alguna mesura aquesta característica és essencial per a una bona atenció mèdica. De fet, si estem d’acord que la funció primària del metge és fer que el malalt se senti millor, un cert grau d’autoritarisme, paternalisme i dominació és l’essència de l’efectivitat del metge.\nCom a tercer mantindré que molts metges són de fet arrogants en les seves conductes cap els malalts, però d’una manera que ni tan sols s’identifica específicament com “arrogància” en qualsevol de les definicions d’aquesta paraula en el diccionari.\nTot i que cap vocació apresa està exempta d’aquesta acusació, el grup professional més fustigat com arrogant és aquell que utilitza tecnologia complexa i avançada en la seva forma de pensar i de fer. Són els científics, siguin físics o biòlegs moleculars, o fins i tot els decisors no científics en medicina, vistos com els qui prenen decisions polítiques motivades per l’interès propi i que actuen amb total menyspreu de les necessitats humanes. Quasi com un reflex surt aquella vella dita de Clemenceau que la guerra no es pot deixar en mans dels generals. A aquesta aprensió social es deu que els comitès decisors es creïn amb el propòsit de limitar la influència, especialment, d’aquells científics que posseeixen una expertesa rellevant en les qüestions que s’han de respondre. Els metges estan familiaritzats amb les provisions de la Llei Pública 93-641, promulgada el 1974, que estableix la xarxa d’agències dels sistemes de salut. La major part dels membres nomenats pels organismes responsables de la planificació i implementació del sistema, com les juntes de govern i els comitès d’àrees, han de ser el que s’anomena consumidors més que no pas proveïdors de l’atenció sanitària. El mateix principi s’aplica fins i tot a molts altres aspectes, com si s’haguessin de posar límits en la cerca del coneixement per part dels humans. Aleshores, molts mantenen que la frenètica polèmica actual sobre seguir fent recerca en l’ADN recombinant hauria de ser resolta per grups d’individus en què els representants de la ciència no sols fossin restringits, sinó eliminats totalment.\nHi ha raons indisputables de per què les decisions que afecten la societat en el seu conjunt haurien de ser preses per persones àmpliament representatives d’aquella societat i no pas per aquelles que poden estar esbiaixades, potser per raons de guany personal o completament honorables, però de totes maneres amb un compromís intel·lectual entusiasta i desequilibrat cap a la seva disciplina. És un principi bàsic en la majoria de societats democràtiques. Sigui al Regne Unit o als Estats Units, és el Parlament o el Congrés qui decideix quants diners s’haurien de gastar en els diversos programes de recerca biomèdica i salut pública.\nLa qüestió no és si aquest control social és justificable. No es pot negar tampoc que molts especialistes en biociència tenen una visió hemianòpsica del món. Més encara, es pot entendre que el gruix dels biocientífics, com a grup, prendran decisions fortament influenciades per les seves habilitats i recursos. En moltes circumstàncies, el cirurgià tallarà quan l’internista utilitzarà antibiòtics. La meva preocupació és que les paraules “científic arrogant” impliquen que l’ignorant, sigui llec o professional, no pateix aquest mal. Però l’arrogància de la ignorància pot ser tan devastadora com l’arrogància de l’expert. Tanmateix, l’arrogància de la ignorància o l’arrogància de l’activista anticientífic o antiintel·lectual es menciona rarament, tot i que pot ser tan flagrant com la del membre més doctrinari de la classe científica dirigent.\nComencem amb un exemple de baixa intensitat emocional: la dieta. Durant anys, diferents pràctiques dietètiques han estat recolzades o condemnades pels metges; la seva popularitat entre el públic o la moda dietètica és un fenomen antic però que continua. Durant anys, els metges i el públic estaven convençuts per igual que el consum de certs menjars agreujava, o fins i tot provocava, úlceres pèptiques a l’estómac i el duodè o que altres aliments tenien efectes saludables. Entre els perjudicials s’incloïa els picants i els aliments basts i de colors forts; els considerats com beneficiosos eren tous, suaus i sense color. La proteïna blanca com el pollastre i el peix eren permesos, però les carns vermelles com la bovina i la de xai estaven prohibides. Fins i tot una escola de pensament, mèdica i no mèdica, exercia un reduccionisme extrem: al malalt ulcerós se li deia simplement que havia de seguir una dieta blanca: farina, patates i llet. Suposo que això es feia de manera raonada, però jo sempre preguntava si en aquella mentalitat literal no podia incloure també el rave picant.\nLa influència de la superstició, el misticisme i la religió en les creences dietètiques és, sens dubte, forta. El 1910, per exemple, era una moda popular el fletcherisme, la pràctica de mastegar cada mos de menjar intensament, unes 30 vegades. El creador d’aquest culte, Horace Fletcher, sempre portava vestits blancs per emfatitzar la puresa espiritual de la seva masticació obsessiva. Potser uns poders ocults semblants milloren l’atractiu de la dieta blanca en el tractament de l’úlcera pèptica.\nAvui en dia encara tenim poc coneixement sobre la causa i el tractament de l’úlcera pèptica2. De fet, molts estudis científics excel·lents que fan ús de la tecnologia moderna han millorat, per una banda, el coneixement sobre la naturalesa de l’úlcera pèptica però, per una altra, han fet augmentar el reconeixement expert del poc que coneixem sobre les causes d’aquest trastorn. Més coneixement, paradoxalment, ha fet ressaltar el no coneixement. De manera associada, el valor dels règims dietètics imposats, amb certa ignorància arbitrària vista en retrospectiva, són qüestionats per l’escepticisme de l’expert científic.\nActualment, una altra moda dietètica és atraure els fidels: els aliments superrefinats, amb poca fibra, dels països industrialitzats es diu que causen diverticulosi i, potser, càncer de l’intestí gros, hemorroides, varices i calcificació de les venes de la pelvis. Potser aquests aliments processats són perjudicials, però aquell suport categòric de les dietes riques en fibra em fa l’efecte d’un altre exemple de pronunciament arbitrari, autoritari, basat en un coneixement a mitges i en una ignorància no reconeguda sobre els efectes globals; en altres paraules, un xic arrogant. El 1952, molt abans que Burkitt i altres s’interessessin pels efectes de la dieta en la patogènesi dels diverticles al còlon, un patòleg a Lima, Perú, em va dir que a les autòpsies sempre podia diferenciar un còlon d’un descendent dels espanyols del d’un descendent dels indis andins. El còlon d’un descendent d’espanyols, de segur, tindria diverticles, mentre que el d’un indi no. Per un altre cantó, els indis tenien un còlon molt llarg, especialment un sigma llarg i recargolat. És per això que els indis pateixen sovint vòlvuls a aquest nivell. Albert Schweitzer3 havia recollit l’alta prevalença d’hèrnies en els pacients que atenia. Per tant, les dietes riques en fibra poden tenir els seus efectes desfavorables així com també conseqüències favorables, però això hom no ho sabrà mai de les crítiques que escolta de les dietes pobres en fibra. Sospito, fins i tot, que hi actuen forces místiques i morals, doncs sembla obvi que una dieta rica en fibres suposa un retorn a les condicions del “bon salvatge” i la resistència a les dificultats, mentre que la dieta refinada mostra un luxe decadent i autocomplaent.\nLa meves homilies dietètiques pretenen il·lustrar les forces socials múltiples subjacents en decisions polítiques qüestionables: en aquest cas, de la política sobre el que s’ha de menjar. El públic, el metge, el professor de fisiologia participen en decisions teixides arbitràriament amb filaments fràgils d’evidència. El seu raonament depèn d’allò que Alvin Weinberg havia anomenat transciència. “Moltes de les qüestions -va escriure Weinberg el 1972- que sorgeixen de la interacció entre ciència o tecnologia i societat... es basen en respostes a preguntes que es poden fer a la ciència, però que encara no es poden respondre científicament. Proposo el terme transcientífic per aquesta mena de qüestions, doncs, tot i que poden sorgir de o al voltant de la ciència, i poden ser formulades en llenguatge científic, són incontestables per la ciència i d’aquí que transcendeixin la ciència”.\nLa manca de diferenciació entre ciència i transciència, de reconèixer que una regulació o recomanació poden ser confeccionades en un buit de coneixement és, al meu entendre, una manifestació de l’arrogància de la ignorància.\nHaig de fer una distinció en aquest punt: no estic afirmant que les conclusions assolides en absència de fets fefaents siguin per si mateixes arrogants. Aquestes conclusions inevitablement caracteritzen la política, la ciència i la medicina, especialment quan la necessitat d’actuar és urgent. L’arrogància entra en escena quan aquells que arriben a vàries decisions en absència de dades apropiades no reconeixen o admeten quant de buit està el seu rebost d’informació. Els científics i els metges de qualitat, així vull creure-ho, són sempre conscients del poc que saben. El dubte tempera l’arrogància i, possiblement per aquesta raó, d’alguns biocientífics es pot dir que més tenen la virtut grega de la sofrosina (moderació) que no pas el defecte contrari de l’hybris (supèrbia).\nA sociòlegs, experts en ètica i altres semblants els agrada parlar despectivament del que anomenen autoritarisme, paternalisme o domini dels metges. Aquesta posició, proposo, és irreal i insostenible. El metge és una persona a la qual van els malalts perquè necessiten o pensen que necessiten ajuda. Assumim que el metge que escullen és competent i compassiu. Malgrat aquestes virtuts, sovint és poc el que el metge pot fer físicament, vull dir, tallant o manipulant químicament, per eradicar la causa de l’aflicció del malalt. És per això que els epidemiòlegs sostenen -un llibre recent de Thomas McKeown The role of medicine: dream, mirage or nemesis? n’és un exemple excel·lent- que la intervenció del metge ha fet poc per perllongar la vida o eliminar la morbiditat greu. La xifra generalment citada -tot i que pot ser una xifra arrogant si se sustenta en dades fragmentàries- és que el 90% de les visites dels malalts als metges són per condicions que o bé són autolimitades o bé estan fora de les capacitats mèdiques. En altres paraules, si assumim que els metges fan que els pacients se sentin millor la major part de vegades, això és degut principalment a que el metge pot tranquil·litzar el malalt o donar-li una medicació mitjanament pal·liativa. Fins i tot una operació pot, de tant en tant, fer que el malalt se senti millor, tot i que no perllongui la seva vida ni elimini la causa dels seus problemes.\nSi el metge és efectiu en l’alleugeriment de les queixes dels malalt per aquests mitjans intangibles, se segueix que el malalt ha de creure en el metge, que ha de confiar en el seu consell i el seu suport i en la selecció d’aquella píndola que és d’utilitat (malgrat no curi l’alteració bàsica). Intrínseca d’aquesta creença és la convicció del malalt que en el metge no sols s’hi pot confiar, sinó que també té un coneixement especial que el malalt no té. Ell necessita, si el tractament ha de tenir èxit, un metge a qui conferir autoritat, competència i experiència. Si estic disposat a renunciar a menjar ous la resta de la vida, haig d’estar convençut, agradant-me com m’agraden, que una autoritat superior a mi mateix influirà en els meus hàbits de menjar. No vull estar en la posició del venedor d’un mercat ambulant que negocia i regateja amb el metge sobre el que és millor. Vull creure que el meu metge actua sota uns principis morals i intel·lectuals més alts que els d’un venedor de cotxes de segona mà.\nAniré més lluny. Un metge que estén simplement davant del malalt una sèrie d’alternatives com si fossin comercials i després diu: “Endavant, esculli vostè, és la seva vida”, està eludint el seu deure, per no dir que fa mala pràctica. El metge, de segur, hauria de llistar les alternatives i descriure els pros i contres, però aleshores, en lloc de dir al malalt que faci la seva elecció, el metge hauria de recomanar un curs específic d’acció. Ha d’assumir la responsabilitat, no desviar-la sobre les espatlles del malalt. El malalt pot aleshores refusar la recomanació, la qual cosa és perfectament acceptable, però aquell metge que no utilitza el seu aprenentatge i experiència per recomanar una acció específica a un malalt -o en alguns casos admetent amb franquesa que “no ho sé” - no mereix el títol, un tant deslluït però encara distingit, de metge.\nMalgrat que he recolzat durant temps el principi que el metge ha de ser, fins un cert grau, autoritari i paternalista, la meva experiència com a malalt m’ha fonamentat la creença de la manera més forta possible. Si se’m perdona que sigui anecdòtic i personal, els diré com la manca d’una decisió amb autoritat comportà patiment per a mi i la meva família. Farà un any i mig em van trobar que tenia un adenocarcinoma, un càncer glandular, assegut a cavall de la unió gastroesofàgica. Ja és irònic que aquesta àrea de l’aparell digestiu hagi estat aquella a la qual he esmerçat la meva carrera professional com a investigador clínic i consultor; per tant, costa imaginar un pacient més ben informat. La necessitat de cirurgia era indiscutible si esperava continuar essent capaç d’empassar. Però després d’una cirurgia reeixida, els dilemes reals van començar. El cirurgià no havia trobat proves visibles que el càncer s’hagués estès. Això, però, no prova res, ja que els càncers poden estendre’s per formar minúsculs nuclis cancerosos a qualsevol lloc (micrometàstasis). La pràctica mèdica actual és assumir que el pacient que ha estat intervingut per qualsevol d’una varietat de càncers -inclòs el tipus que jo tinc- haurien de seguir un tractament profilàctic per tal d’eradicar les micrometàstasis abans que creixin. Per aquesta raó, s’utilitzen àmpliament tant la quimioteràpia com la radioteràpia. Aleshores, la qüestió era: hauria de fer quimioteràpia amb tots els seus efectes secundaris? Quimioteràpia, de quina mena? Encara més debatuda era la qüestió de si havia de rebre radioteràpia.\nNo hi ha una evidència acceptada de manera general que els minúsculs nuclis de cèl·lules d’adenocarcinoma respondran. Més encara, la radiació suposaria per a mi tota una sèrie de complicacions com una fibrosi pulmonar i la possibilitat de tot un conjunt d’efectes secundaris menys freqüents, però no menys importants. En aquest punt vaig rebre un allau de consells, ben intencionats, però contradictoris, d’amics metges de tot el país. La qüestió de la radioteràpia profilàctica era particularment discutida. Com a conseqüència, no sols jo, sinó també la meva dona, el meu fill i la meva jove -tots dos metges- i altres membres de la família es van sentir cada cop més confusos i emocionalment angoixats. Finalment, quan els mals de la indecisió semblaven intolerables, un savi amic metge em digué: “El que tu necessites és un metge”. M’estava dient que m’oblidés de la informació que ja tenia i d’aquella que havia rebut de molts llocs i que en lloc d’això busqués una persona amb autoritat que em digués què havia de fer i que de manera paternalista assumís la responsabilitat de la meva atenció. Quan vàrem seguir aquest excel·lent consell, tant la meva família com jo vam sentir un immens alleujament. La incapacitat d’una preocupació enervant es va dissipar i vaig poder retornar a les angoixes habituals com la de decidir el destí d’algun manuscrit o donar conferències com aquesta.\nSi l’arrogància en el sentit de paternalisme i domini és un ingredient d’una atenció mèdica beneficiosa, aquestes qualitats s’han d’utilitzar apropiadament. En la mesura que el paternalisme i el domini es vegin infectats pels altres significats d’arrogància, la conducta del metge amb els malalts empitjorarà de manera associada. És a dir, si el paternalisme s’accentua amb la insolència, la vanitat, l’arbitrarietat o per la manca d’empatia, s’anul·la tota l’atenció que el metge doni als seus malalts. En altres paraules, un metge pot ser arrogant de manera beneficiosa o destructiva.\nEls metges com a classe, sospito, no són més vanitosos o insolents que qualsevol altra gent. Alguns són presumptuosos o condescendents, d’altres humils i simpàtics. Tot i que l’arrogància amb alguns dels més vils significats -per exemple, vanitat, insolència, crueltat- no pot, crec, identificar-se com una característica general de la professió mèdica, la professió en el seu conjunt està afectada per algun tipus d’arrogància subsumida en una manca d’empatia. Els metges, per raons diverses, troben difícil posar-se a si mateixos en el lloc del malalt; no aprecien suficientment, o potser no tenen el temps d’apreciar, com se sent el malalt i com reacciona a la informació mèdica i als procediments als quals és exposat.\nEl problema, discutit en certa extensió al número d’abril de 1977 dels Annals of Internal Medicine, té dos components: un intel·lectual, i en cert grau millorable, i un altre emocional, que per la seva correcció necessita el millor en l’art de la medicina. El primer component és una qüestió de llenguatge. L’argot del metge no sols ha estat ridiculitzat àmpliament sinó també criticat com un dels mecanismes que utilitza la professió mèdica per mantenir la seva mística. Aquesta explicació tenia la seva validesa en temps de Molière, però dubto de la seva validesa actual. L’addicció professional al seu argot vocacional és probablement una qüestió d’hàbit, difícil de dissipar pel fet de la formació del metge, la seva interacció incessant amb altres metges, la lectura del New England Journal of Medicine i la seva ineptitud amb el llenguatge ordinari. Sigui quina sigui la raó, els metges tendeixen a utilitzar termes que el llec o no entén o interpreta malament. Fins i tot un dels millors comunicadors amb el gran públic que conec, el Dr. Timothy Johnson, permet que els seus convidats, al popular programa “House call” (visita domiciliària), es deixin portar pel llenguatge més apropiat per un amfiteatre mèdic que per un fòrum públic. “Carcinoma d’endometri” és molt més simple per un llenguatge mèdic que “càncer del revestiment de la matriu”.\nMolts malalts, de segur, estan familiaritzats amb els termes mèdics i els utilitzen, havent-se proposat que l’ensenyament de la medicina al malalt -enriquir el seu vocabulari més que profanar el del metge- pot millorar la comunicació entre les dues parts. Però entenen veritablement els malalts els termes mèdics? Nosaltres, els metges, tenim problemes amb els principis i argots d’altres competències com es fa evident amb les cartes de reprovació que rebo quan publiquem articles sobre qüestions abstruses d’estadística o economia mèdica. De manera semblant, fins i tot utilitzant el malalt paraules com “infart de miocardi”, aprecia el malalt realment l’espectre de patologia, diagnòstic, pronòstic i implicacions terapèutiques que aquesta expressió tan comuna té per al metge? Tots, inclosa la majoria de malalts més sofisticats pel que fa a termes mèdics, necessiten ser informats, en termes no tècnics, i el metge que oblida aquesta obligació és culpable d’una forma d’arrogància.\nFins i tot quan el metge s’esforça per utilitzar un llenguatge apropiat, pot encara mancar d’empatia si no és prou sensible a l’estat emocional del malalt que ve a consultar-lo. Desfet per l’ansietat, temorós, fins i tot amb sospita, el malalt escolta el so però no el significat de les paraules; tranquil·litzar dient que el càncer és un diagnòstic improbable i demanar un allau de proves per demostrar-ho, pot convèncer el malalt que justament és veritat el contrari. “No necessitem una altra operació” queda registrat en la ment del malalt com “una altra operació”. El consell que són necessaris medicaments antihipertensius o la insulina pot donar al malalt la idea d’incurable. Fins i tot aconsellar sobre el tabaquisme i la sobrealimentació pot donar resultats negatius en lloc de positius en les persones susceptibles.\nPotser un dels exemples avui en dia més flagrants d’arrogància sense empatia -un exemple no exclusiu de la professió mèdica- és la idea dominant que el fracàs de les recomanacions mèdiques és culpa del malalt. Si no segueix les instruccions i sembla ignorar les paraules de la saviesa mèdica, el malalt és etiquetat com a no complidor -una altra paraula en voga. Culpar la víctima és una excusa comuna per un fracàs terapèutic, però per a mi fa tuf d’arrogància. És una obligació del metge, mitjançant l’explicació i la persuasió, aconseguir que el malalt segueixi el tractament com s’ha prescrit. Si el malalt no ho fa, la culpa és sovint tant del metge com del pacient.\nÉs força fàcil per a un conferenciant moralitzar i demanar més empatia per part dels metges. Però quins recursos pràctics estan a l’abast del metge que és conscient que l’estat emocional del pacient pot acolorir i distorsionar una conversació ordinària? Conèixer els malalts, les seves conviccions i problemes, les actituds de la seva família, de segur que ajuda, però avui en dia amb els equips assistencials, serveis auxiliars, especialitzacions i mobilitat de la població, “conèixer el pacient” pot ser tan difícil com frenar els costos mèdics. Les mesures actuals per millorar l’eficiència mèdica tampoc no ajuden. Si el pacient -una dona embarassada, un alcohòlic amb cirrosi incipient o un gran fumador amb càncer de pulmó- és sotmès primer a un conjunt de qüestionaris i terminals d’ordinador, després interrogat i examinat per personal auxiliar i, finalment, vist pel metge -sigui per a donar a llum, realitzar una biòpsia hepàtica o una resecció pulmonar-, el malalt no coneixerà el metge i viceversa. Com pot el metge, en aquestes circumstàncies, ser conscient dels pensaments i emocions del malalt? La pràctica mèdica eficient, temo, pot no ser una pràctica empàtica i fomentar sinó l’arrogància, almenys la seva aparença.\nEn les facultats de medicina als alumnes se’ls parla sobre les perplexitats, ansietats i malentesos que poden afectar el malalt quan aquest entra en el sistema sanitari. En els anys de pràctica clínica, l’estudiant afortunat i sensible pot aprendre molt dels que han estat assignats per a la seva supervisió. Però els efectes de conferències i converses són efímers i no substitueixen l’experiència real. Hom podria suggerir, és clar, que sols aquells que hagin estat hospitalitzats durant la seva adolescència o edat adulta fossin admesos a les facultats de medicina. Aquesta pràctica no sols augmentaria el nombre de doctors empàtics, també permetria rebutjar tot el sistema d’admissió a les facultats de medicina.\nNOTES DELS TRADUCTORS\nFranz J. Ingelfinger (1920-1980), editor del New England Journal of Medicine, conegut també per la norma editorial que porta el seu nom i que priva els investigadors de difondre els seus treballs als mitjans de comunicació general fins que aquests no han estat avaluats i publicats en una revista amb revisió per consemblants. Aquest article es va publicar pòstumament.\nNo és fins a principis dels anys 80 que Barry Marshall i Robin Warren inicien els seus estudis que demostren el paper de l’Helicobacter pylori en l’úlcera pèptica i pels quals van ser guardonats amb el Premi Nobel el 2005.\nAlbert Schweitzer (1875-1965), metge alemany que, un cop acabada la carrera, es va traslladar a Lambaréné, a l’actual Gabon (Àfrica) on va passar la major part de la seva vida. Premi Nobel de la Pau el 1952.


Carcaixent s'adhereix a la campanya "L'hora del planeta" per lluitar contra el canvi climàtic | Valencia Extra\nAquest dissabte 27 de març s’apagaran els llums de la Plaça Major, Campanar i Ajuntament dins de la iniciativa internacional promoguda per WWF\nL’Ajuntament de Carcaixent s’ha adherit de nou a la campanya L’Hora del Planeta, una iniciativa internacional promoguda pel World Wild Fund of Nature (WWF) que se celebrarà este dissabte 27 de març arreu del món. Durant una hora (de 20.30 h a 21.30 h), s’apagaran els llums de la Plaça Major, el campanar i la façana de l’Ajuntament amb l’objectiu de conscienciar la ciutadania sobre la necessitat de prendre mesures contra l’escalfament global i la contaminació atmosfèrica, així com estalviar energia i disminuir la contaminació lumínica.\nAmb aquesta adhesió, Carcaixent se suma a aquesta iniciativa en la qual participen 180 països de tot el món. Segons la regidora de Medi Ambient, Paula Lozano, es tracta “d’una acció simbòlica, però que posa de manifest la voluntat i el compromís de l’Ajuntament de Carcaixent amb el planeta, propòsit que ja s’està portant a la pràctica amb mesures com la compra de vehicles elèctrics per a ús municipal o el canvi de la lluminària tradicional per llums led”.\nLa regidora també ha volgut animar la ciutadania a sumar-se de forma particular a L’Hora del Planeta apagant els llums i els aparells elèctrics de les seues cases. Com a novetat, Paula Lozano també proposa adherir-se a les dues iniciatives de WWF que ha incorporat en aquesta edició, passar un dia sense consumir combustibles fòssils, intentant disminuir al màxim les seues emissions, i reduir l’ús d’articles d’un sol ús, especialment de plàstic. A més, també ha recordat la importància de mantenir aquest compromís la resta de l’any, amb la incorporació d’hàbits d’estalvi energètic en el dia a dia o l’adquisició de bombetes i electrodomèstics més eficients energèticament.


La nostra Política de Cookies té com a finalitat informar-li de forma clara i completa sobre el funcionament i finalitat de les cookies que s’utilitzen als nostres llocs web http://www.sonar.es, http://sonartickets.com y http://sonarplusd.com (en endavant, el Portal). En el cas de que volgués aconseguir més informació sobre les cookies, pot remetre un correu electrònic en aquest sentit a: sonar@sonar.es\nSón enviades al seu ordinador i gestionades exclusivament per nosaltres per al millor funcionament del Portal. Aquestes cookies romandran en el seu navegador, permetent-nos identificar-lo com a usuari recorrent del Portal, controlar la sessió d’usuari, recordar la configuració de les cookies, reconèixer l’usuari en cas de realitzar tràmits d’identificació i personalitzar el seu contingut per oferir-li continguts adequats a les seves preferències (cookies de personalització).\nCookies Analítiques: Utilitzem Google Analytics4, una eina d’anàlisi web de Google que ens permet informar-nos sobre com interactuen els usuaris del nostre Portal. Així mateix, habilita cookies en el domini del lloc en el que es troba l’usuari i les utilitza per a recopilar informació de forma anònima i elaborar informes de tendències del Portal sense identificar usuaris individuals. Pot consultar més informació sobre les cookies de Google Analytics i el seu funcionament en el Portal de: https://developers.google.com/analytics/devguides/collection/analyticsjs/cookieusage?hl=ca\nAl navegar i continuar en el nostre Portal estarà consentint l’ús de les cookies abans enunciades, en les condicions contingudes en la present Política de Cookies. Li informem que donat que les cookies no són necessàries per l’ús del nostre Portal, pot bloquejar-les o desactivar-les a través de la configuració del seu navegador. Si les bloqueja o desactiva podrà seguir fent servir el nostre Portal, malgrat que l’ús d’alguns dels seus serveis podrà estar limitat i per tant la seva experiència en el nostre Portal serà menys satisfactòria.\nSi desitja revocar el seu consentiment informant respecte a la nostra política de cookies, haurà d’eliminar-les del seu dispositiu a través de la configuració dels seus navegadors d’Internet. Aquests són enllaços dels diferents navegadors que informen sobre les cookies.:


▷ ⭐Definició de amic⭐ - Significat, Exemples i Sinònims\nelcorrector.cat » Definició de amic\nDefinició de amic\nA continuació pots descobrir La definició i bastants exemples de com utilitzar la paraula amic, en aquesta selecció de rectificacions ortogràfiques pots veure com es pot utilitzar en un context real aquest mot i fer servir un dels sinònims que et recomanem de la llista completa que veuràs aquí també veuràs la seva Definició perquè et sigui molt més fàcil comprendre què significa amic.\nUnit per l’amistat amb algú, que sent amistat envers algú.\nQue té afecció per algú o alguna cosa.\nPartidari d’algú o d’alguna cosa.\nQue afavoreix algú o alguna cosa.\nQue mostra afecció, no hostil, favorable, propici.\nSinònims de amic\n¿Cóm es diu amic en castellà? / ¿Cómo se escribre y se dice amigo en catalán?\nSi vols saber com es diu en castellà amic has de saber que la seva traducció és amigo pots veure en la nostra pàgina web més exemples en català perquè et sigui més fàcil contextualitzar-la en castellà.\nExemples de com utilitzar amic\nSi vostè està demanant per a algú que no estigui […] inclòs a la llista de dalt (el seu pare / mare, fill / a que té 19 […] anys o més, avi / a, amic / a, etc. .), ompli una altra sol·licitud.\nL’amic de totes les caixes d'[…] endoll està patentat i connecta aparells elèctrics a 150 països de tot el globus amb la […] alimentació local de corrent.\nsom amigues des de la infància; fer amics.\nPot ser útil assignar-li un «amic» especial a la classe.\nCompleti aquest formulari per enviar […] la pàgina triada a un amic.\nEl flascó també va ajudar als seus fills a […] obrir-se quan un bon amic de la família va morir […] fa poc.\nPer tant, em pregunto en què dimonis creuen […] realment aquests dies el meu distingit amic i els seus col·legues.\nEl món va perdre a una gran personalitat, els […] joves han perdut un amic.\nAvui en dia, un ordinador permet […] estudiar, treballar, fer compres, veure una […] pel·lícula, parlar a un amic, visitar una biblioteca […] o un museu, llegir un diari o jugar .\nMaximino el Traci (235-238) va tenir una reacció violenta i salvatge […] contra qui havia estat amic del seu predecessor, Alejandro […] Sever, tolerant cap als cristians.\nPodem divulgar informació […] rellevant a un familiar, amic o una altra persona involucrada […] en la seva atenció mèdica.\nels amics de la revolució; una associació d’amics de la pintura.\nEls nens han de registrar-se amb anterioritat […] per llegir un llibre amic en un espai de temps […] de 30 minuts.\nChris és un gran amic i estic encantat amb […] el seu retorn després d’una lesió.\ngràcies per les teves paraules amigues.\nI això és més que cert quan vostè es fa amic d’un nen que necessita la seva ajuda amb urgència.\nAvui en dia, ja es pot fer gairebé tot amb un ordinador: estudiar, […] treballar, fer compres, veure una […] pel·lícula o xerrar amb un amic, visitar una biblioteca […] o museu, llegir un diari o jugar.\nO potser un […] medicament que va ajudar a un amic a vostè li produeixi […] urticària.\nI el meu amic fa el que de cap manera […] no havia de fer i baixa del taxi.\nLa compassió és més […] que escoltar a un amic en necessitat.\nCuinem amb un amic fa un parell de setmanes.\nEls nens han de registrar-se amb […] anticipació per llegir amb un amic durant 30 minuts.\nsón molt amics de fer costellades els diumenges.\nNo només estaràs […] posant en risc al teu amic, sinó que tu també […] podries patir: els farmacèutics no venen de nou […] un medicament amb recepta si aquest s’acaba abans del que hauria de .\nQue bonic és veure un bon amic quan s’està desanimat!\nEsperem […] que el nostre estimat amic Hédi Annabi i els seus col·laboradors […] siguin rescatats.\nse’n va anar de casa quan va saber que la seva dona tenia un amic.\nTingueu a mà el nombre de […] telèfon d’un amic de la seva confiança.\nSer Amic d’una llar o d’una persona […] en particular pot ser d’ajuda per a la comunitat i la seva quotidianitat.\nSi s’haguessin aprovat les […] esmenes presentades pel meu amic Andrew Duff, hauria pogut […] donar suport al informe.\nPuc convidar a un amic i rebre un bo […] per això?\nUn amic o un col·lega pot necessitar […] ajuda amb l’habitatge i tu podries trobar un recurs que l’ajudi.\nQuan en l’estiu de […] 1540 seu estimat col·lega i amic Felipe Melanchton va caure […] greument malalt i es temia que morís, […] Luter va ser cridat al seu llit, on el va trobar en estat comatós .


Cap Vermell - Pasqua amb l'Escola de Música\nPasqua amb l'Escola de Música\nEls alumnes del centre oferiren el tradicional concert d'aquestes dates\nEl passat dimecres dia 1, els alumnes de l'Escola de Música, des dels més petits - els que encara "juguen" amb la música - , fins als més veterans, alguns dels quals amb una formació ja prou sòlida, pujaren a l'escenari del Centre Cap Vermell per a oferir el seu esperat concert de Pasqua.\nConcert familiar on n'hi hagi, en què especialment pares i padrins gaudeixen de veure els progressos dels seus petits, ja sigui amb un violí en la mà o percudint amb alegria qualsevol dels mols instruments al seu abast. I és que, d'instruments, en toquen de tota mena: de corda, de vent - fusta i metall -, de percussió..., i també canten. La petita orquesta "N'Aladern", la "Bandeta", el grup de guitarres, els grups de percussió, els conjunts pop..., tots fent que sonàs la música popular, tradicional, clàssica, contemporània, jazz o pop-rock, perquè res no hi faltàs.\nEnhorabona, per tant, a aquests cadells musicals, que creixen en edat i en saber, i enhorabona a tots els professors que fan possible que la música, a Capdepera, continuï posant llavors de futur. Algunes d'aquestes llavors, segur, brostaran i es faran grans, i en el futur ens oferiran grans moments musicals. Que així sigui.\nAquestes són algunes imatges del concert:


Avís legal i Política de Privacitat | Alquiler de casa rural en la província de Barcelona\nTruqueu-nos directament: (34) 691 518 799\nC/ Mas l’Estrada, 10 Santa Eulàlia de Puig-Oriol Troba’ns al mapa\nLocalització & Entorn\nMas l’Estrada, d’ara endavant EL TITULAR és una entitat mercantil de nacionalitat espanyola, amb domicili a C/ Mas l’Estrada, 10 08514 Santa Eulàlia de Puig-Oriol.\nLes presents Condicions d’ús tenen per objecte regular l’ús dels serveis que EL TITULAR posa a la disposició dels Usuaris del lloc web www.maslestrada.com.\nEL TITULAR pot oferir a través del mateix, serveis o productes sotmesos a unes condicions particulars pròpies que, segons els casos, substitueixen, completen i/o modifiquen les presents Condicions, i sobre les quals s’informarà a l’Usuari en cada cas concret.\nL’Usuari es compromet a utilitzar el lloc web, els continguts i serveis, de conformitat amb la Llei, les presents Condicions d’Ús, els bons costums i l’ordre públic. De la mateixa manera, l’Usuari s’obliga a no utilitzar el lloc web o els serveis que es prestin a través d’ell, amb finalitats o efectes il·lícits o contraris al contingut de les presents Condicions d’Ús, lesius dels interessos o drets de tercers, o que de qualsevol forma puguin danyar, inutilitzar o deteriorar el lloc web o els seus serveis, o impedir un normal gaudi del mateix per altres Usuaris.\nAixí mateix, l’Usuari es compromet expressament a no destruir, alterar, inutilitzar o, de qualsevol altra forma, danyar les dades, programes o documents electrònics i altres que es trobin en els llocs web del TITULAR.\nL’Usuari es compromet a no introduir programes, virus, macros, applets, controls ActiveX o qualsevol altre dispositiu lògic o seqüència de caràcters, que causin o siguin susceptibles de causar qualsevol tipus d’alteració en els sistemes informàtics del TITULAR o de tercers.\nPart d’aquest lloc web pot albergar continguts publicitaris o estar patrocinat. Els anunciants i patrocinadors són els únics responsables d’assegurar-se que el material remès per a la seva inclusió en el lloc web compleix amb les lleis que en cada cas puguin ser aplicables. EL TITULAR no serà responsable de qualsevol error, inexactitud o irregularitat que puguin albergar els continguts publicitaris o dels patrocinadors. En tot cas, per interposar qualsevol reclamació relacionada amb els continguts publicitaris inserits en aquest lloc web poden dirigir-se a la següent adreça de correu electrònic:hola@maslestrada.com\nTots els continguts del lloc web, tret que s’indiqui el contrari, són titularitat exclusiva del TITULAR i, amb caràcter enunciatiu, que no limitant, el disseny gràfic, codi font, logos, textos, gràfics, il·lustracions, fotografies, i altres elements que apareixen en el lloc web. Igualment, tots els noms comercials, marques o signes distintius de qualsevol classe continguts en el lloc web estan protegits per la Llei.\nPer això, l’Usuari reconeix que la reproducció, distribució, comercialització, transformació, i en general, qualsevol altra forma d’explotació, per qualsevol procediment, de tot o part dels continguts del lloc web constitueix una infracció dels drets de propietat intel·lectual i/o industrial del TITULAR o del titular dels mateixos.\nL’Usuari és l’únic responsable de les infraccions en les quals pugui incórrer o dels perjudicis que pugui causar per la utilització del lloc web, quedant EL TITULAR, els seus socis, empreses del grup, col·laboradors, empleats i representants, exonerats de qualsevol classe de responsabilitat que es pogués derivar per les accions de l’Usuari.\nEL TITULAR emprarà tots els esforços i mitjans raonables per facilitar informació actualitzada i fefaent en el lloc web, no obstant això, EL TITULAR no assumeix cap garantia en relació amb errors, o de possibles inexactituds i/o omissions en cap dels continguts accessibles a través d’aquest Web.\nL’Usuari és l’únic responsable enfront de qualsevol reclamació o acció legal, judicial o extrajudicial, iniciada per terceres persones contra EL TITULAR basada en la utilització per l’Usuari del lloc web. Si escau, l’Usuari assumirà quants despeses, costos i indemnitzacions siguin irrogats al TITULAR amb motiu de tals reclamacions o accions legals.\nEL TITULAR exclou tota responsabilitat que es pogués derivar d’interferències, omissions, interrupcions, virus informàtics, avaries telefòniques o desconnexions en el funcionament operatiu del sistema electrònic, motivat per causes alienes al TITULAR\nAixí mateix, EL TITULAR també exclou qualsevol responsabilitat que pogués derivar-se per retards o bloquejos en el funcionament operatiu d’aquest sistema electrònic causat per deficiències o sobre càrrega en les línies telefòniques o en Internet, així com de danys causats per terceres persones mitjançant intromissions il·legítimes fos del control del TITULAR\nEL TITULAR declina qualsevol responsabilitat respecte a la informació que es trobi fos del seu lloc web, ja que la funció dels links que apareixen és únicament la d’informar a l’Usuari sobre l’existència d’altres fonts d’informació sobre un tema en concret.\nEL TITULAR queda exonerada de tota responsabilitat pel correcte funcionament de tals enllaços, del resultat obtingut a través d’aquests enllaços, de la veracitat i licitud del contingut o informació a la qual es pot accedir, així com dels perjudicis que pugui sofrir l’Usuari en virtut de la informació oposada en el lloc web enllaçat.\n7) POLÍTICA RESPECTE A DADES PERSONALS OBTINGUDES A TRAVÉS DEL LLOC WEB\nSense perjudici del previst en cadascun dels formularis del lloc web, quan l’Usuari faciliti les seves dades de caràcter personal està autoritzant expressament al TITULAR al tractament de les seves dades personals per a les finalitats que en els mateixos s’indiquin. L’Usuari o el seu representant podrà exercitar els seus drets d’accés, rectificació, cancel·lació o oposició, mitjançant sol·licitud escrita remesa a Mas l’Estrada:\nC/ Mas l’Estrada, 10 08514 Santa Eulàlia de Puig-Oriol, o per e-mail a: hola@maslestrada.com.\nEL TITULAR es compromet al compliment de la seva obligació de secret de les dades de caràcter personal i del seu deure guardar-los de forma confidencial i adoptarà les mesures necessàries per evitar la seva alteració, pèrdua, tractament o accés no autoritzat, tenint en compte en tot moment de l’estat de la tecnologia.\nL’Usuari garanteix que la informació, material, continguts o observacions que no siguin les seves pròpies dades personals i que siguin facilitats al TITULAR a través del lloc web, no infringeixen els drets de propietat intel·lectual o industrial de tercers, ni cap altra disposició legal. La informació, materials, continguts o observacions que l’Usuari faciliti al TITULAR, es consideraran no confidencials, reservant-se EL TITULAR el dret a usar-los de la forma que consideri més adequada.\nCasa rural Mas l’Estrada\nC/ Mas l’Estrada, 10 08514 Santa Eulàlia de Puig-Oriol\nTel:(34) 691 518 799\n© 2014 Mas l’Estrada\nDesigned by Engidia\nUtilitzem cookies pròpies i de tercers per millorar els nostres serveis mitjançant l'anàlisi dels seus hàbits de navegació. Si continua navegant, considerem que accepta el seu ús.Accepto Més informació


Jair Bolsonaro podria ser un avantatge per al comerç # Brasil-UE? - Reporter UE: Reporter de la UE\n#Huawei - "Europa és el líder natural de 5G" ift.tt/2qwpV9J\nPodria Jair Bolsonaro ser una benedicció per al comerç # Brasil-UE?\ncol·laborador convidat | Novembre 19, 2018\nEl controvertit Jair Bolsonaro es convertirà en el 38th president de Brasil a la 1st Gener 2019 després d'una gran victòria en les eleccions del mes passat. Amb menys d'un mes i mig fins que assumeix el càrrec, molts experts prediuen que el seu nomenament tindrà importants ramificacions per a l'economia llatinoamericana, però què passa per a la UE? Pot ser que el populista Bolsonaro creï oportunitats per al comerç europeu? - escriu Leonardo González Dellan.\nBolsonaro planeja implementar un dels majors canvis en política exterior de Brasil en les últimes dècades, que té com a objectiu la reforma de dos acords multilaterals fonamentals per a les relacions Brasil-UE. La seva visió és, sens dubte, més global que la de la seva oposició electoral, però amb la seva política d'incertesa i divisió, continua la pregunta si la UE es beneficiarà d'aquesta inestabilitat.\nEn primer lloc, Bolsonaro i el seu homòleg argentí, Mauricio Macri, volen reformar el Mercosur en un intent de crear més flexibilitat i llibertat en la creació d'acords comercials bilaterals. Preocupat de la burocràcia que el bloc podria aportar, Bolsonaro ha afirmat que Brasil vol veure que les restriccions al comerç fora del bloc comercial sud-americà es van aixecar. Si la promesa es converteix en política, la probabilitat de completar el tractat comercial UE-Mercosur, que ha estat durant dues dècades, es reduirà a gairebé res, ja que un avenç requeriria el compliment de tots els estats, especialment els dos que constitueixen 95% de el PIB del bloc. Probablement, aquesta seria la clau final del taüt del comerç, que després de tantes negociacions podria provocar molèsties entre l'equip comercial de la UE.\nNo obstant això, malgrat posar-se al corrent amb la seva cruel proposta al Mercosur, potser hi hagi certesa a la idea de Bolsonaro de que un acord comercial entre la UE i el Brasil seria molt més fàcil que un acord entre la UE i el Mercosur. La UE i el Mercosur han lluitat durant un temps per tractar els detalls més finals de l'acord proposat, sense arribar a un acord sobre l'exportació de carns i les ofertes d'importació de cotxes. Reduir la complexitat i permetre que un acord UE-Brasil, com l'acord UE-Mèxic d'abril d'aquest any, significaria que Brasil es beneficiaria més aviat, però, a costa de la cooperació amb petits socis del Mercosur, com Paraguai.\nBolsonaro, igual que Trump, també és altament crític amb l'Acord Climàtic de París i ha amenaçat amb retirar Brasil completament si és elegit. Encara que no sigui un assumpte comercial directe, això tindrà ramificacions per a les relacions Brasil-UE, ja que la UE considera que la cooperació econòmica i el desenvolupament van acompanyades de "alts estàndards mediambientals". Una retirada de l'acord no prohibirà el comerç com a tal, sinó que farà que la cooperació entre ambdós grups de líders sigui molt més complexa.\nEl que pot ser una bona notícia per a la UE és que Bolsonaro vol reformar l'economia del Brasil lluny del estatisme i el proteccionisme i cap a un model orientat més liberal. Brasil és notori per la seva economia tancada i es considera una anomalia dins de l'OCDE a causa de les seves tarifes anormalment altes. L'informe de l'OCDE de 2018 va afirmar que Brasil tenia una tarifa externa mitjana de 13.5%, així com el menor nivell d'integració comercial de l'organització. Bolsonaro, impulsat pel seu assessor liberal econòmic Paulo Guedes, busca reformar-ho a través de la reducció de barreres aranzelàries i no aranzelàries. A més d'això, Bolsonaro rebutja la doctrina de la cooperació Sud-Sud que ha estat tan freqüent en l'agenda del partit obrer (PT), que estava al poder de 2002 fins a 2016. En una entrevista recent a la ràdio, va afirmar que volia que Brasil obrirà el "primer món" i desitgi comerciar més amb els països desenvolupats i no amb els veïns i amb els estats en desenvolupament.\nAixò s'ha de veure com un signe positiu per a la UE. L'informe de la Comissió de la UE sobre el Brasil afirma que "encoratja a Brasil a reduir les barreres aranzelàries i no aranzelàries i promoure un entorn regulatori estable i més obert per als inversors i comerciants europeus" i Bolsonaro podria fer-ho amb les reduccions aranzelàries proposades. La UE és actualment el major soci comercial del Brasil, que representa el 18.3% del comerç total, amb un nombre que sembla que augmenti en els propers anys. Si bé això seria a costa del comerç amb Amèrica Llatina i el "Sud Global", aquest èmfasi creixent en el comerç amb el món desenvolupat és sens dubte un bon senyal per als inversors i comerciants de la UE.\nEls populistes com Bolsonaro són mestres de la retòrica dràstica i ardent i queda per veure si les seves promeses de reforma i liberalització es convertiran en realitat. El que és cert, però, és una liberalització en la política comercial brasilera té el potencial de treballar a favor de la UE.\netiquetes: Brasil, eu, destacat, -Imatge completa, Jair Bolsonaro\ncategoria: Una primera pàgina, Brasil, Opinió\n" El treball vol una unió duanera 'permanent' amb britànica\nPersonal 'canvia entre la campanya Brexit i la firma d'assegurances Arron Banks' »