Monestir de Santa María de Huerta - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nMonestir de Santa María de Huerta\n(S'ha redirigit des de: Monestir de Santa Maria de Huerta)\nabadia i monument\nMunicipi Santa María de Huerta\n41° 15′ 41″ N, 2° 10′ 00″ O / 41.26138889°N,2.16666667°O / 41.26138889; -2.16666667\nSanta María de Huerta és un monestir cistercenc a la localitat de Santa María de Huerta, província de Sòria (Espanya). Són terres de l'antiga frontera castellana entre el regne de Castella i el d'Aragó. El monestir actual va ser construït al segle xvi sobre l'antiga construcció del segle XII.\nFou fundat pel rei Alfons VII de Lleó i Castella, en compliment d'una promesa feta en el setge de Coria. Per a aquest projecte, el rei va portar l'any 1142, des de l'abadia de Berdoues a Gascunya (França), una comunitat de monjos cistercencs, amb el seu abat Rodulfo, que es va allotjar en un edifici molt pobre construït en un paratge anomenat Cántabos, al municipi de Fuentelmonge. El lloc triat tenia escassetat d'aigua i es va decidir un trasllat a les terres properes al riu Jalón, que es va dur a terme el 1162.\nMartí de Finojosa va ser el quart abat del cenobi. Va ser nomenat bisbe de Sigüenza però va renunciar i va tornar al monestir, on va fer grans obres i transformacions fins a convertir el primitiu edifici en un altre de majors dimensions i de veritables trets cistercencs, que encara perdura. Alfons VIII va posar la primera pedra d'aquesta nova construcció el 20 de març de 1179. Es creu que les obres van ser realitzades sota la direcció del mestre d'obres de la Catedral de Sigüenza, i avançaren molt de pressa gràcies a la protecció real i a les abundants donacions.\nAntic magatzem o cilla del monestir cistercenc de Santa María de Huerta\nArcades a l'interior del monestir.\nUn dels grans patrocinadors d'aquest monestir va ser l'arquebisbe de Toledo, Rodrigo Ximénez de Rada. En el seu testament, signat a París a l'abril de 1201, establí que l'enterressin en aquest monestir. Al llarg dels anys aquest centre va rebre moltes donacions i almoines, enriquint constantment el seu patrimoni. S'hi van fer molts dels concilis de l'Orde del Cister. Patrocinadors importants van ser els senyors de Molina d'Aragó, Alfons VIII i els reis d'Aragó Alfons II i Pere II.\nEl 1215, Martín Nuño, majordom major d'Enric I, nebot de l'abat Martín de Finojosa, va costejar les obres del refetor. Al segle xvi va obtenir ajudes i beneficis de l'Emperador Carles V i de Felip II de Castella. Es van aixecar altres construccions i es va engrandir el complex monàstic.\nEl 1833, d'acord amb la desamortització de Mendizábal, van ser expulsats els monjos i només va quedar l'església com a parròquia. Aguilera y Gamboa, marquès de Cerralbo, va fer un estudi exhaustiu de tot el monument, fent-se càrrec de donar-ne a conèixer la història i l'inventari de les obres d'art. Gràcies a la seva tasca, pogué salvar-se de la ruïna total, i el 1882 va ser declarat monument nacional.\nTotes les dependències del monestir (església, claustre, hort, panera (sitja), cellers, magatzems, camps de conreu, etc.) estan envoltades d'un mur amb vuit cubs emmerletats. Al segle xvi es va refer l'entrada ennoblint la porta amb el frontó, on es pot veure una imatge de la Mare de Déu. El 1771 la porta va ser engrandida amb un cos superior que presenta un altre frontó adornat amb la gerra d'assutzenes, símbol de puresa relacionat sempre amb la Mare de Déu. La porta dóna accés a un atri o plaça on hi ha a l'esquerra la casa "curato" que en origen va ser cel·la abacial, porteria general i majordomia. Davant hi ha la façana de l'església amb un gran rosassa amb radis de columnetes, i una porta d'arc apuntat amb motllures llises i motllures de dents de serra. Els edificis del monestir pròpiament dit van ser construïts al segle xvi i només es conserva de finals del XII l'església, amb modificacions posteriors, i reconstruïda i recuperada recentment.\nInterior de l'església, amb el retaule major al fons\nVa ser fundada i col·locada la primera pedra per Alfons VIII de Castella, el 20 de març de 1179. A finals del segle xviii es van fer obres i canvis classicistes. Es va començar a construir per l'absis semicircular. Les obres no es van allargar massa en el temps, amb excepció dels quatre últims trams de les naus, que van ser acabats ja entrat el segle xiii. Es van construir voltes senzilles i sostrada de fusta a la nau central, tot això va ser substituït el 1632 per voltes de llunetes. També va ser canviada la nau central en el segle xviii amb una cornisa afegida, correguda sobre capitells i es va afegir la reixa (una obra d'art de reixeria) per aïllar la clausura dels trams destinats a parròquia. No es van fer canvis en l'exterior, on es pot veure una de les més austeres construccions de l'arquitectura del Cister, amb grans contraforts en el doble mur.\nTé planta de tres naus i creuer amb cinc capelles absidals amb arcs apuntats i voltes de senzilla creueria. Dels cinc absis, el del centre és semicircular i els altres quatre són de planta rectangular, un model cistercenc que es va seguir també en el monestir de Santa María de Matallana (Valladolid).\nLa capella major està coberta per un retaule barroc de Félix Malo (de Calataiud), realitzat en 1766. A banda i banda del retaule estan posades unes urnes de marbre de Calatorao, del segle XVII, amb les restes del bisbe Jiménez de Rada i de l'abat Martín de Finojosa. Als costats de la capella hi ha els sepulcres dels ducs de Medinaceli, de 1632. En els murs del presbiteri hi ha grans frescos del segle xviii que representen escenes de la Batalla de les Navas de Tolosa. Al braç sud del creuer hi han dos grans olis d'Alfons VII i Alfons VIII, també del segle xviii. Hi ha també dos sepulcres romànics de la família Finojosa. El creuer dóna accés a la capella vuitavada de Nostra Senyora del Desterrament, construïda entre 1747 i 1750, destinada a reliquiari. Allà es guarda una imatge romànica de la Mare de Déu que segons la tradició és la que portava a la seva cadira de muntar Jiménez de Rada a la batalla de les Navas de Tolosa. És una obra tosca i desproporcionada, de principis del segle xiii. També es guarda el bàcul de coure amb caboixons que va ser trobat al sepulcre de l'abat Martín de Finojosa. Pel braç nord es passa a la torre, edificada al segle XII, que té un capitell afegit en el XVII. Des de la torre s'accedeix a una dependència que al segle xiii va ser sala capitular, amb entrada des del claustre i que en el XVI es va transformar en sagristia. Més al nord hi ha la capella de Profundis a la qual s'arriba des del claustre. Allà s'exposaven i vetllaven els cadàvers dels monjos fins al moment de ser enterrats. Anteriorment sembla que era un lloc de treball o biblioteca. El cor alt té una bona cadirat de noguera fabricada a la segona meitat del segle XVI.\nDes de la nau esquerra de l'església s'accedeix, per una porta que es va obrir al segle XII, al claustre anomenat dels Cavallers; va prendre aquest nom perquè va ser lloc d'enterrament de famílies de la noblesa i persones il·lustres. És un bon exemple de claustre gòtic cistercenc.\nVista del claustre gòtic/plateresc i de la torre\nAl mur nord hi ha la façana del refectori, del segle XII, que presenta un frontó amb rosassa i una porta amb arquivolta molt semblant a la porta principal de l'església. El refectori és l'obra mestra del monestir. Es va començar a construir el 1215 a costa de Martín Nuño de Finojosa, nebot de l'abat Finojosa. Es tracta d'una gran nau amb volta sexpartida i amb bells finestrals d'arc apuntat que proporcionen molta llum a les nits. En un dels murs es va construir l'escala embotida a la paret, coberta per volta en rampa, que dóna accés a la tribuna o púlpit des del qual un monjo llegia als seus companys algun llibre piadós mentre menjaven. L'historiador espanyol d'art Vicente Lampérez Romea assegura que es tracta de l'exemplar més bell i ampli de tots els coneguts a Espanya i que pot molt bé competir amb els més bells de l'Europa monàstica.[cal citació] L'historiador francès Elie Lambert fa unes declaracions semblants.[cal citació]\nAquest refectori es comunica amb una monumental cuina que té en el centre un immens llar quadrat, recolzat en quatre arcs apuntats, interessantíssim exemplar de tipus espanyol.\nDes del claustre baix dels Cavallers es puja a la part superior per una magnífica escala d'honor construïda en 1600, que desemboca en el claustre alt, obra renaixentista que es va començar a construir en 1533 i es va acabar el 1547. Les galeries d'aquest claustre presenten arcs molt rebaixats i balustres i una ornamentació de medallons que donen nom a cadascuna d'elles:\nGaleria de Reis (a partir d'Enric I)\nGaleria de capdavanters (cabdills militars)\nGaleria de Profetes\nPer l'interior d'aquestes galeries poden veure's en determinats espais els bustos d'alguns monjos del monestir que es van destacar per la seva virtut o per alguna altra qüestió.\nDes del claustre alt s'accedeix a la biblioteca del segle XII. És un ampli saló decorat al gust del segle XVII. Se sap que guardava al voltant de 4.000 volums, molts dels quals es conserven a la biblioteca pública de Sòria.\nDes del claustre baix es pot arribar a l'altre claustre anomenat de la Hospedería, obra d'estil herrerià, construïda aproximadament cap a 1582. Un dels laterals tenia les estances destinades als pelegrins que anaven camí de Sant Jaume.\nLa sala capitular d'aquest claustre és del segle XII; se la coneixia des d'antic amb el nom de cavallerissa d'Alfons VIII. Els historiadors consideren un error aquesta denominació a jutjar per la seva estructura i ornamentació, però es desconeix el seu destí. A l'ala occidental hi havia el cup i el graner.\nCatálogo Monumental de Castilla y León. Bienes inmuebles declarados, Volumen 2. Junta de Castilla y León. ISBN 84-7846-434-4\nLAMPÉREZ ROMEA, Vicente (arquitecto). Historia de la arquitectura cristiana española en la Edad Media, tomo II. Madrid 1909\nTARACENA, Blas y TUDELA, José. Guía de Soria y su provincia. Madrid 1973. ISBN 84-400-6197-8\nARADILLAS, Antonio e ÍÑIGO, José. Monasterios de España. PPC editores, S.A. ISBN 84-288-1381-7\nVarios autores. Historia del Arte de Castilla y León, Tomo III. Arte gótico. Editorial Ámbito S.A. Valladolid 1995. ISBN 84-8183-003-8\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Monestir de Santa María de Huerta\nMonestir de Santa María de Huerta - Lloc web oficial\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Monestir_de_Santa_María_de_Huerta&oldid=19409850»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 31 des 2017 a les 09:21.


Conclusions de la jornada de debat universitari. Facultat de filosofia i lletres de la Universitat Autònoma de Barcelona – Kaos en la red\nConclusions de la jornada de debat universitari. Facultat de filosofia i lletres de la Universitat Autònoma de Barcelona\nCONCLUSIONS DE LA JORNADA DE DEBAT UNIVERSITARI. FACULTAT DE FILOSOFIA I LLETRES DE LA UNIVERSITAT AUTÒNOMA DE BARCELONA.\nDesembre de 2009.\nLes ponències i els ponents en aquesta jornada han sigut:\n– Universitat i societat. El model de gestió de la Universitat. Ponent: Francisco Fernández Buey (Universitat Pompeu Fabra).\n– El finançament de la Universitat. Ponent: David Pujolar (Universitat Autònoma de Barcelona).\n– La reforma dels estudis. Ponent: Virginia Ferrer (Universitat de Barcelona)\n– Universitat i recerca. Ponent: José Antonio Estévez (Universitat de Barcelona)\nI.&nbsp LA UNIVERSITAT, EL SEU GOVERN I EL SEU RÈGIM ECONÒMIC I DE TREBALL&nbsp\nFa unes dècades una qüestió&nbsp obligada sempre que es és tractava de la Universitat era la consideració del vincle, en doble sentit, entre Universitat i Societat, no considerant cap accepció restrictiva, reduccionista, de cap dels dos termes, Universitat comprenia la seva doble vessant investigadora i docent, Societat era tota ella, no una part, ni les seves organitzacions o representacions. Cal recuperar la perspectiva de la funció social de la Universitat.&nbsp En el moment&nbsp actual aquest perspectiva es desvirtua de diverses maneres. Una és reduint la relació universitat-societat a la presència del element privat en la universitat pública. L’altra, en el camp del govern de la Universitat, interpretant-lo com una gestió jeràrquica, amb èmfasi en l’execució i menyspreu de la representació, dels claustres de les juntes;el que suposa una pèrdua de la seva qualitat democràtica i, per tant en detriment de la plena interacció entre universitat i societat, que exigeix una democràcia el més complerta, integral, possible i no una democràcia reduïda com sovint se’ns planteja. La implementació del Pla Bolonia “ a cost cero” – que ja es plantejava abans de que, a més , la crisi econòmica ens hagi caigut al damunt, sense finançament específic, amaga el desig de privatització, ni que sigui parcial, de la Universitat i en qualsevol cas la facilita. Com ha posat de manifest la declaració de la Universitat Complutense de Madrid sense recursos addicionals no és possible el nou model; que se’ns parla de cost cero s’està parlant de cost públic cero, se’ns amaga el sentit darrer de la fórmula, per bé que en ella no hi ha ni imprevisió, ni frau en la voluntat de portar a terme la reforma, però si una mitja veritat per no assumir públicament las conseqüències real del cost cero, la reforma de fer-se, i ja està en marxa, serà finançada i si no és pel pressupost públic ho serè pel interès privat; en aquest darrer cas no només serà finançada, també serà orientada en el seu benefici, en el seu màxim benefici que és la regla d’or que regeix l’actual sistema de mercat.\nLa docència i la investigació&nbsp han de atenir-se a criteris d’interès públic no al mercat, ni tampoc als interessos corporatiu interns de la Universitat, que tampoc podem no considerar. Per això cal preservar la ciència bàsica. No reduir l’activitat de recerca a la ciència aplicada, a la tecnociència, que, òbviament també ha de tenir la seva presència. Tanmateix, l’avenç innovador de la ciència aplicada, la tecnociència, és un resultat de l’expansió de la ciència bàsica i no al revés; i no parlem de puntuals seqüències temporals en la relació entre una i altra, sinó de relació de principis. No podem, tampoc, confondre la creació amb la transferència de coneixements. La diferència clau entre l’esfera del que és públic i l’esfera del que és privat, és que la primera no contempla exclusions, mentre que la segona per definició és parcial, excloent allò que no és propi de la seva singularitat.\nLa relació&nbsp entre la Universitat i la empresa s’ha de situar no en el marc del mercat, sinó en el de la funció social de la Universitat. Aquesta relació és un pont més de la socialització de l’activitat universitària, però no l’únic. En aquest cas el interès que ha de guiar la relació es el interès de la Universitat, no per privilegi, sinó perquè en aquest binomi es la Universitat la que representa al conjunt de la societat, no al revés; l’empresa significa una parcialitat, amb tots els seus drets i deures, però només amb els que com a part li corresponen. Per això la relació Universitat-Empresa ha de respondre a un Pla estratègic global, aprovat pel Parlament, en tant que institució política representat de la sobirania social, després d’un debat en el que la Universitat fa la proposta de partida i manté una presència amb l’instancia que el poder públic consideri. Ja podem avançar que, considerem, que en aquest Pla estratègic, en el nostre model de Universitat pública, no hi te cabuda la reconversió de l’investigador en empresari en benefici propi, que capitalitza ell i per ell la tasca que ha desenvolupat amb recursos públics i amb el seu propi rol de treballador públic (spin off).\nPel que fa al Govern de la Universitat el principi de partida es el del sufragi universal com a única base legítima de la autoritat universitària. Es cert que els segments que hi treballen a la universitat – docents i investigadors, personal d’administració i serveis i estudiants – no son ni físicament iguals, com a tals segments, ni tenen el mateix rol dins la universitat. D’això no hem de deduir una representació corporativa per estaments. Els segments de treballadors permanents – docents i investigadors, personal d’administració i serveis – han de estar representats a partir del principi d’una persona un vot, si bé es pot considerar l’organització de col·legis electorals específics per facilitar la posada en comú de qüestions comunes, mai com a mascarà d’una concepció de subordinació d’uns a d’altres. Els estudiants, en tant que discents i persones amb presència temporal, formativa, a la universitat, no s’han de regir per aquest principi en la relació amb els altres segments, però no s’ha de pressionar per reduir la seva representació personal fins a fer-la pràcticament no significativa.\nD’altra banda cal distingir entre òrgans de govern que han d’assumir el debat com a condició de la pressa de decisions, i òrgans de gestió, que han d’aplicar les decisions preses. El òrgans de govern no poden ser reduïts al càrrecs de gestió, o dominats absolutament per ells, com ara per ara succeeix a la majoria de juntes o consells de govern; al contrari, el seu nucli han de ser els elements representatius i la seva eficiència democràtica – que és prioritària a qualsevol eficiència gerencial – depèn precisament de la seva trobada, no en inferioritat de condicions amb els responsables de la gestió dins un òrgan col·legiat. Cal afirmar de manera inequívoca que la presa de decisions ha de basar-se en el sistema col·legiat. Això, d’altra banda no ens ha de portar a la recerca artificial de la unanimitat ni a la sacralització del consens, més enllà del que això pugui significar com a acord entre posicions o propostes diverses després d’un debat. La unanimitat i el consens no poden ser la porta de darrera del govern unipersonal. Els càrrecs son personals, las responsabilitats son personals, els seus drets i deures son personals, però des de la perspectiva democràtica, la seva actuació ha de ser col·legiada. I les preses de decisió han de respondre a la màxima democràtica del suport de la majoria i del respecte, real, de la minoria; cap suport d’una majoria pot suposar l’eliminació d’una minoria, ni en el camp de les posicions polítiques o acadèmiques. Els acords han de ser el resultat del debat i aquest ha de poder fer-se sense condicions. Finalment, ha d’estar plenament garantida l’execució dels acord col·legiats, per mitjà d’una estructura institucional adequada amb una relació democràtica entre organismes de debat, de govern i de gestió, i l’existència d’òrgans, d’institucions, d’apel·lació.\nLa figura del Consell Social està&nbsp derivant, en el darrers temps, en un òrgan que, al mateix temps, recull la versió&nbsp més restrictiva, per no dir pervertida, del concepte de “societat civil” i substitueix al Claustre en funcions que li han de ser fonamentals. Pel que fa a la primera qüestió, s’ha tendit a entendre el concepte “societat civil” com una barreja, desigual, d’interessos privats – empresarials – i corporatius – sindicals -; esta bé que tots dos, empresaris i sindicats, hi siguin en el Consell Social, per què hi son a la societat actual, però ni ho han de estar en la relació desproporcionada que hi son actualment, en benefici del món empresarial – sigui d’una manera o d’altra – ni són els únics representants de la societat civil. S’han de considerar d’altres (organitzacions no governamentals, institucions culturals independents, associacions veïnals, …); per altra banda, el mapa d’una societat civil no es pot elaborar en abstracte, respon al moment concreta d’aquesta societat que s’inscriu en un territori determinat. La versió reduccionista dels actuals consells social redunda en la mercantilització de la universitat, a la qual s’invita als sindicats com a testimonis singulars, sense, però capacitat de revisar la seva orientació general. D’altra banda, el Consell Social ha de facilitar la relació entre la Universitat i la societat, la funció social de la Universitat, però no s’ha de constituir en el govern darrer de la Universitat. Això s’ha posat de relleu recentment en la qüestió de l’aprovació del pressupost. El pressupost de la Universitat, eina màxima del seu govern, ha de ser presentat per cada any per l’Equip de Govern i debatut i aprovat en el Claustre; treure aquesta funció al Claustre es deixar aquest organisme en, de fet, una cambra consultiva, fins i tot en una cambra de queixes, però sense poder real. La funció del Consell Social ha de ser la de visar, donar el vist i plau amb transcendència d’advertiment, però no d’impediment. Es pot, fins i tot considerar algun mecanisme de retorn al debat i l’aprovació pel Claustre, en cas de rebuig total o parcial per part del Consell Social; però aquest mecanisme de retorn ha de tenir límits i, en cap cas ha de suposar el bloqueig indefinit. Sigui com sigui, el pressupost de la Universitat haurà d’adequar-se als pressupostos públics generals i de manera concreta a la part que aquestes contemplen per a les universitats públiques i, en conseqüència els poders públics – pot ser en el nostre cas la Generalitat&nbsp de Catalunya amb el Consell d’universitats catalanes – han de poder fiscalitzar el bon compliment d’aquests pressupostos, intervenint-ne adequadament en cas de flagrant incompliment o desviació que posin en perill els interessos socials dels pressupostos generals. El Consell Social, deuria com a màxim funcionar com un òrgan consultiu, però mai deliberatiu i resolutiu i a més hauria de revisar-ne la seva composició i proporcionalitat per a que estiguin realment representats el sectors de la societat en funció del seu pes demogràfic i social i no en funció del pes econòmic o del poder econòmic que representen.\nTambé&nbsp l’accés a la Universitat ha de tenir característiques plenament democràtiques. La democràcia no es només una forma de governar, es també una forma de relacionar-se una forma de funcionar la societat i els seus diferents organismes. L’accés al estudis universitaris ha d’estar obert a tota la societat, d’acord amb les capacitats intel·lectuals de cadascú i la seva disponibilitat per l’estudi. Les condicions que la Universitat pot posar per aquest accés només han de ser acadèmiques, mai econòmiques. Les matrícules universitàries, si han d’existir, i fins que no hi hagi una reforma global del sistema impositiu han de fixar-se en funció de la renda. El seguiment dels estudis han de fer-se possibles per mitjà de beques-salari, la quantia de les&nbsp quals ha de ser fixada també en funció de la renda. Els estudis universitaris han de ser considerats com l’etapa formativa del futur treballador que en seran els seus graduats. Òbviament, això també comporta determinats deures per part de l’estudiant, que per mantenir la seva beca-salari haurà de mostrar els pertinents rendiments acadèmiques. La beca-salari estarà associada a un reglament de permanència a la universitat i de repetició màximes d’assignatures així com de renúncia voluntari de convocatòries. Per la seva banda l’accés a la funció docent haurà de respondre al mèrit, avaluat de manera transparent i objectiva.\nL’externalització de funcions i la contractació de serveis proporcionats per l’empresa privada per part de la Universitat poden ser contemplats, sempre que es segueixin determinades pautes i criteris. Sempre com a recurs complementari, no com a recurs central, d’entrada. No contractar serveis que la Universitat cobreixi o pugui cobrir més eficientment del que es deriva de la proposta privada. Tampoc es admissible l’externalització de funcions i serveis que siguin intrínsecs a l’activitat docent i investigadora. En tot els cassos els contractes d’externalització han de ser limitats en el temps i revisables. Les contractacions pertinents hauran d’incloure una carta de drets laborals d’aplicació i respecte imperatius sota clàusula de rescissió automàtica del contracte en cas d’incompliment. La carta de drets laborals serà aprovada pel claustre a proposta del Consell de Govern, després d’haver estat consultats el Comitè d’empresa i les Juntes de Personal Docent i Investigador.\nII. LA REFORMA DELS ESTUDIS I LA RECERCA&nbsp\nEl model que planteja la denominada “reforma Bolonia” es un model tancat, en el que la determinació curricular és centralitzada, homogeneïtzador, que impedeix la retroalimentació creativa per par de l’estudiant. Hi ha una absència d’espais i temps buits per permetin aparèixer coneixements nous. La programació per objectius, de clara filiació conductista, bloqueja el paper protagonista i l’autonomia de l’alumne a l’aula, previstos en les diferents declaracions europees sobre l’EEES.\nÉs, a més, un model fragmentador. Pivota sobre “micro-processos”, “micro-tasques” que no permeten accedir a un coneixement total. Es prioritzen els coneixements parcials. L’objectiu és reduir el procés d’aprenentatge a una mesura de temps. Introduir el criteri de la productivitat com a determinant de l’eficàcia pedagògica. Es tracta, així, d’una variant de taylorisme pedagògic. S’insisteix en la reproducció de coneixements i en l’adquisició de competències establertes en perjudici de la creació, de la formulació d’hipòtesis, de dubtes metòdiques, del pensament crític i creatiu, eines intel·lectuals, aquestes darreres, imprescindibles per l’avenç del coneixement, tant del de l’individu com del de la societat. A més la priorització de les “habilitats i competències”, el discurs que posa l’accent principal en l’aplicació -sota pretext d’anteriors models ancorats en una concepció especulativa o elitista de la universitat, que obviaven o menystenien tota dimensió aplicada – amaga, no gaire bé, la concepció de la formació universitària solament com a preparació per al mercat professional. És vol passar de la suposada “Universitat, fàbrica de parats” a la “Universitat, fàbrica de professionals robotitzats”. L’èmfasi sobre les competències, que de nou te una arrel conductista, respon a l’objectiu de fons de mesurar i controlar els aprenentatges, en una societat en el que el màxim rendiment es mesura pel màxim benefici.\nAquest model, tancat i fragmentador, produeix una negació&nbsp del paper actiu e investigador, cercador i de renovació&nbsp pedagògica del professorat i de l’estudiant. Atempta contra la llibertat d’ensenyar i la llibertat d’aprendre. Condueix, finalment, a una insostenibilitat curricular. No hi ha temps per tots els processos de control; provoca ansietat. El projecte de fi de grau podria ser una gran oportunitat per incloure la recerca com a motor d’aprenentatge, la possibilitat de retorn social del coneixement a la societat, la necessària interdisciplinarietat per a un coneixement que forçosament ha de preparar multiprofessionals. Del disseny d’aquest projecte de fi de grau dependrà la possible reversibilitat de certs processos mecanitzadors del currículum actual de pregrau. És una oportunitat que no podem perdre.&nbsp Per altra banda , la transformació de l’avaluació en control fa del procés docent un simple procés de gestió del coneixement, amb pressió excessiva degut a multiplicació de tasques sense sentit, excessives que enlloc d’afavorir un aprenentatge profund i significatiu, converteix l’alumne en un productor de tasques fragmentades i fragmentadores, des d’una concepció fabril de l’avaluació continuada,&nbsp avaluar continuadament, sense fi. El caràcter tancat del model acaba plantejant l’obsolescència recurrent dels graus per inserir-se en el mercat laboral. Obliga, a més, a completar la formació bàsica universitària – el grau – amb els estudis de màster; estudis en els quals s’agreugen les diferències per la diferenciació entre màsters a “preu públic” i màsters a “preu de mercat” i la irrupció de l’iniciativa privada en la configuració d’aquests darrers.\nEl paper reservat a la Universitat en el mon de la globalització,&nbsp és el de servir a l’empresa, especialment modelant els seus programes de recerca en funció de la competitivitat.&nbsp El neoliberalisme implica noves formes de regulació, que es resumeixen en la imposició del discurs de la governanza que significa l’aplicació dels mecanismes de la gestió empresarial a la funció pública.\nAquest aspecte és un dels més importants derivats del Tractat de Lisboa, ja que la Unió&nbsp Europea ha de convertir-se en l’economia més competitiva del planeta\nAixò implica la combinació de deslocalització e innovació tecnològica, que, al seu torn, exigeixen per la seva plena realització el compliment de tres condicions: la universalització de la protecció de la propietat intel·lectual de la innovació, la potenciació de les transferències del coneixement destinat a la producció i l’incentiu de l’esperit empresarial en el professorat. Per aconseguir això darrer, s’admet el finançament públic de la recerca i l’aprofitament privat de les patents, en comptes de la propietat pública de les innovacions. Això obriria el camí a la participació de les empreses en la governanza universitària, amb noves formes de regulació i direcció del que és públic, privatizant-ne el procés d’elaboració de normes jurídiques, que abans eren de exclusiva competència pública. A aquest procés el denominen, abusant dels conceptes, “participació civil” amb un reduccionisme interessat com el que ja s’ha assenyalant quan es parla de “societat civil”.\nUn darrer aspecte d’aquest procés d’absorció neoliberal de la universitat fora l’aplicació de fórmules de selecció de procediments properes al toyotisme, en col·locar l’èmfasi en l’avaluació en comptes de la planificació\nPer acabar, i sense pretendre esgotar el tema, existeixen alternatives vàlides a la mercantilització de la investigació, con les que s’estan realitzant per la via dels anomenats “science-shops” (http://www.scienceshops.org/index.php) &nbsp\n&nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp &nbsp Bellaterra, desembre de 2009


jueves, 06 agosto 2020 - 20:45 h\nLaura Bañón | Ciutadella | 17/05/2014\nmenorca ciutadella cartel ganador festes de sant joan 2014 aina genestar\nCiutadella ja té cartell per anunciar les festes de Sant Joan d'enguany. La guanyadora del concurs és Aina Genestar Bosch, ciutadellenca de 26 anys, dissenyadora gràfica i aficionada a la fotografia. És la primera vegada que es presenta al certamen i ho ha fet amb l'obra «Presència», seleccionada entre els 15 originals concursants.\nEs tracta d'una fotografia amb tractament digital on el protagonista és l'estel d'un cavall, el cap del qual s'intueix amb dues senzilles línies blanques. El fons negre dota a l'obra d'elegància, i fa destacar el color de l'estel en una composició senzilla i clara.\nEl jurat es reuní ahir fosquet i va emetre el veredicte per unanimitat, segons informà la responsable de Festes, Esperança Juaneda. La regidora va formar part del jurat integrat pel batle José María de Sintas; la regidora de Cultura, Auxiliadora Pons; el caixer senyor, Borja Morgades de Olivar; el gerent de Cultura, Josep Marquès; el director del Centre d'Art, Josep Mascaró; i els pintors Pacífic Camps i Carles Gomila.\nLa dotació del premi és de 500 euros i s'entregarà durant l'acte del 9 de Juliol. Esperança Juaneda avançà que en breu s'organitzarà una exposició amb les imatges concursants.\nLa guanyadora, Aina Genestar, no podia ocultar ahir l'alegria pel veredicte. «No m'ho esperava, ha estat una sorpresa. Estic molt contenta». A la vegada, incidia que l'emoció l'embargarà quan vegi la seva obra escampada arreu de Ciutadella anunciant la festa. L'Ajuntament distribuirà en breu el cartell de franc.\nAmb ses mils de fotos que segur que es fan per Sant Joan, no entenc com és que s'ha de posar dibuixos i pintures que no saps que representa...\nSi fessin un festival eròtic a Ciutadella podrien utilitzar el mateix cartell. Semble un entrecuix tapat amb un estel.\nEnhorabona a sa guanyadora. Seria de dalt de tot, que en pròximes edicions, ses votacions fossin populars, fent un concurs per internet i que tothom tingués opcions de votar. Així crec que seria més representatiu de quin cartell volen ses ciutadellenques i ciutadellencs de sa festa.\ns'han de veure les altres obres presentades a concurs per poder contrastar/comparar\nque cartel tan feo; que pena que tengamos que tragarnos esto los que amamos la fiesta\nun des pocs actes democratics democratis de sa festa . molt be aina


Assegurances a Olesa de Montserrat | Marta Pinyol Assegurances\nLa teva pòlissa, amb les millors prestacions\nDemana més a la teva assegurança de cotxe\nAssegurances a Olesa de Montserrat\nA Marta Pinyol Assegurances cuidem de la teva seguretat personal, professional i patrimonial, amb una oferta d'assegurances adaptada a les teves circumstàncies concretes.\nCansat d'assegurances de cotxe cares i amb poques cobertures? T'han pujat l'assegurança del cotxe sense cap sentit? Revisarem l'assegurança que millor s'adapti a tu.\nEt preocupa que el teu llogater/a et deixi de pagar el lloguer de la vivenda i/o el local? Vols una assegurança que et protegeixi en cas d'impagament, desperfectes, impagament de subministres, incumpliment de contracte, obres no autoritzades?\nAssessorament i estudi pel particular i l'empresa\nUNA ASSEGURANÇA PER A CADA NECESSITAT\nAssistència sanitària, de viatges, assegurances de vida, patrimonials, d'accident... per la protecció de la teva família.\nAbordem el multirisc empresarial, qualsevol imprevist o avaria, així com la pèrdua de beneficis que pugui sorgir.\nEl teu patrimoni, a les millors mans, amb productes específics per a cada necessitat.\nConfia en la nostra corredoria d'assegurances a Olesa de Montserrat per aconseguir el millor preu amb les millors prestacions per totes les seves assegurances.Podràs consultar-nos un preu per la teva pòlissa i ens ocuparem de l'assessorament, tramitació i gestió.\nAssessorament professional personalitzat\nVols assessorament personalitzat?\nCorredoria d'assegurances a Olesa de Montserrat\nAssessoria i estudi de totes les assegurances\nLa tranquil•litat de pagar justament, amb la cobertura més gran possible. A Marta Pinyol Assegurances cuidem dels nostres clients, proporcionant un assessorament i estudi personalitzat, per trobar la millor assegurança a la seva vida particular o professional.\nAmb més de 10 anys d'experiència al sector, la nostra corredoria d'assegurances a Olesa de Montserrat aportarà llum a totes les seves inversions, per garantir el grau més gran de rendibilitat i protecció.\nPatrimoni empresarial, familiar, responsabilitat civil, vehicles... Necessitis l'assegurança que necessitis, ens tindràs al teu costat per garantir-te el millor preu possible.\nCom a correduria d’assegurances a Olesa de Montserrat, treballem amb les principals companyies, abastant a tota la comarca del Baix Llobregat i altres localitats properes d’altres comarques, com ara Sant Vicenç de Castellet.\nConsulta la teva oferta d'assegurança personalitzada


Els contes oblidats en una maleta d'Amat-Piniella veuen la llum\nTESTIMONIS DE L'EXTERMINI\nS'edita un recull de contes inèdits de l'escriptor que va sobreviure a l'Holocaust\nRetaule en gris veu la llum després de passar dècades tancat en una maleta. És un recull de contes que Joaquim Amat-Piniella, l'autor de K.L. Reich, va escriure en els anys més durs de la postguerra.\nSÍLVIA MARIMON BARCELONA 11/11/2012 00:00\n260x366 Pere Vives (mort a Mauthausen), Amat-Piniella, Ferran Planes i Josep Arnal, el febrer del 1940, a la Companyia de Treballadors Estrangers, al Loira. A l'esquerra, detall d'un original. / ARXIU CILEC Pere Vives (mort a Mauthausen), Amat-Piniella, Ferran Planes i Josep Arnal, el febrer del 1940, a la Companyia de Treballadors Estrangers, al Loira. A l'esquerra, detall d'un original. / ARXIU CILEC\nJoaquim Amat-Piniella (Manresa, 1913 - Barcelona, 1974) va néixer per ser escriptor. La Guerra Civil, però, va frustrar molts dels seus somnis i el va col·locar a la categoria dels vençuts. Va sobreviure cinc anys al camp de concentració de Mauthausen, on van morir més de dos mil catalans. Un any després de l'alliberament, a Andorra, va escriure K.L. Reich, un testimoni imprescindible sobre l'infern ideat pels nazis.\nAmat-Piniella va aconseguir deixar enrere la mort, la fam, la impotència i la misèria del camp de concentració, però després va tenir sempre la sensació d'haver perdut tots els trens. Com molts altres vençuts, no va poder refer ni la seva vida personal ni la literària. Va tenir un fill, el Marcel. Com a llegat, quan va morir el 1974 -no va poder conèixer la democràcia-, li va deixar una maleta atapeïda de documents i de fotografies.\n"En Marcel mai havia volgut obrir la maleta. La relació amb el seu pare era força traumàtica. Ell havia crescut amb els seus avis a la Sénia", explica el professor de la Facultat de Comunicació Blanquerna (URL) i biògraf d'Amat-Piniella, David Serrano. "Feia la meva tesi sobre l'Amat-Piniella i no trobava documentació en cap arxiu, així que vaig contactar amb la família. En Marcel em va ensenyar la maleta i la vaig obrir davant de tota la família", afegeix. Això va passar fa més de dotze anys. No ha estat fins ara, però, que Serrano ha pogut publicar un dels manuscrits que l'autor de K.L. Reich va guardar en una vella maleta: Retaule en gris (Bromera).\nAmat-Piniella va escriure els contes, assegut en algun racó dels bars del Raval, durant els primers anys de la dura postguerra. Els personatges que l'escriptor va crear mentre intentava sobreviure a Barcelona, on va començar sense gaire èxit alguns negocis, pertanyen quasi tots al bàndol dels vençuts. Hi ha relats escrits el mateix 1946, com La fam. " És l'únic que toca el tema dels camps de concentració", explica Serrano. El protagonista és en Vicent, a qui el camp acaba robant tota la humanitat: "Com un animal salvatge engabiat, ensenyava les seves dents grogues i descarnades...", escriu Amat-Piniella. Altres contes reflexionen sobre les dificultats per guanyar-se la vida com a escriptor. La Menchu fa un client té com a escenari un local del Paral·lel, La Paloma. Allà, un escriptor, assegut a la barra, solitari i desesperançat, acabarà prenent una decisió dràstica. La prostitució, la precarietat laboral i la infidelitat desfilen per un recull de contes que amb el títol Retaule en gris , reflecteixen la visió pessimista d'un escriptor amb una sensibilitat extrema.\nAmat-Piniella va voler sobreviure per poder explicar el que havia vist. Entre les filferrades de Mauthausen, l'escriptor no va abandonar la ploma. Sobre trossets de sacs de ciment i amb un carbonet que bescanviava per la ració de pa, va escriure els poemes Les llunyanies (Columna, 1999). És un altre manuscrit rescatat per Serrano que va estar molt de temps oblidat a la maleta que el Marcel no volia obrir. Quan Amat-Piniella va morir, Montserrat Roig va descriure'l com un "possible gran escriptor català". "Un amic que, per dir-ho amb les mateixes paraules amb què ell s'havia referit a en Pere Vives, l'únic delicte que havia comès era desitjar un món millor".


El codi obert i la resiliència de les empreses - MetaData\nVicepresident sènior i director general de Red Hat per a Europa, Orient Mitjà i Àfrica\nEl codi obert i la resiliència de les empreses\n"El codi obert es basa en una comunitat d'experts aprofita els marcs de treball predefinits de la manera correcta"\nDilluns, 9 de novembre de 2020 | 07:00h\nEls sistemes tradicionals de TI corporatius són la base de l'arquitectura de cada organització, però la rigidesa d'aquestes solucions té els seus inconvenients. Les organitzacions necessiten rapidesa en l'escalabilitat i l'optimització, al mateix temps que mantenen l'estabilitat operativa. I el programari corporatiu, precisament a causa de la seva rigidesa, no pot fer-ho. En canvi, el codi obert garanteix una major adaptabilitat a les condicions canviants i pot convertir-se en la solució adequada per a moltes empreses, que han de reaccionar ràpidament davant la crisi de la pandèmia mundial i les seves seqüeles.\nÉs probable que patim les conseqüències de la pandèmia durant un temps, tant les relacionades amb la salut com les econòmiques. No obstant això, val la pena assenyalar que hem après algunes lliçons valuoses. Ens ha obert els ulls als problemes habituals de les organitzacions de tot el món, com a bretxes en els sistemes de TI, falta d'eines i seguretat adequades, o estratègies de desenvolupament empresarial inadequades o inexistents. Gràcies a la capacitat de comunicar-nos de manera ràpida i fluida, així com de compartir experiències, hem aconseguit abordar algunes de les conseqüències de la crisi sanitària.\nDavant el context, els professionals de TI han començat a compartir els seus coneixements i experiències entre ells i, basats en els mateixos principis del codi obert, han pogut desenvolupar conjuntament solucions i estratègies per combatre la covid-19. La clau de l'èxit en un procés de transformació digital no és només comptar amb la tecnologia adequada, sinó també amb les persones, és a dir, els empleats que poden pensar de manera innovadora, treballar per sobre de les divisions i abordar els problemes de manera conjunta.\n"El codi obert es basa en una comunitat d'experts aprofita els marcs de treball predefinits i les biblioteques de codi de la manera correcta"\nEl programari de codi obert es basa en una comunitat d'experts que no sols saben com expandir el sistema, sinó que també poden aprofitar els marcs de treball predefinits i les biblioteques de codi de la manera correcta. És molt més fàcil, simple i ràpid actuar basant-se en eines fiables que construint-les des de zero. Això és particularment important quan s'usen tecnologies sofisticades com la intel·ligència artificial (IA) o el machine learning, entre altres, que requereixen un equip de professionals dedicat, no sempre disponible dins de l'organització.\nEl potencial del codi obert ja era conegut molt abans de la pandèmia. No obstant això, ningú podria haver previst l'útil que arribaria a ser avui dia. En l'informe Estat del Open Source Empresarial 2020 de Red Hat, el 95% dels enquestats deia que el codi obert era important per a l'estratègia general de la seva empresa. Encara que posaven les seves esperances en el codi obert com a impuls clau de la transformació digital, els experts han notat que s'usa cada vegada més en àrees que normalment s'han reservat per al programari propietari, com l'anàlisi, l'administració del núvol, la seguretat o l'emmagatzematge de dades.\n"El codi obert pot servir com complement a la rigidesa dels sistemes corporatius, que no s'adapten a la realitat canviant d'una manera tan àgil"\nMolts emprenedors han confiat en solucions de codi obert. A més dels seus beneficis principals, com el preu, el codi obert també ofereix solucions molt més innovadores i flexibles, que no tenen res a envejar al programari propietari en termes de qualitat. Per contra, aprofitar el codi obert pot servir com complement a la rigidesa dels sistemes corporatius, que no aconsegueixen adaptar-se a la realitat canviant d'una manera tan àgil. El programari de codi obert es caracteritza principalment pel dinamisme, que permetrà a les empreses desenvolupar-se més ràpidament en l'era de la transformació digital.


El port de Palamós rep el passatger número 200.000 - Diari de Girona\nacn 12.07.2013 | 14:00\nImatge de la passatgera número 200.000 que aquest divendres ha arribat al port de Palamós a bord del creuer Thomson Dream ACN\nEl port de Palamós (Baix Empordà) ha assolit aquest divendres un nou repte amb l'arribada del passatger número 200.000 a bord del creuer Thomson Dream de la companyia Thomson Cruises. Es tracta d'una turista britànica que ha rebut com a premi una nit d'hotel amb un menú a escollir i un lot de productes empordanesos. La xifra assolida demostra la potenciació d'aquesta activitat a la costa gironina, referma la Costa Brava com a destinació per als turistes de creuer i genera major activitat econòmica al territori, segons Ports de la Generalitat. En els últims cinc anys, s'ha assolit una mitjana de 33.000 passatgers per temporada.\nEl Thomson Dream porta a bord 1.600 passatgers, majoritàriament britànics i 600 tripulants. El creuer que ha arribat a les nou del matí procedent del port francès de Calvi, preveu salpar a les cinc de la tarda cap a Palma de Mallorca. Amb la seva arribada, el port de Palamós ja ha rebut 16 escales de creuer amb 12.550 passatgers en el que va de temporada.


Nadal cobert de núvols però sense pluja | 7TeleValencia\nNadal cobert de núvols però sense pluja\nEls termòmetres aconseguiran els 0 graus en alguns punts de la província com Ademús.\nEn cuant al temps núvols i clars per a tot el dia d’avui i temperatures que aniran des dels 15 graus de màxima als 5 de mínima que es registraran a la nit.\nPer a matí, jornada similar a l’anterior les temperatures de la qual no variaran practicament ja que el mercuri aconseguirà els 16 graus de màxima i descendirà fins als 6 de mínima. Molt fred, però és el normal en aquesta època de l’any.\nMapa provincial, núvols i clar en tot el territori. A Ademús i Requena, el cel estarà completament buidat encara que serà on més fred faça ja que el termòmetre descendirà fins als zero graus. En el litoral, màximes de 15 graus, cels parcialment coberts i possibilitat de ruixats a Gandia.\nPer a la resta de la setmana, cels coberts fins al dilluns que ve dia de Nadal i temperatures que aniran des dels 15 graus del divendres, passant pels 17 graus del dissabte i baixant fins als 16 del dilluns. Quant a les mínimes, el mercuri no es mourà dels 3 graus.\nNivell baix en la província de València quant al risc d’incendis. Encara que cal extremar la precaució i cridar al 112, nombre del Centre d’Emergències de la Generalitat si veiem foc.


DOLMEN DE CAN BOQUET ...............25\nDOLMEN DE CAN GOL I ................26\nDOLMEN DE CAN GOL II ...............26\nDOLMEN DE CAN GURRI.................27\nDOLMEN DE CAN PLANES ...............28\nDOLMEN DE CASTELRUF ................28\nDOLMEN DE CÉLLECS ..................29\nMENHIR DE CAL CAMAT.................30\nMENHIR DE CASTELLRUF................31\nMENHIR DE LA PEDRA DEL DIABLE ......32\nROCA FORADADA DE CAN GOL ...........33\nROCA FORADADA DE CAN NADAL..........34\nROCA FORADADA DE CAN PLANES.........35\nROCA FORADADA DE VALLROMANES........35\nCAUS, COVES I AMAGATALLS\nCAMBRA MEGALÍTICA DE CAN NADAL .....37\nCAU DEL DIMONI......................37\nCOVA DE LA GRANOTA..................38\nCAU DE LES FORMIGUES ...............39\nCOVA DEL PONT.......................39\nCOVA D’EN JOAN......................39\nCOVA D’EN PAU.......................40\nELS RECERS .........................40\nPEDRA DE L’ESCORPÍ .................41\nPEDRA D’EN MUNERET..................41\nROCA DEL CAVALL.....................42\nROCS D’EN SARDINYÀ .................43\nALTRES ELEMENTS DE LA PREHISTÒRIA\nCOVA DELS TRES CERCLES..............43\nPEDRA DE LES CREUS..................44\nPEDRA DE LES ORENETES...............44\nPEDRA GRAVADA DEL TURÓ DELS\nPLAT DE MOLÍ........................46\nTipus de Dolmens\nCambra megalítica Can Nadal\nDolmen de Gan Gol I\nLa prehistòria és el període de la vida de l’home que abasta des dels inicis de la seva existència fins que comença a escriure; la història comença quan s’escriu el primer document conegut. Alguns autors consideren l’edat del bronze i l’edat del ferro part de la història i altres de la prehistòria. El període de transició entre el final de la prehistòria i la història s’anomena protohistòria; l’edat del bronze es podria ubicar en aquest període.\nUna franja interessant de la prehistòria és el període megalític. Cronològicament abasta des del final del mesolític fins a la primera etapa de l’edat del bronze. Al nostre Parc no hi ha testimonis mesolítics, per tant hem de situar el megalític entre el neolític mitjà i final i el calcolític (del LV al II mil·lenni aC). Es tracta d’un fenomen definit per la construcció de megàlits, com ara dòlmens, galeries i menhirs. la paraula megàlit és d’origen grec i significa ‘pedra gran’. Aquest fenomen ha deixat en el Parc tot un reguitzell de restes que constitueixen un important patrimoni arqueològic.\nFins fa ben poc els megàlits es consideraven popularment obres d’éssers superiors, ja que unes pedres tan grans no podien haver estat traginades pels humans. Aquesta creença va generar un considerable llegendari que no abastaríem a explicar en aquesta guia. Allí on pertoqui, però, farem esment de les suposicions més esteses sobre l’origen de dòlmens i menhirs.\nUna altra consideració sobre els megàlits és la seva relació amb les forces tel·lúriques. Aquestes són forces o energies procedents de la pròpia terra. Gairebé ningú no en nega l’existència però no es coneixen tan profundament com, per exemple, la força de la gravetat o el magnetisme terrestre. Les forces tel·lúriques són les energies que detecten els sauris amb el seus pènduls o les seves varetes, i també les capten molts animals. Hi ha la teoria que a la prehistòria ja es coneixien i que els megàlits es construïen en llocs d’alta concentració d’aquestes forces.\nTenim pocs coneixements sobre com vivien les societats que van habitar la Serralada Litoral durant la prehistòria. Sabem que ja eren ramaders i agricultors, però encara continuaven caçant i recol·lectant. Probablement vivien en cabanes fetes de materials vegetals, de les quals no han quedat restes, i també ho feien en abrigalls naturals allí on n’hi havia.\nLa taula anterior servirà per situar cronològicament els elements descrits en aquest capítol. Aquests períodes de la prehistòria es delimiten d’acord amb una sèrie de característiques culturals, socials i tecnològiques de la població de l’època. Per exemple, el pas del neolític final al calcolític el marca el l’inici del treball amb els primers metalls (coure). Això no es produeix simultàniament a tot arreu, per tant cada societat prehistòrica entra en els distints períodes en moments diferents. Les dates d’aquesta taula corresponen a la Mediterrània.\nDolmen deriva de les paraules celtes tol (‘taula’) i men (‘pedra’), o sigui que són «taules de pedra». Aquesta paraula va ser encunyada a la darreria del segle XVIII per l’arqueòleg egrand d’Anny. A Catalunya se solien anomenar arques, com ens ho prova la diversa toponímia amb aquesta arrel en llocs on hi ha dòlmens o n’hi havia hagut (Coll d’Arques, Valldarques, Puig d’Arques, Serra de l’Arca, etc.). El llegendari popular arreu d’Europa els atribueix als gegants i els considera tombes seves ja que normalment s’hi trobaven ossos. A Catalunya, però, abunden més les associacions dels dòlmens amb els moros que no amb els gegants (són nombrosos els dòlmens anomenats cabana del moro).\nSegons la zona i els materials a l’abast, els dòlmens presenten distintes solucions constructives. En línies generals, estan formats per unes lloses verticals clavades al terra que tanquen un perímetre (ortòstats) i altres lloses, més o menys planes, col·locades damunt com a sostre. Aquesta mena de cambra es cobria posteriorment de terra i pedres, i formava un monticle anomenat túmul (tumulus, ‘tomba’) que finalment es rodejava amb un cercle de pedres (cromlec).\nEn els dòlmens de corredor i de galeria es bastia també un passadís que travessava el túmul per accedir a la cambra des de l’exterior. Són fonamentalment monuments rituals i uneraris, però en certa manera servien també per testimoniar la presència d’una comunitat. A la cambra s’inhumaven els cadàvers i al corredor o galeria d’entrada es deixaven els aixovars funeraris (pertinences, armes i ofrenes). Abunden en tota l’Europa Occidental i es daten entre neolític antic (5000 aC) i el bronze mitjà (1100 aC).\nÉs difícil classificar els dòlmens i assignar-los a un tipus concret a causa de la gran varietat de mides, formes i solucions arquitectòniques emprades. Fins i tot arqueòlegs i historiadors van modificant els criteris de tipificació en funció de noves dades i troballes. Podríem simplificar i considerar que hi ha tres tipus bàsics de dòlmens, amb distintes categories i subcategories dins d’aquests tres tipus:\nCambres simples i cistes: consten només de la cambra i en molt pocs casos d’una mena de petit vestíbul. La diferenciació d’uns i altres es basa en les mides de la cambra i les característiques de la coberta. Les cistes són per a una o dues persones, l’enterrament es fa per la part de dalt i després es col·loca la coberta, i solen estar enfonsades al terra. Les cambres simples són per a diverses persones i normalment la llosa superior és tan pesada que no es pot aixecar per fer l’enterrament i s’ha de fer per una de les laterals. Aquests són els més abundants a Catalunya.\nDe corredor: consten d’una o més cambres que poden tenir diverses formes (circular, rectangular, trapezoïdal, etc.), una porta d’entrada i un passadís radial d’accés, més baix i estret que la cambra. La porta està situada al cromlec i el corredor travessa el túmul fins a la cambra o cambres. Són els més grans i no n’hi ha cap al Parc.\nDe galeria i de galeria catalana: els de galeria són una variant tardana dels sepulcres de corredor. Tenen la cambra rectangular i una galeria d’accés pràcticament tan ampla i alta com la mateixa cambra, i fan difícil la diferenciació. La galeria catalana és una variant en la qual la galeria és més baixa i estreta, i se’n consideren dos subtipus: petita i gran. La diferenciació entre un i altre subtipus s’estableix segons la mida total del dolmen i la complexitat estructural del túmul.\nA la Serralada Litoral trobem dòlmens de cambra simple, de cista i de galeria catalana (petita i gran). Els túmuls han desaparegut tots i només en queden restes en alguns dòlmens. Els motius d’aquesta desaparició són, per una banda, l’erosió meteorològica i, per l’altra, les excavacions furtives o poc professionals, en les quals es destruïen per accedir a la cambra amb més comoditat.\nSembla que els dòlmens, com la resta de jaciments prehistòrics, ja es van començar a espoliar de molt antic a causa de la creença que hi havia peces valuoses en els aixovars funeraris. A la edat mitjana sembla que es van aturar aquestes accions, en part pel temor pel que es consideraven llocs encantats i en part perquè van anar quedant ocults per la vegetació. A principis del segle XX es reprenen les excavacions, ja amb caire més científic i es comencen a catalogar.\nTot i les espoliacions anteriors, en la majoria s’hi ha trobat restes suficients per datar-los i determinar el tipus de cultura dels seus constructors. Els primers arqueòlegs, molt més interessats en el contingut que en el continent, no van tenir gaire cura de les estructures. Això podria explicar la desaparició dels túmuls i l’estat deficient en què es troben moltes lloses.\nAnomenat també roca d’en Toni, segurament a causa que el propietari dels terrenys era el pastor Toni Puig, segons consta en registres del segle XIX. Sens dubte, es tracta del megàlit més conegut del Maresme. És un sepulcre de corredor evolucionat, del tipus petita galeria catalana, amb planta quadrangular i corredor de lloses de granit. Conserva una bona part del corredor i tota la cambra, coberta per una sola llosa enorme. Actualment no queda res del túmul ni del cromlec, però cap al 1920 encara n’hi havia vestigis.\nEls historiadors el daten del període calcolític, entre els anys 2200 i 1800 aC. Excavat a principis del segle XX pel Centre Excursionista de Catalunya, s’hi trobaren restes d’aixovar funerari. S’hi han fet dues excavacions posteriors, però el resultat no està documentat. Recentment, durant les obres de construcció del perímetre protector actual, aparegueren restes d’una foguera, fragments de ceràmica, una destraleta votiva i un fragment de ganivet de sílex.\nA pocs metres hi ha una necròpoli medieval i diversos jaciments prehistòrics als voltants.\nLocalització: Vilassar de Dalt. Situats al pi de la Creu de Can Boquet, pugem 800 m en direcció N. Un ampli aparcament a l’esquerra de la pista i el muret que encercla el dolmen ens indiquen el lloc correcte.\nCoordenades: x=445200 y= 4598253 z=427\nÉs un dolmen del tipus gran galeria catalana i actualment queda dins del jardíd’una finca particular. La galeria feia uns 9 m i la coberta s’ha perdut. Se’n conservapart del túmul, que podria haver arribat als 15 m de diàmetre. Va ser descobertl’any 1946 per Josep Estrada i l’Agrupació Excursionista de Granollers.Amb les excavacions, fetes per A. Canyella, es van trobar eines, destrals de sílex,diferents tipus de ceràmica i un molar humà. La datació podria establir-seentre els anys 2500 i 2100 aC (neolític final i calcolític).\nLocalització: Vilanova del Vallès. A la carretera BV-5001, entre Vilanova del Vallèsi La Roca, anem fins al PK 23 i cerquem el cartell que indica «UrbanitzacióLa Pineda / Ruta prehistòrica». Entrem a la urbanització i pugem fins al final delcarrer de la Ruta Prehistòrica, que acaba en un cul-de-sac de forma circular. A lavorera hi ha unes escales adossades al mur i la tanca d’una propietat. Són perguaitar a l’interior del jardí i poder veure el dolmen a través de la tanca de telametàl·lica. Vegeu també l’itinerari 5.\nCoordenades: x=442907 y=4601734 z=200\nDolmen del tipus cista petita, molt modest (1,70 x 1,20 m), el més petit de la serralada.Només se’n conserven tres de les quatre lloses verticals que el formaveni hi manca també la coberta. Les cantonades estan orientades als quatre puntscardinals. Es data del calcolític (2200-1800 aC). El van excavar Josep Estrada el1946 i posteriorment Jaume Ventura i Pau Ubach. S’hi van trobar un petit fragmentde ganivet, puntes de sageta, ascles de sílex i fragments de ceràmica.\nLocalització: La Roca del Vallès. Sortint del dolmen de Can Gol l, seguim l’accéscap a la roca foradada de Can Gol i ens aturem en arribar a l’estaca i el trencalla la dreta que mena a aquesta roca. Just en aquest punt, a l’esquerra surtun corriolet poc fressat que porta al dolmen, situat 85 m dins del bosc.\nCoordenades: x=443237 y= 4601912 z=220


Bartumeu i Antoni Martí inauguraran aquest dijous l’Illa Carlemany | BonDia Diari digital d'Andorra.\nEl cap de Govern, Jaume Bartumeu, i el cònsol major d’Escaldes-Engordany, Antoni Martí, seran els encarregats d’inaugurar el nou centre comercial Illa Carlemany aquest dijous a les vuit del vespre.\nEl complex té més de 47.500 metres quadrats amb 600 places d’aparcament, vivendes, oficines, 52 botigues, 5 sales de cinema, 9 punts de restauració, un espai lúdic infantil, un gimnàs i un supermercat.\nEl projecte es va iniciar fa set anys de la mà de l’arquitecte andorrà Pere Aixàs i Casa Muntanya SA com a promotora, i té com a objectius, més enllà de la pròpia lògica empresarial, contribuir a la millora de l’entorn urbà i donar servei tant a ciutadans com a turistes. L’acte comptarà amb la presència dels diferents operadors i de la promotora del centre, així com de les principals autoritats del país, representants institucionals, de l’àmbit empresarial i de la societat civil.\nD’altra banda, la direcció d’explotació de l’Illa Carlemany va informar que Àpats SA, la societat que gestionarà l’oferta de restauració del centre comercial, es farà càrrec també de l’explotació de la Cafeteria Monsa.


Mi semana con Marilyn ( My week with Marilyn ) | PreViu Cultural\nBasada en el llibre sobre les memòries de Colin Clark , on es relaten els problemes que va tenir Laurence Olivier amb Marilyn Monroe durant el rodatge de la pel·lícula “El príncep i la corista” (1957).\nSir Laurence Olivier va a rodar una pel·lícula a Londres. Colin Clark, un jove estudiant de cinematografia, troba la manera per treballar en la producció. L'arribada a Londres de la rossa explosiva Marilyn Monroe per al rodatge revoluciona la ciutat, al mateix temps que Olivier intenta atendre les seves múltiples exigències i manejar les seves inseguretats a l'hora d'interpretar. Colin se sent atret per l'actriu, que també s'interessa per ell i li obre el seu món interior on lluita amb la seva fama, la seva bellesa i el seu desig de convertir-se en una gran actriu.\n· MICHELLE WILLIAMS - Marilyn Monroe\n· EDDIE REDMAYNE - Colin Clark\n· KENNETH BRANAGH - Sir Laurence Olivier\n· JULIA ORMOND - Vivien Leigh\nMichelle Ingrid Williams (Kalispell, Montana, 9 de setembre de 1980) és una actriu nord-americana. Michelle va saltar a la fama interpretant a Jennifer Lindley en la sèrie de televisió, Dawson's Creek. A més, per la seva interpretació en la pel·lícula Brokeback Mountain va rebre una nominació dels Premis Óscar a la millor actriu de repartiment i en la pel·lícula Blue Valentine va rebre una nominació a millor actriu.\nMichelle va obtenir diversos papers petits en produccions menors, però va anar la seva interpretació en Dawson's Creek com Jen Lindley el paper que la va fer famosa. El programa va durar de 1998 a 2003 i també estava protagonitzat per James Van Der Beek, Joshua Jackson, Kerr Smith i Katie Holmes. El seu primer paper protagonista va ser en la pel·lícula Dick, al costat de Kirsten Dunst. Posteriorment va fer nombroses pel·lícules independents. En el 2005 va obtenir el paper d'Ànima Del Mar en la pel·lícula d'Ang Lee Brokeback Mountain, pel qual va rebre un Critics Choice Award i nominacions als premis Globus d'Or, BAFTA i Oscar com a millor actriu de repartiment. Posteriorment ha participat en I'm Not There (peculiar biografia de Bob Dylan) i en Deception (La llista), thriller eròtic amb Hugh Jackman i Ewan McGregor. Per a aquesta última pel·lícula els tres protagonistes van rodar algunes escenes a Madrid. El 2010 va gravar al costat de Leonardo di Caprio la pel·lícula Shutter Island, on fa de la seva esposa, Dolores Chanal.\nSIMON CURTIS Va néixer l'11 de març de 1960 a Anglaterra. Va començar la seva carrera dirigint en el Royal Court Theatre de Londres i en el Theatre Upstairs. Entre les seves produccions es troben obres com "Road", "Roots", "Making History", "Dinner with Friends", "A Lie of the Mind", "The Rise and Fall ofLittle Voice" i "Otherwise Engaged" presentades en teatres com el Lincoln Center de New York, el Royal national Theatre, el Royal Court Theatre, el Steppenwolf de Chicago i el Criterion Theatre de Broadway.\nCurtis ha estat involucrat intensivament amb la BBC Televsion and Films, com a productor i productor executiu en més de cinquanta crèdits entre els quals s'inclouen els telefilmes i mini sèries "Absolute Hell", "A Doll's House", "The Designated Mourner", "Tales from Hollywood", "Shadow of a Gunman", "Shooting the Past", "Suddenly, Last Summer", "Five Days", "Freezing" i "Hunter", entre molts més.\nEn la seva llarga associació amb la BBC, Curtis va dirigir a consagrats actors en films realitzats especialment per a la televisió com en el cas de John Malkovich i Miranda Richardson en "Old estafis" (1991); Neil Morrissey i Rachel Weisz en "My Summer with Donis" i Maggie Smith en "David Copperfield" (1999). A més va dirigir la multipremiada miniserie "Cranford" l'elenc de la qual va encapçalar Judi Dench.\nEn un relat entre còmic i commovedor, la pel·lícula ens reflecteix un punt de vista íntim i poc conegut de la icona d'Hollywood, traçant la breu i emotiva relació que va establir amb un home, que va semblar comprendre-la millor que ningú. Michelle Williams broda la interpretació de l'estrella americana.\nEn lloc d'acceptar dobles va voler aprendre a gesticular, Michelle Williams va acceptar el repte de cantar i ballar en la pel·lícula. Va indagar en quantes fonts va tenir al seu abast per preparar el seu personatge. Va estudiar expressió corporal per recrear els moviments característics de Marilyn, des de la seva peculiar manera de caminar fins a la manera en què baixava les escaletes d'un avió


1. El poder tem els canvis. Alguns països intenten assumir-los i si convé, desactivar-los. Espanya, no. Entre la pròpia merda se sent més segura. Quan ens hagin tret a tots, qui pagarà?\n2. Rivera va néixer per manar i quan va fer la Primera Comunió ja tenia preparat el discurs d’acceptació com a president del país. El discurs se li acaba i encara no mana. Guerra?\n3. Un altre que va néixer per manar és Sánchez. Ell va de derrota en derrota però no defalleix. Si en els propers 15 dies és capaç de fer tres discursos contradictoris, encara té probabilitats.\n4. L’acarnissament de la fiscalia espanyola amb el color groc només té comparació amb l’interès que tenen per deixar lliure als violadors.\n5. Els pares eduquen als fills com els partits ensenyen a les seves joventuts. El problema tant dels pares com dels partits és que quan els nens es fan grans passen de consignes i normes. És el que succeeix amb als furóncols de l’extrema dreta.\n6. La taxa de mortalitat en qualsevol país baixa quan els seus cossos sanitaris fan vaga. Quan s’adonaran que en política passa el mateix?\n7. Per si l’aparell militar nuclear americà no pot refusar les agressions mexicanes i canadenques, Trump s’ha comprat un collar de dents de búfala i una ploma de colors. Així sempre es pot fer passar pel Gran Jefe Caballo Loco.\n8. La incompetència del Govern català s’assembla molt a la ineptitud i violència del Govern espanyol. Potser sí que som germans i que serà millor seguir units en la misèria humana.\n9. A Ucraïna sembla que també hi ha “manades” de mascles que violen a les dones, fins i tot a les pròpies. O revisem el concepte de violació o anem camí de tornar a l’edat de pedra.\n10. 11. 12. La política catalana ha arribat a un acord global. Primer renegaran contra Espanya, després diran “amén” a les ordres d’Espanya i callaran per sempre més. Incapaç de mantenir aquests silenci, el diputat Tardà s’ha demanat una excedència i pensa seguir cridant i gesticulant en el proper espectacle de Pallassos sense Fronteres. Tanmateix a l’Àfrica tampoc l’entendrà ningú però almenys els farà riure.


Consumir 60 grams de fruita seca al dia ajuda a millorar la funció sexual - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nConsumir 60 grams de fruita seca al dia ajuda a millorar la funció sexual\nEls participants a l'estudi han introduït a la dieta nous, avellanes i ametlles arxiu\nEls participants a l'estudi han introduït a la dieta nous, avellanes i ametlles\nInvestigadors de la Unitat de Nutrició Humana de la Universitat Rovira i Virgili (URV), de l'Institut d'Investigació Sanitària Pere i Virgili (IISPV), que formen part de la Xarxa CiberObn de l'Institut Carles III, han demostrat que consumir 60 grams de fruita seca al dia pot millorar la funció sexual.\nHan dut a terme el primer estudi d'intervenció nutricional amb participants sans i en edat reproductiva amb l'objectiu de descobrir si existeix un efecte del consum regular de fruita seca en la funció sexual. Aquesta anàlisi s'ha dissenyat dins del marc del projecte Fertinuts, creat per avaluar els efectes del consum regular de fruita seca sobre la qualitat del semen.\nLa prevalença de disfunció erèctil i sexual s'ha establert en un 2% en homes menors de 40 anys, al voltant d'un 52% en homes de 40 a 70 anys, i en més d'un 85% en homes majors de 80. A més, els factors de risc relacionats amb l'estil de vida que s'associen amb la disfunció sexual i erèctil inclouen el tabaquisme, el consum excessiu d'alcohol, la falta d'activitat física, l'estrès i les dietes no saludables.\nAmb anterioritat, el mateix grup de recerca ja havia descrit que alguns tipus de fruita seca (nous, avellanes i ametlles) provocaven una millora de la qualitat espermàtica, però encara no existien estudis que posessin de manifest el seu paper sobre la funció sexual.\nAquesta darrera investigació es va desenvolupar sobre un total de 83 individus que seguien una dieta occidental (pobra en fruita i verdura i rica en greixos d'origen animal). Els participants es van dividir en dos grups: un grup va mantenir la seva dieta habitual durant 14 setmanes, mentre que l'altre va afegir a la seva dieta 60 grams diaris d'una barreja de nous, avellanes i ametlles.\nCada persona va omplir un qüestionari de 15 preguntes sobre la funció sexual, internacionalment validat, conegut com a IIEF-15, a l'inici i al final del període d'intervenció.\nEls resultats obtinguts subratllen que l'adscripció a una dieta occidental –no saludable– complementada amb nous, avellanes i ametlles pot ajudar a millorar el desig sexual i la funció orgàsmica. Amb tot, els investigadors apunten que calen estudis amb més participants per confirmar els resultats i aclarir els mecanismes implicats en aquests beneficis.


JxC obre el camí cap al 10-N des de Lledoners amb una llista on hi seran els presos - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nJxC obre el camí cap al 10-N des de Lledoners amb una llista on hi seran els presos\nL'acte reuneix davant la presó la plana major del partit, i connecta amb Carles Puigdemont des de l'exili.\njordi escudé sant joan de vilatorrada 29.09.2019 | 14:48\nEl president Torra i Laura Borras, d'esquena, mirant la intervenció per pantalla de Carles Puigdemont OSCAR BAYONA\nEl president Torra i Laura Borras, d'esquena, mirant la intervenció per pantalla de Carles Puigdemont\nLa plana major de JxC, encapçalada pel president de la Generalitat, Quim Torra, s'ha aplegat aquest diumenge al migdia al Pla de Lledoners per donar el tret de sortida a la carrera electoral cap al 10-N, i des d'on s'ha anunciat públicament que a la llista estaran presents els presos, Jordi Turull Josep Rull, Jordi Sànchez i Joanquim Forn, tot i que a hores d'ara no s'ha especificat encara en quin ordre aniran. Des de la distància, Carles Puigdemont també ha estat present a l'acte, que hi ha connectat en directe perquè fes la darrera de les intervencions.\nL'anunci d'incorporar els presos a la candidatura l'ha fet la portaveu de JxC, Laura Borràs, després d'una breu intervenció del conseller Eduard Pujol, que ha manifestat la voluntat d'anar a Madrid «a fer política», des de «la paraula, el diàleg i la negociació». De fet, aquesta ha estat un missatge reiterat en els discursos, si bé el president Torra ha advertit que «no hem vingut a pidolar ni a demanar permís, sinó que nosaltres fem política per avançar».\nTant Torra com Borràs també s'han referit a la sentència per l'1-O, apel·lant a l'absolució com a «única via justa», i han condemnat l'actitud de la justícia espanyola respecte les detencions, aquesta setmana, de membres dels CDR, pels quals es demana una condemna pública per part d'altres partits. Torra ha respost que «no podem condemnar allò que no existeix», i en canvi ha lamentat que l'estat espanyol encara no hagi condemnat «la violència de l'1-O».\nEn la intervenció final, Puigdemont també ha parlat de la conveniència de continuar fent política «perquè precisament no volen que la fem», i ha proposat fer-la «des de l'arrel», en defensa de «la democràcia, els drets humans i la convivència, perquè la democràcia està amenaçada». Puigdemont ha compromès JxC a «esforçar-nos el màxim per fer un gran resultat contra tots els pronòstics, que mai seran favorables», i ha donat garanties que «cap votant de JxC pugui dir mai que el seu vot ha estat a canvi de res».\nTambé hi ha hagut retrets a l'immobilisme de Pedro Sánchez envers Catalunya, coincidint que avui el president espanyol en funcions participa a la festa de la rosa que els socialistes celebren a Gavà. «Només ve a Catalunya a buscar vots», ha etzibat Borràs. Puigdemont ha assegurat que «el Govern de Catalunya mai noi tindrà cap banda armada com els GAL, ni cap conseller condemnat per segrestar persones».


L'hora del federalisme\nL'HORA DEL FEDERALISME?\nEl passat 12 de gener els “Federalistes d’Esquerres” van organitzar un Col�loqui en el Centri C�vic V�zquez Montalb�n”, de Vallvidrera, amb el voluntari�s t�tol “L’hora del federalisme”. Una resposta suggestiva a la pregunta que molts ens fem: �s l'hora d'aquesta tercera via? Pregunta male�da que, en la urg�ncia existencial de sortir de la sacsejada pectoral al que ens sotmet la parella de tanguistes que copen l'escena, “indepes&imm�bils”, tendim a respondre amb un s�, o almenys amb un tal vegada, encara que nom�s sigui perqu� sol presentar-se com a terme mitj�; i, ja se sap, in medium virtus est. La conjuntura pol�tica agita de tal manera les nostres ments, les nostres consci�ncies i fins i tot les nostres vides que el federalisme, vestit de pluralitat dialogant en calma, ens sembla un b�lsam per a les ferides; fins els m�s esc�ptics tendim a representar-nos l'alternativa federal com el descans del guerrer, una treva, un ajornament raonable, en qu� ning� renuncia a res, tot esperant el somni de les N�mesis. I val m�s aix� que no res, quan s'espera tan poc.\nPer�, �s clar, les paraules tenen in�rcia i els conceptes no renuncien aix� com aix� a la seva identitat. Quan un dels ponents, la Carme Valls, vicepresidenta dels Federalistes d’Esquerres, va entrar en tema, despr�s d'una inevitable exhortaci� a la fe i l'esperan�a en la idea federal, van comen�ar a visualitzar-se les dificultats. Va partir d'una oportuna distinci� entre dues concepcions del federalisme: una, com a mer model d'Estat, i una altra, com a model de cultura. En la primera el federalisme es mostra atractiu pel sol fet de ser innocent, -sigui per nou-nat o per no-nat-, per� a la fi resulta abstracte i instrumental, mera forma de distribuir-se i organitzar-se el poder (coses aquestes sempre sospitoses a la gent d'esquerra). Sota el segon enfocament, en canvi, com a cultura, com a forma de vida, -pel qual apostava la Carme Valls amb el suport te�ric de l'enyorat Miquel Caminal-, apareix un concepte m�s dens i ambici�s, que animava a l'exc�s ret�ric, encara que la elogiable moderaci� de la ponent imped�s caure en la desmesurada definici� de “conjunto de todos los bienes sin mezcla de mal alguno” (recordeu el catecisme del Pare Ripalda?).\nDos rostres del federalisme, d'articulaci� complexa, i actualment en conflicte. El primer, m�s vulgar, esquel�tic i formal, apareix paradoxalment com m�s realista i actual, el m�s immediat i desitjable per alliberar-nos dels espasmes del tango; el segon, m�s entranyable, sens dubte amb m�s subst�ncia �tica, malgrat el bon savoir faire de la Carme Valls em sembla m�s anacr�nic, m�s ali� a la sensibilitat, esperan�a i somnis dels �ssers humans que avui son els amos del futur. Qu� hi farem? Ni el federalisme, ni el republicanisme, ni el socialisme… s�n o poden ser ja el que eren. Fins i tot el liberalisme, per subsistir avui, ha hagut de transvestir-se, tornar-se c�nic i inculte, nihilista i obsc�, negant i renegant d'aquella consci�ncia burgesa que va cuidar de nen, quan encara era feble i innocent, quan encara exhibia les seves sofisticades belleses.\nLa intervenci� de Jos� Lu�s Atienza va pujar els decibels tr�gics amb la lectura d'un bell text, d'una reflexi� que transpirava pathos d'aut�ntica sensibilitat d'esquerra, de la bona, de la d'ahir, de la de sempre. Un text que defensava l'opci� federal (“ara li toca al federalisme comen�ar a guanyar terreny. �s l'hora del federalisme”), per� la textura del qual no em va semblar netament federalista; tret que se suposi, com en certa mesura fa Atienza, que l'esquerra a Catalunya i Espanya �s federalista o no �s. Q�esti�, sens dubte, revisable.\nVa commoure a la sala amb les seves preguntes en s�rie, que van ressonar com cops de martell: “Com �s possible, ens podem preguntar, que despr�s de l'�ltim trimestre pol�tic del proc�s, una cadena d'errors, d'impot�ncies i de declaracions fallides amb marxa enrere, hagin guanyat per majoria absoluta? Com �s possible que en la Catalunya hist�ricament tenyida del vermell de l'esquerra hagi guanyat Ciutadans?”. Posava aix� veu a les inquietuds que sobrevolaven a la sala, i a la perplexitat estesa per les nostres ciutats. Com �s possible que hagin tornat a guanyar els independentista? Com �s possible que hagi tornat a perdre l'esquerra? I, la m�s incisiva i sincr�tica, on segurament cal buscar les respostes: Com �s possible que hagi guanyat Ciutadans.\nAtienza ens va complimentar despr�s amb dues vies de resposta. La primera expl�cita, di�fana i compartible, plena d'emoci� i de l�cida autocr�tica, per� tal vegada excessivament conjuntural i un xic t�pica, remetia a la fenomenologia de la consci�ncia de l'esquerra catalana: “S'ha votat des d'identitats ferides”; “molts s'han llan�at a votar perqu� no guanyessin els altres”; “el motor pol�tic i electoral a Catalunya ha estat aquella emoci� que abans no hav�em sentit, no de fraternitat sin� de rivalitat”. Descripcions, sens dubte, de pes i veraces; per� tal vegada insuficients.\nL'altra via, amb prou feines insinuada, com si broll�s lliure i rebel en una esquerda del discurs correcte, se'ns revela en la seg�ent frase: “Els federalistes d'esquerres hem de deixar de semblar un antibi�tic contra l'independentisme catal�, un succedani de nacionalisme, baix en graduaci�…”. No insistiria m�s en aquesta idea, per� va desafiar els presents incitant a pensar que tal vegada el problema, dels federalistes i de l'esquerra, calgui buscar-lo en les seves respectives relacions amb el “nacionalisme”. Perqu�, no ha estat sempre el nacionalisme present en el fons de les opcions federals? No han compartit la seva recan�a respecte a l’Estat (“jacobinista”)? No ha estat latent sempre en l'�nima del federalisme la passi� d’un estat m�nim, d'una naci� o de un poble sense estat? No li �s intr�nsec, per tant, all� de “l'Estat, el nostre enemic”? Fins i tot en el federalisme triomfant, on perviu i es percep latent, a l'aguait, la tensi�, la sospita, davant el totpoder�s “Estat federal”? I no apareix precisament aqu� una via de comunicaci� de l'�nima federal amb l'�nima de l'esquerra, sempre recelosa davant l'Estat, a la fi reproductor de l'ordre capitalista quan no instrument de dominaci� de classe?\nS�n moltes les preguntes indu�des per les d'Atienza. Per�, en tot cas, no puc obviar la sospita que si els independentistes i Ciutadans van recollir la millor collita va ser perqu� van saber triar el cultiu que demanava el mercat (aix� si, cadasc� la seva pr�pia marca d'Estat). Lamentablement, la conjuntura del mercat era refract�ria a productes m�s sofisticats. L'esquerra, federalista o no, ho sabia: l'escena estava dominada per l'eix nacional, amb absoluta abs�ncia de l'eix social. Ho sabia, per� no podia fer res de res . Impotent per canviar l'eix de confrontaci�, no va encertar amb la seva posici� estrat�gica en l'eix nacional. No va saber, o no va poder, alliberar-se del pes de la hist�ria; ni tan sols es va plantejar –excepte en alguns afeblits f�rums d'hist�rics i l�cids militants comunistes, amb escassa incid�ncia pol�tica en la conjuntura- la possibilitat d'apostar, encara que fos t�cticament, per l'Estat. I �s comprensible que hagi estat aix�. Avui encara �s impossible per a les generacions del passat, malgrat la llarga etapa democr�tica, identificar-se amb un Estat la hist�ria del qual �s un enorme oce� d'ombres i sofriments, regne de monarquies inquisitorials i dictadures cruels, amb poqu�ssims i ef�mers moments republicans de llums. La redempci� acostuma a exigir el somni de la nostra mem�ria, i ara com ara encara no estem disposats a oblidar. Ni volem ni podem oblidar.\nDespr�s, el debat, realment exemplar. Un di�leg sincer, entre amics, tractant de construir en com� unes respostes a les preguntes que, des de diverses finestres, donessin llum a la mateixa casa comuna. Per� tamb� un di�leg tibant, afectat de profundes preocupacions, totes les quals venien de fora. Encara que les ferides tenien el seu origen en el tro de l'independentisme triomfant, encara que les cr�tiques conflu�en inexorablement en el seu “supremacisme”, la reflexi� entre amics portava a concentrar la font d'inquietud de la sala en el n�vol negre de la derrota en les eleccions, un intens nuvolot formant part de l’extensa tempesta que domina l'horitz�; si l'independentisme atreia i acumulava les seves queixes i den�ncies, el mal semblava m�s profund i dif�s: la feblesa dels federalistes, les seves limitacions per fer-se presents, la poca for�a d'arrossegament de la idea federal entre els joves...\nLa vict�ria “indepe” era el fenomen, la manifestaci� en la superf�cie del problema; i en el seu desxiframent conflu�en les reflexions dels participants al debat; per�, gaireb� sense nomenar-ho, per les esquerdes dels seus discursos escapava la m�sica de fons d'un dubte m�s profund i inquietant: una sospita sobre l'actualitat (i no nom�s per la viabilitat) d'un model federal de societat. Cert, els federalistes no es van presentar de forma diferenciada a les eleccions al Parlament; per�, assenyalaven alguns amb elogiable rigor, la seva defensa d'una nova forma federal d'Estat, ve�na o parent de la defensada en forces pol�tiques com el PSC i “els Comuns”, va acompanyar en la seva derrota la d'aquestes forces. I aquesta derrota, expl�citament reconeguda, omplia d'ombres la conversa. Tot seguir� igual, vaticinaven alguns. Seguir� el tangazo o la tangana, els actors buscaran de nou en el ball el contacte dels seus cossos i els federalistes tornarem a aquesta alternativa tr�gica entre l'asf�xia de la impot�ncia en situar-nos en un bell mig indefinit i el buit de la fugida a espais de ball despoblats.\nPer qu� l'esquerra no ha votat com a esquerra? Per qu� no ha estat fidel al seu concepte? Per qu� s'ha negat a si mateixa? Preguntes profundes, esquin�adores; per� tan inadequades com preguntar-se per qu� Messi no juga al futbol en el Trofeu Conde de God�. �s dif�cil conv�ncer a un guerrer que no t� paper en una guerra, en qualsevol guerra. Per�, per tr�gic que sigui, la batalla pol�tica per la independ�ncia deixa tan esc�s espai de joc al federalisme i a l'esquerra com un Master 1000 al b�squet. I tal vegada seria convenient per als federalistes d'esquerra, i per a les forces pol�tiques que inclouen el federalisme als seus programes, reflexionar sobre aquesta sospita, que expressem en termes schmittians: el federalisme pot ser �til com a pol�tica per impedir arribar a la guerra per la independ�ncia, per� �s anacr�nic i est�ril en la plenitud d'aquesta. Pot, fins i tot, ser necess�ria despr�s de la batalla, en la treva, en l'inevitable descans dels guerrers, per� totalment prescindible en el fragor de la lluita.\nTal vegada �s oport�, com a reflexi� final, recordar la posici� dels socialistes de la Segona Internacional, quan tenien a les seves portes la Primera Guerra Mundial. Aquesta no �s la nostra guerra, no �s la guerra dels treballadors, que hi vagin ells. Quanta ra�! Tanta i tan bella que la Hist�ria, territori brut i enemic de la ra�, s'encarregaria de seguida de silenciar-la. S�, el socialistes van anar a la guerra. I tots van perdre en ella, encara que uns m�s que uns altres. I es van matar entre si. Coses de la Hist�ria que la Ra� no ent�n!\nCerta desesperan�a bategava a la sala en finalitzar l'acte, de seguida corregida per les exhortacions i est�muls rec�procs dels petits grups que, animats, prosseguien el di�leg. Els Federalistes d'Esquerra es comprometien a seguir la seva lluita pol�tica per una Espanya federal, i, en particular, a seguir madurant la idea de federalisme. El debat, la veritat, ha estat digne –i ha dignificat-, el Centri C�vic de Vallvidrera; crec que ha estat a la al�ada del seu nom. Vaig sortir satisfet, i amb la idea que Manuel V�zquez Montalb�n tamb� hauria sortit satisfet; almenys aquell Manolo que vaig con�ixer de molt jove, amb qui vaig compartir discussions semblants en llocs m�s tancats i vigilats, quan el seu Informe sobre la informaci�n ens subministrava l’argumentari contra el maquillatge tecnocr�tic de l’�ltima d�cada del franquisme. A Manolo li agradava m�s la gent que pensa que la gent que sap. I a mi tamb�.\nJ. M. Bermudo (Vallvidrera, 2018)


Fogots fiscals - David Fernàndez\nAgents de la Guàrdia Civil durant l’operatiu del 23 de setembre de 2019 contra els CDR Enric Fontcuberta/Efe\n«Hi ha una solució, i és qualificar\nde terrorista la definició de terrorista»\nQue la setmana que ha arrencat amb el record imprescriptible a les setze víctimes i els centenars de ferits dels atemptats del 17 d’agost a Barcelona acabi amb tretze persones acusades de terrorisme a l’Audiència Nacional, fa pensar –i molt, fins a l’esgotament– en la banalització dels mots, la perversió de les paraules i el desfasament kafkià del dret penal. Perquè en el segon cas, comparacions impossibles, resulta que no hi ha atemptats ni explosius ni víctimes –només concessions al llenguatge, en condicionals literaris i supòsits tàcitament juxtaposats, des del pou sense fons de la criminalització de la protesta i de l’independentisme. I això ja no obliga només a pensar, sinó a actuar decididament. Ara per ara, però, el resultat és indiscutible. En el cas dels CDR, la Fiscalia els demana el mateix tipus penal que van imputar als autors i col·laboradors del 17-A: organització terrorista i fabricació d’explosius. Aquesta simple equiparació –cortesia del clan dels fiscals– ja és ofensa i descrèdit, insult i tragèdia, i diu molt de tot plegat, d’on som i, sobretot, d’on són els qui redacten aquests tipus d’atestats inquisitorials. Bestieses –una més encara– dels fogots fiscals, que no són d’estiu, i perviuen en la canícula repressiva que es perllonga des de l’octubre de 2017, al preu de tres mil represaliats. I mentre el Govern aparenta diàleg estival, la Fiscalia –que depèn del mateix que dialoga– mai no descansa. A pals, fins i tot amb la pastanaga.\nLa simple equiparació entre els CDR i els autors del 17-A diu molt d’on som i, sobretot, d’on són els qui redacten aquests tipus d’atestats inquisitorials\nQue sigui també la mateixa setmana, coincidències incomparables, en què veiem com Kabul sucumbeix, 20 anys després, a la derrota històrica del retorçament global d’aquella guerra preventiva contra el terror encetada pel pretès xèrif global George W. Bush, també obliga la neurona a remoure’s i posicionar-se. Aquella guerra embogida durant la qual el president americà va arribar a sostenir que es guanyaria perquè "nosaltres sabem que Déu no és neutral" i que tan bons resultats ha donat arreu del món, així a Bagdad com a Alep. També va afirmar que malauradament no serien les mobilitzacions per la pau a Barcelona les que canviarien la seva estratègia imperial, incendiària i piròmana. Dues dècades després, cal desaprendre el que ens han obligat a aprendre i reaprendre que no han après res. Sobretot quan aquest divendres, sinestèsicament –ja saben, alguna cosa que no quadra: merda suculenta, bomba humanitària, justícia injusta–, s’escolava la filtració que a tretze veïns i veïnes se’ls demanarà entre sis i quinze anys de presó, segons el que preveu el codi penal vigent, per terrorisme. Haver d’escriure "un terrorisme inexistent" ja fa tota la resta. Però així estem encara. D’aquest desori, global i local, queda el record paradoxal d’una escena insòlita d’aquella operació, batejada com a Judes i encetada planificadament per la raó d’estat poc abans de fer-se pública la sentència del Procés. Escena de Ionesco curulla d’absurd: sentir a trenc d’albada com els acòlits del Duc d’Ahumada detenien una parella per terrorisme i, més encara i en triple salt, veure com a la tarda ja eren deixats en llibertat. Acusats de ser terroristes, això sí. Decalatge impossible d’aquest estrany terrorisme, que entra i surt per la mateixa porta.\nLa Fiscalia demana jutjar per terrorisme 13 membres dels CDR\nLa desfermada petició fiscal arriba, per allò de les comparacions en rigorós directe i en efecte mirall, la mateixa setmana que s’ha fet públic que un home, fortament armat i d’avançada edat, era qui amenaçava de mort, per carta i des del maig, el president Pere Aragonès. A casa seva hi han trobat un arsenal i munició. I sí: ha estat detingut, imputat i alliberat, acusat d’un delicte d’amenaces. I cap a casa. Caldrà recordar que set dels detinguts de l’operació Judes van estar tres mesos en presó preventiva i que, des del gener de 2020, ja no quedava cap terrorista empresonat i no van trobar mai cap explosiu. Sia com sigui i contraparafrasejant Xammar quan parlava de Catalunya, amb l’Audiència Nacional és millor sempre prendre totes i cadascuna de les precaucions. Vint anys després, diguem-ho així, Guantánamo encara resta oberta –en massa sentits i en massa indrets.\nAmb l’Audiència Nacional és millor sempre prendre totes i cadascuna de les precaucions\nI, finalment, que l’acusació fiscal –com és costum, a través d’una filtració a mitjans afins i molt abans d’informar els advocats– arribi la mateixa setmana que acaben les Festes de Gràcia no deixa de ser un déjà-vu adolorit del desori viscut pels anomenats Tres de Gràcia el 2002. Tan lluny i tan a prop, una cosa relliga amb l’altra i ens recorda que tot ha anat a pitjor. Perquè a ells també els van acusar falsament de terrorisme sota el regnat de la primera aznaritat; a ells també els demanaven 10 anys de presó per terrorisme; a ells també els van batejar amb el nom fictici d’una organització criminal que només va existir al cap dels inquisidors; a ells també els van acusar d’integrar un grup que va néixer i morir en un despatx policial. Perquè a ells, és que ni tan sols els van jutjar. Algú des de dins va decidir que abans de fer el ridícul, era millor no fer el judici. Un dia, rere mil cent cinquanta dies esperant una condemna de deu anys, se’ls va notificar l’arxivament definitiu de la causa. Va ser en aquells temps –les coses ben dites duren per sempre– quan Juan José Millás va escriure això, arran de les severes dificultats oficials per intentar consensuar, a la Cimera Euromediterrània de Barcelona, de què parlàvem quan es parlava de terrorisme:\n«¿És terrorisme, per exemple, envair un país sota la coartada que representa una amenaça que després es demostra falsa? ¿És terrorisme fer servir armes de destrucció massiva, com el napalm o alguna de les seves nombroses variants, contra la població civil d'una localitat del país indegudament atacat? ¿Es podria qualificar de terrorista, posem per cas, l'entrada a Fallujah? ¿És terrorisme segrestar persones i recloure-les en llimbs legals com Guantánamo? ¿És terrorisme la tortura? ¿Són terroristes les presons secretes denunciades per la premsa nord-americana? ¿És terrorisme resistir-se a la invasió d'una potència estrangera? ¿De què parlem quan parlem de terrorisme?\nA la Cimera Euromediterrània de Barcelona no van ser convidats (almenys que jo sàpiga) acadèmics, ni lingüistes ni filòsofs. Aquests professionals haurien ofert amb molt de gust als polítics una bona definició de terrorisme. "Però és que nosaltres necessitem una definició a la carta, és a dir, una definició que no ens inclogui". Si a Al Capone li haguessin demanat una definició de gàngster, hauria sol·licitat el mateix. És molt humà.\nI aquí està el problema. La definició de gallina inclou totes les gallines, i la de taula, totes les taules, i la d'home, tots els homes. La de terrorisme, inevitablement, inclouria tots els terrorismes. La definició és un invent diabòlic, perquè explica el significat de les paraules amb l'exactitud amb què un cronòmetre divideix en 60 parts un segon. La definició és una arma de destrucció massiva de la mentida, de l'engany. Hi ha una solució, i és qualificar de terrorista la definició de terrorista. Tot arribarà".\nJa en sabem més per vells que per diables. Però una cosa sí que hem après, i millor no oblidar-la. A Fiscalia, el temps mai no passa endebades. O sí. Però en tot cas, allà, encara, indefectiblement, sempre és la mateixa setmana.\nterrorisme Operació Judes CDR


Decoració decorativa moderna de les parets de l'apartament\nForrejar les parets a la sala afecta l'aspecte general i el disseny d'interiors. En triar un material, cal tenir en compte les seves propietats estètiques i paràmetres pràctics, el propòsit de la zona, que es forma. Considereu diferents opcions per acabar les parets a l'apartament. Per fer-ho, hi ha molts materials que tenen els seus avantatges i inconvenients.\nTipus de decoració de paret moderna a l'apartament\nGuix . A la decoració decorativa de les parets de l'habitatge es pot atribuir a la superfície del guix. Ofereix una oportunitat per crear un disseny original i interessant de la superfície de la paret, crear un efecte tridimensional visual. Hi ha diferents variants de guix que copien molts tipus de materials: venecians sota marbre, amb imitació d'escorça o pedra, amb efectes de seda o estructurals amb molles minerals.\nL'arbre . Sempre és important decorar les parets amb fusta a l'apartament, per a això s'utilitza un revestiment, una barra o un tauler. L'aspecte del revestiment està influenciat per l'espècie de fusta, el seu color, textura, dimensions i forma dels panells. Les variants més comuns de les parets són el roure, el pi, la noguera.\nPanells MDF . Com a alternativa a l'acabat de fusta per a les parets de l'habitatge, els panells MDF s'utilitzen sovint. Aquest material de xapa, la producció de la qual es basa en el premsat de xips de fusta. Els panells tenen una gran varietat de colors, resistents i resistents a la humitat. Són fàcils de pintar, molar, moldre, sovint decorat amb entalles decoratius, dibuixos volumètrics bonics. Hi ha fins i tot plaques amb impressió fotogràfica i efectes 3D. Els panells MDF ofereixen grans oportunitats en el disseny del disseny.\nPedra Per acabar les parets de l'habitatge, sovint s'utilitza maó, pedra natural o artificial o panells d'imitació per a aquesta maçoneria. La maçoneria aporta a l'interior la bellesa natural, i el maó, amb una tosca i simplicitat estilitzada. Aquest tipus de decoració s'utilitza en una sola paret o en les seves parts: zona de xemeneia, cantonades, obertures, arcs, parapets. La textura de les maons és diferent: suau o voluminosa. El color dels maons pot ser diferent: blanc, gris, vermell, negre.\nDe les pedres per a la decoració de parets, marbre, granit, quarsita, pedra arenisca, pissarra i les seves imitacions són les més populars.\nLa decoració de les parets a l'apartament amb una pedra flexible li permet decorar bé qualsevol radi i superfícies corbes, columnes, arcs. Està fet en forma de rajoles o rotllos i traeix completament la textura natural de l'original. Una pedra flexible és de marès de quars natural i xips de marbre, conservant la seva textura i ombres.\nDrywall : una bona opció per acabar les parets a l'apartament. Amb la seva ajuda, pot fàcilment elevar la superfície, amagar comunicacions, nínxols d'equipament, arcs, estructures decoratives. Amb l'ajuda del tauler de guix, sovint es dissenyen bastons, nínxols per col·locar una il·luminació decorativa suau. Aquest material requereix tinció posterior, acabant amb fons de pantalla o altres materials.\nHermosa decoració de paret: la base del disseny elegant\nEn un disseny elegant de parets, el mètode d'una combinació de diversos materials s'utilitza activament. Per exemple, quan s'adornen les parets de la cuina en un apartament, es pot utilitzar pintura, paper pintat, guix texturat. Aquests materials estaran perfectament combinats amb l'orientació de la superfície de treball amb pedra o maó, panells decoratius, rajoles. A la cuina, sovint s'utilitza una combinació de materials per a diferents àrees funcionals.\nLes parets bellament decorades amb materials moderns d'alta qualitat creen un estil únic i especial a l'habitació. Aquesta decoració ajudarà a crear un interior acollidor i elegant.\nTipus de rajoles: quines són les característiques i subtileses d'utilitzar el material que necessiteu saber en dissenyar el disseny d'interiors\nCortines-persianes en finestres de plàstic\nDisseny d'interiors de l'habitació - idees, què tan interessant és decorar l'interior?\nPorta de metall ignífuga\nCom aturar el sagnat pesat amb la menstruació?\nCompota de taronges i pomes\nTeràpia de Shockwave: contraindicacions\n"Bilayt": càpsules per a la pèrdua de pes\nCom triar un matalàs per a un nounat?\nSalsa de xile a casa\nExtensions d'ungles 2015\nMúsica per a Ioga\nMoleta en una olla al forn


Facultat de Medicina Unitat Docent de l'Hospital del Mar - Search Results - UAB Digital Repository of Documents\nHome > Search Results: Facultat de Medicina Unitat Docent de l'Hospital del Mar\n11 p, 78.6 KB Medicina i cirurgia II  / Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Medicina. Unitat Docent de l'Hospital del Mar\n16 p, 117.9 KB Medicina preventiva i salut pública i comunitària  / Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Medicina. Unitat Docent de l'Hospital del Mar\n16 p, 117.6 KB Medicina preventiva i salut pública i comunitària  / Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Medicina. Unitat Docent de l'Hospital del Mar\n16 p, 124.0 KB Psiquiatria  / Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Medicina. Unitat Docent de l'Hospital del Mar\n23 p, 647.9 KB Epidemiologia general i demografia sanitària  / Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Medicina. Unitat Docent de l'Hospital del Mar\n14 p, 79.6 KB Pediatria  / Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Medicina. Unitat Docent de l'Hospital del Mar\n8 p, 304.2 KB Anatomia patològica  / Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Medicina. Unitat Docent de l'Hospital del Mar\n8 p, 298.2 KB Pediatria  / Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Medicina. Unitat Docent de l'Hospital del Mar\n14 p, 1.2 MB Cirurgia ortopèdica i traumatologia  / Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Medicina. Unitat Docent de l'Hospital del Mar\n27 p, 198.6 KB Medicina preventiva i salut pública i comunitària  / Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Medicina. Unitat Docent de l'Hospital del Mar


Una dona que ha viscut amb la seva mentida durant 15 anys. Una dona que ha intentat ordernar-la, meticulosament dia rere dia, en un calendari. Una dona que ha intentat que aquesta mentida mai surti al seu món real. Una dona que no té orgasmes. Una dona alliberada que sap ben poc de la seva sexualitat i del seu plaer, però que mostra a la socientat, tot el contrari. Una dona, que se sincerarà per primera vegada davant tothom.\nData: Diumenge 14 de març Hora: A les 19 hLloc: