Aletes Corporation és una llicència completa Realty Company a Costa Rica, que ofereix als seus clients dins de Costa Rica i les millors propietats a l'estranger i de serveis, amb un enfocament sobre el valor de compra. Aletes Corporation s'enorgulleix del seu servei al client, que representem als nostres clients els millors interessos de la visualització inicial del tancament. Després de contacte inicial, tractem de trobar les propietats per adaptar-se a les necessitats del client amb el tipus de propietat o lloguer, grandària, ubicació i preu és un factor important incorporat en l'equació. Treballem per als nostres clients, mitjançant la negociació de les millors ofertes del possible, la utilització dels nostres béns arrels de 20 anys d'experiència de cultiu en els Estats Units.\nCosta Rica dret immobiliari és un procés educatiu per al consumidor, així com el personal de alitas. Hem reunit un equip de dedicats individus que estan compromesos a prestar serveis a les necessitats dels compradors i venedors que representem. El nostre equip està compost per un personal de vendes que és brillant en tant EUA i Costa Rica Estate llei. El nostre equip de màrqueting es centra en suport dels venedors, per el constant desenvolupament de noves formes de distribuir informació sobre les propietats que representem. El nostre personal de l'administració s'integra tota la informació i ajuda per a ajudar als nostres compradors amb la qual cosa les necessitats que puguin tenir.\nAletes Corporation ofereix serveis de reubicació, i anem a ajudar en totes les facetes de la transició, el que permet un moviment a Costa Rica sigui tan suau com sigui possible. Per obtenir informació sobre escoles, serveis públics, els automòbils, passant, les duanes, la immigració, els requisits de residència, els advocats, els metges independentment de les seves necessitats poden ser, estarem més que feliços d'ajudar en l'obtenció d'informació precisa, de manera oportuna.\nAletes Corporation ofereix tot tipus de propietat en el seu lloc web: www.alitercorp.com. Tenim el lloguer i la venda que estan disponibles per a tots els sectors: espai comercial per a punts de venda, emmagatzematge, industrial, desenvolupament de la terra, abans de la prevista comunitats, cases unifamiliars, condominis, cases i apartaments. Amb més de 200 anuncis en totes les esferes de Costa Rica, i la nostra base de dades i la reputació de treballar amb altres corredors, tenim que la capacitat de trobar ho són les seves necessitats. No participar en la xarxa d'anuncis, com és habitual amb alguns corredors d'aquí. Això ens permet mantenir uns preus justos com els nostres ingressos es basen en una obligació contractual que tenim en el lloc amb els propietaris amb els que treballem. Aletes Corporation està plenament autoritzada pel de Costa Rica Truqui CenterBR, el nostre número de llicència és 1174, amb el nom d'Edward Fridovich. Estem afiliats a Realtor.com, la qual cosa ens ajuda a mantenir una presència als EUA i Douglas Elliman Realty a la ciutat de Nova York. La nostra pàgina web rep una enorme quantitat de trànsit a tot el món, que està certificat per Alexa i en la cara del lloc. Alexa és una empresa independent Amazon.com rànquing que mesura el trànsit dels llocs web a tot el món.\nEstem orgullosos de la nostra ètica, i està treballant amb CINDA (La Junta d'Inversió de Costa Rica) l'assistència a les persones i empreses que estiguin interessades en l'establiment d'una inversió econòmica i la presència a Costa Rica Creiem que representem i en la pràctica els mateixos ideals i la missió com CINDA, i esforçar-se per ampliar aquestes normes als nostres clients.\nAdministració de condominis residencials i associacions de propietaris Inici\nCompleta administració del condomini o Home Propietari Associació, que inclou:\n• Manteniment de les instal lacions, • Neteja, Vigilància •, • Disseny dels pressupostos de l'administració general, • Obtenció de les taxes de manteniment, • Comptabilitat, • Presentació d'informes mensuals, • convocar i organitzar les reunions de condomini i propietaris del propietari Inici • El compliment de les formalitats legals, entre altres.\nViure a Costa Rica té una multitud d'avantatges, però també té alguns problemes i limitacions. La idea és optimitzar el correcte funcionament, buscant l'harmonia ideal entre les persones que viuen en els condominis o Hoa's.\nQuè fer Serveis Professionals Gestors Normalment Proporcionar?\nAdministradors professionals ofereixen una àmplia varietat de serveis per HOAs incloses la comptabilitat, la pressupostació, el manteniment de registres, avaluació de la recollida, pagament de factures, reunió de coordinació, i la zona comuna de manteniment.\nAssociacions d'escollir entre els serveis disponibles, i entrarà en un contracte amb el director descriu l'abast del treball. • El contracte de gestió també ha d'incloure la taxa, la durada de l'acord de gestió, i les circumstàncies en que l'acord pot ser acabat a principis . • Alguns documents que regeixen limitar la durada dels acords de gestió, o exigir la rescissió anticipada disposicions específiques. • Si bé la llei permet que gairebé qualsevol associació que es va a delegar la funció a un administrador professional, la majoria dels documents que regeixen la llista certes funcions que l'associació no pot ser delegada. • No delegable funcions solen incloure el préstec de diners, cobrament de quotes, fer despeses de capital en excés de les quantitats en el pressupost, i la imposició de la disciplina que regeixen en cas de violació dels documents. • Amb independència del que es deleguen funcions i amb independència del contingut de l'acord de gestió, la Junta manté el el deure de supervisar el gestor i l'autoritat per anul lar aquesta decisió.\nCom és un Gerent de Selecció de Professionals?\nLa Junta té l'autoritat per seleccionar i determinar l'administrador de contingut del contracte de gestió, però podrà designar un comitè per fer recomanacions. Gestors de HOAs no estan obligats a tenir llicència, però ha de proporcionar una àmplia divulgació a l'associació.\nAletes Corp d'Amèrica del Nord SA és propietat i està operat i manté la més estricta ètica d'Amèrica en relació amb les relacions amb els compradors i venedors. Mentre que alguns venedors poden llista de les seves propietats amb nombrosos corredors, molts corredors no transmetre que ofereix (el corredor) considerin indesitjables. Aletes Corp SA considera que tenim una obligació ètica de revelar totes les ofertes i deixar que els nostres clients prenen la decisió d'acceptar o rebutjar l'oferta rebuda. Algunes empreses afirmen tenir llistes exclusiva, la realitat és en realitat molt poques empreses fan. Aletes Corp SA ha llistats exclusius i també llistes de propietats que es cotitza. Aletes Corp SA, tanmateix, no es llista al seu lloc cotitza propietats que es considerin massa o tractar amb els agents que s'ocupen en la llista de les pràctiques de xarxa, ja que no hi ha un MLS (servei de llistat múltiple) per Costa Rica. Si us plau, visiteu aquesta pàgina sovint, ja que s'actualitzaran per contenir propietats que considerem que val la pena la inversió.\nPoden els estrangers propietaris de béns arrels a Costa Rica? Immobiliària poden ser propietat o bé per un individu o en el nom d'una corporació de Costa Rica (SA). Empreses de Costa Rica es permet que han limitat la col laboració amb Amèrica del Nord o de les empreses europees.\nTotes les lleis, béns arrels o d'altre tipus, s'apliquen per igual als ciutadans, estrangers o empreses.\nCosta Rica compta amb un magnífic sistema de la terra titulada, amb títols inscrits en un Registre Central, a més de garantir el títol està disponible a través de Stewart Title dels EUA. Hi ha moltes normes i reglaments que Aletes Corp SA li pot ajudar amb relació a les propietats costaneres.\n1.) Qualsevol gravamen o dret de retenció que afecta el títol, ha de ser inscrit en el Llibre de Registre Oficial. 2.) Quan un títol inscrit és "lliure de gravamen", qualsevol reclamació que no es van registrar abans de la venda no és vàlida.\nEls títols de propietat a la costa comença normalment a 200 metres enrera de la marca de marea alta mitjana (A poques excepcions existeixen en "gran-engendrats títols" prèviament titulat propietats, que atorga un títol a 50 metres dins d'aquesta marca.) Aquesta franja de 200 metres del sòl entre l'aigua i el títol de propietat es divideix en dues zones: B) Els pròxims 150 metres es classifiquen com "la Zona Marítim Terrestre (Zona Marítima), que pot ser usat en un contracte d'arrendament de la propera municipi. Municipal "Use Permits" (leases), for the 150meter maritime zones, permit many types of usage, including both residential and commercial construction. Municipal de "Permisos d'Ús" (arrendament), 150 metres de la zones marítimes, permeten molts tipus d'ús, tant de la construcció residencial i comercial. Aquests són els arrendaments a llarg termini renovable i costarà al voltant de $ 1 a $ 2 per metre de front de propietat per any. (Hi ha algunes excepcions per l'arrendament d'aquestes zones, per la qual cosa cada cas ha de ser investigat per separat.)\nRENDIBLE immobiliari oportunitats d'inversió estan sorgint, com la resta del món per fi ha descobert Costa Rica Publicacions diàries en tot el món lloar les virtuts de Costa Rica. La "Noble Premi de la Pau" atorgat al President en 1988, juntament amb el país de la càlida i generosa les persones i la seva increïble sistema de Parcs Nacionals, han contribuït a superar la major part de la premsa negativa generada pels esdeveniments en els països veïns. Turistes i homes de negocis estan invertint en aquesta petita nació, creant un auge en els béns immobles i la construcció turística i generar al mateix temps la demanda de tots els serveis relacionats.\nAletes Corp SA no disposa d'una llista de tots els béns a Costa Rica. Ens especialitzem en la recerca del que considerin "valor comprar propietats", no massa llista de propietats. Us recomanem que el que considerem que són els millors valors de les nostres necessitats dels clients. Llistes inclouen tant desenvolupats com subdesenvolupats a la terra tots els turistes i les zones residencials, així com els llocs comercials al voltant de Sant Josep.\nOportunitats de percebre ingressos de béns arrels estan disponibles a Costa Rica, des de simplement el lloguer de la seva casa de platja als petits sub-desenvolupament i el lot es divideix, per completar l'evolució de recurs. Aletes Corp SA l'experiència rau en la localització de baix valor de mercat de béns arrels en qualsevol zona de Costa Rica, els nostres clients desitgen. Aletes Corp SA és la seva solució com una parada d'un estranger a la localització de qualsevol tipus de propietat que vostè pugui desitjar. Hi ha vegades que ens enfrontem amb els venedors que no ofereixen una comissió de venda. A continuació, el treball amb el comprador en el seu nom per obtenir el preu de compra més baix possible. Una quota de la liquidació final del preu de compra es carreguen al comprador / client per a aquests serveis.\nPossibles opcions de desenvolupament\nCompra d'un lot i construcció de cases ... La propietat es converteix en un productor potencial d'ingressos en finalitzar. La nostra empresa d'interfície amb els ens locals i organismes internacionals, lloguer i gestió de la propietat que desitgi. Aquesta forta demanda de lloguer continu genera ingressos degut a Costa Rica en l'actualitat la manca d'habitatge que estan a la par (les normes de EUA) en llocs convenients.\nInversors / Desenvolupadors de projectes\nAquest programa està dissenyat per a l'inversor / desenvolupador Aletes Corp SA localitzar la propietat per a vostè i per ajudar en la gestió i el desenvolupament, si així ho desitja. Portem molts llocs, a partir de $ 15,50 per m2 depenent de la ubicació. També venen a través de titulars de drets de propietat que està buscant primer hipoteques contra propietats que són completament garantit i lliure de gravamen. Aquest tipus d'inversions solen pagar dos dígits i taxes d'interès poden ser d'interès per alguns inversors privats a la recerca de rebre una major taxa de rendiment que pot oferir la banca convencional.\nLlarg - Termini de propietat d'Inversions\nAquest Programa és per a l'inversor que vol comprar relativament grans extensions de terra. Ara tenim diverses propietats en venda. Per a més informació, poseu-vos en contacte amb nosaltres. Una vegada més, ens pot ajudar en totes les fases de desenvolupament, des de la simple inscripció de la propietat com una reserva forestal i que el protegeix ... per al desenvolupament turístic i / o reforestació.\nNosaltres no recomanem que faci una compra de béns immobles invisible, ja que qualsevol empresa de renom realitat aconsello. Si qualsevol de les nostres ofertes d'interès que, després d'haver rebut la informació inicial i està interessat, li aconsellem que visiti Costa Rica, i inspeccionar les propietats abans de finalitzar qualsevol transacció.


Districte Onzè - Página 2 de 4 - Blog de Meritxell Martínez. Barris, patrimoni, curiositats i altres batecs de Barcelona - LaVanguardia.comDistricte Onzè | Blog de Meritxell Martínez. Barris, patrimoni, curiositats i altres batecs de Barcelona – LaVanguardia.com | Página 2\nUn bar pels frikis de la política a Barcelona\n- 02/05/2015 - 15:46 h\nA Barcelona hi ha molts bars. Moltíssims. Per a aficionats als jocs de rol, fanàtics del rugby, amants del flamenc i del heavy metal… per no parlar de la gran varietat d’especialitats nacionals als fogons. Però, per mi, anàvem una mica coixos de locals per a frikis de la política, llocs on seguir escrutinis en directe, celebrar vigílies de reflexió de casa nostra i de l’estranger, contemplar grans canvis de govern i sobretot donar-nos a la beguda –per eufòria o depressió– en les nits electorals catalanes. No sé si és cert el mite que la Transició cada bar era un espai de tertúlia política, però avui, no ens enganyem, el monopoli dels tertulians se l’ha quedat la tele. D’acord que no som legió, els d’aquesta secta, però mira, tampoc som tan pocs com per no poder tenir locals afins!\nSi algú del gremi periodístic barceloní està llegint això, de seguida haurà formulat mentalment una esmena òbvia. Sí, la cocteleria Snooker, a Roger de Llúria amb Gran Via, ha estat i encara és el lloc de trobada per excel·lència les nits d’eleccions catalanes i municipals. Diu la llegenda urbana que la tradició ve dels autobusos de campanya, on els periodistes assignats a cobrir un partit i els caps de premsa conviuen durant 15 dies bojos de feina non-stop. La jornada de reflexió talla en sec aquesta relació adrenalínica i les exigències de la campanya no deixen espai ni per acomiadar-se. Per això, més enllà de les afinitats polítiques de cadascú, hauria sorgit la idea de fer una nit de copes de comiat, que hauria acabat celebrant-se a l’Snooker perquè era just davant de la seu d’un dels principals diaris barcelonins del segle XX, el Noticiero Universal, i alhora era accessible a peu des de la resta de grans redaccions de la ciutat.\nAvui dia, la nit a l’Snooker encara serveix per tancar aquest parèntesi extrany que són les eleccions i per fer baixar l’estrés dels dies previs. Les noves tecnologies, però, van superant poc a poc el format rígid de l’autobús de campanya i ara a l’Snooker s’hi va sobretot a veure i deixar-se a veure. A fer contactes i, el millor de tot, a retrobar antics companys de feina o de facultat dels que havies perdut la pista. Ei, i que no ho critico! Jo mateixa en sóc una gran fan i sempre que puc hi vaig. Però és una festa puntual, no és un ‘bar polític’. Aquest particular cosmos va a l’Snooker unes poques nits comptades. La resta de l’any és un desert, en matèria política. La nit del 9N, per exemple, vam anar-hi quatre gats. I ja no diguem les nits de votacions extrangeres, com el referèndum escocès…\nPer això vaig rebre amb molta alegria l’anunci d’un bon amic, l’Adrià Alsina, de posicionar el seu flamant bar L’Industrial en espai regular de seguiment d’eleccions, referèndums i trobades polítiques i socials de tota mena. A ell li agrada dir-ne «fàbrica de complicitats polítiques i socials de Barcelona». De fet, el secret és que l’Adrià –periodista i economista– és un dels joves frikis de la política més il·lustres de la ciutat. Ha viscut a diferents capitals d’Europa i Àsia i últimament residia a Washington DC perquè treballava com a assessor del Banc Mundial. Fa uns mesos, però, va decidir que tornava a Catalunya, que ja en tenia prou de voltar i de patir per haver de seguir a distància les vicissituds d’El Procés. I com que és un cul inquiet, des del març aboca esforços i il·lusions en aquest nou local del barri de Sant Antoni, meitat restaurant meitat centre sòciocultural.\nLa primera vetllada política ‘oficial’ serà dijous vinent 7 de maig, que reunirà a aficionats i professionals del ram –tant catalans com anglesos– per seguir junts les eleccions britàniques. M’explica que ha enredat a uns quants còmplices de nivell, el club de debat Beers & World i la veu d’English Radio Barcelona, que ajudaran a analitzar les claus d’una nit que es preveu força llarga. Per arrodonir-ho proposen sopar a base dels típics fish & chips, escoltar en directe la cobertura de la BBC i seguir el ball de percentatges al ritme del DJ resident de L’Industrial. A l’Adrià no li falten contactes internacionals i de ‘la Barcelona expat’, així que estic segura que serà un bon sarau.\nAra bé, la gran cita política del mes de maig son les eleccions municipals i autonòmiques del dia 24. Sap que haurem de triar entre l’Snooker retro i el modern L’Industrial, així que per inclinar la balança ha convidat a integrants de les organitzacions i mitjans Beers and Politics, Cercle Gerrymandering, ACOP, Wallstreet.cat, Finestra d’Oportunitat i At Contra. Seguiran i discutiran el recompte, tant informalment a la barra i a les taules com més ordenadament en una petita marató en la que cada col·lectiu disposarà d’uns pocs minuts per augurar tendències i conseqüències. «Guanyi qui guanyi, la festa continuarà fins tard. Has de venir!», em diu.\nA més de política, L’Industrial també està apostant fort per la música en viu de format mitjà i començarà a acollir una jam session de jazz cada dijous i bandes de pop i rock emergents cada dissabte. També prepara un cicle de cinema i un altre de divulgació científica. Això de moment, que porta un mes i escaig de vida. A mig i llarg termini, la paleta de propostes serà encara més gran, perquè aquesta particular «fàbrica de complicitats» va a tota màquina i no pensa afluixar.\nEl nostre amic l’Electoralisme\n- 01/04/2015 - 10:37 h\nAquest mes de març hem tingut una bona col·lecció d’inauguracions a Barcelona. Fins i tot en els darrers dies, ja dins les vacances escolars de Setmana Santa, hem tingut cites tan fotogèniques com el primer enderroc de La Model o la preestrena del nou museu al Turó de la Rovira. Hi ha projectes -sobretot els urbanístics- que necessiten sí o sí un temps mínim per prosperar (debat polític, aprovació, redacció, licitació…) i n’hi ha que han trigat a arribar perquè no eren la primera prioritat, però n’hi ha molts d’altres que invariablement es fan l’últim semestre de cada mandat. Solen ser obres menors, rentats de cara, segones fases… No és cap casualitat, és clar: la cursa electoral comença oficialment amb la convocatòria d’eleccions i la conseqüent prohibició de realitzar cap més acte inaugural o promocional per no manipular l’opinió pública. Curiós escrúpol, el de les inauguracions, tenint en compte que la recta final abans dels comicis es caracteritza justament per un bombardeig constant de missatges, imatges i gestualitat per part de tots els candidats sense excepció. I qui més mitjans té -que sol ser qui està al govern municipal i qui capitaneja l’oposició-, més bombardeja.\nMalgrat això, la paraula de moda aquests dies és Electoralisme. L’empren tertulians, veïnes i alcaldables, la llegim als diaris, se’ns escapa mentre fem una cervesa i l’escoltem al metro, a la peixateria i als mítings. El nostre amic l’Electoralisme ens acompanya infatigable i ens pica l’ullet cada cop que topem amb un carreró en obres o una paret tota encartellada. Durant els propers dies riurà per sota el nas quan vegi alguna de les estrenes sense autoritats polítiques que falten -el Ninot o la Rambla del Poblenou, per exemple-, perquè mai dóna temps d’enllestir-ho tot abans de la data límit. I se’ns posarà rere l’orella com una mosca d’estiu quan assistim a «festes ciutadanes» i festivals lúdics que, sense dir-ho enlloc, portaran la firma de tal partit o tal altre.\nTinc la sensació, però, que la majoria de ciutadans ens hi hem acostumat. Hem integrat l’Electoralisme al paisatge polític i, fins i tot, hem après a veure-hi la part positiva. Aquest dilluns, per exemple, la meva família estava ben cofoia amb el simulacre d’enderroc del centre obert de La Model. Bona part viuen o han viscut als carrers propers a la presó, així que el teatret -ningú ha qüestionat, ni els protagonistes, que era un teatret- del percutor, les autoritats i els flashos els han encantat. És més, no descarten venir expressament a fer una ullada al xamfrà en qüestió aquest cap de setmana. Jo vinga a explicar-los que des del carrer no veuran cap canvi, que només va ser un simbolisme, que l’excavadora encara trigarà molts dies a arribar. Res. Ho saben però els és igual. I no són idiotes, us ho asseguro. Simplement assumeixen el ‘peatge’ de la teatralitat i celebren que, si més no, hi ha un tros de paret menys dempeus. Que l’interès electoral al capdavall és un revulsiu per a la lentitud administrativa. Que tal centre cívic està una mica més arregladet que l’any passat, que les voreres estaran menys brutes durant unes setmanes i que tothom procurarà que la ciutat rutlli àgil i sense escàndols fins al maig. «Hauríem de tenir eleccions cada any!», em responen rient.\nPerò ningú, ningú amb qui he parlat de política en els últims mesos -i no és poca gent- m’ha esmentat l’Electoralisme com un dels factors de decisió del seu vot el proper 24 de maig. A uns els disgusta més i d’altres s’hi resignen amb facilitat. Fins i tot algun militant me l’ha justificat. Dubto moltíssim que gaires votants canviïn de papereta per castigar un excés d’Electoralisme o per premiar-ne la contenció. En definitiva: l’Electoralisme no passa factura a les urnes. I per això l’usa tothom, perquè surt de franc. La foto de Trias i Gordó a La Model d’aquesta setmana té un precedent gairebé idèntic a Zona Franca just abans de les anteriors eleccions, amb Hereu, Montilla i Tura lluint cascs d’obra. El Turó de la Rovira estrena la segona fase d’intervenció l’últim dia en què es permeten inauguracions, just igual que va estrenar la primera fase amb una visita in extremis dels representants de l’anterior govern municipal bipartit.\nM’he conformat al sainet i, amb una dosi diària d’ironia, l’Electoralisme i jo podem conviure un cert temps. Només demano una cosa als nostres representants: talleu-vos una mica acusant als altres del que vosaltres també feu, heu fet o faríeu encantats de la vida. Cada campanya estem igual, fent servir de munició al pobre Electoralisme mentre per darrere el traieu a passejar del bracet. Els vostres soferts electors encara tenim per davant dos mesos de campanya. No ens esgoteu la paciència tan aviat, si us plau!\nQui vol ser accionista de La Canadenca?\n- 10/03/2015 - 01:06 h\nAquest cap de setmana he visitat la fira d’antiquaris de Barcelona, recuperada després de tres anys d’absència -a causa de desavinences internes– i rebatejada com a Fira d’Art Modern i Antic (FAMA). Es celebrava en una sala de les Reials Drassanes, al costat del Museu Martítim, i mostrava unes 20.000 peces molt variades d’estil, disciplina, mida i -en menor mesura- de preu. Mobles modernistes, escultures africanes, un mosaic romà del segle III dC, art funerari egipci, pintura barroca, joies centenàries, gravats japonesos… i moltíssims quadres. En general a la fira hi predominava la pintura de grans firmes catalanes de finals del segle XIX i principis del XX, com Ramon Casas, Santiago Rusiñol i Isidre Nonell, però també hi havia obra de consagrats internacionals com Picasso, Miró, Tàpies i Barceló.\nEls bons resultats que ha obtingut fan molt provable que l’any vinent tingui una segona edició. Segons el renovat Gremi d’Antiquaris, que és qui la convoca, hi han assistit unes 7.000 persones durant els quatre dies d’obertura i les vendes han anat molt bé. L’espai escollit era majestuós i ahora tenia un aforament prudent, que ha encabit bé als 34 expositors i al públic, que badava sense pressa entre els estands i gaudia d’un gran bar central amb cafè, cava i delicatessen. En aquesta mena de fires, l’èxit d’afluència no és depèn només de quants visitants venen, sinó sobretot de quins. En part el preu de l’entrada (10 euros) ja feia de filtre, a més d’evitar un excés de visitants que obligués a sobreprotegir les obres exposades i imposar distància entre obra i comprador potencial. I a Fama hi havia alguns badocs i algunes estudiants d’Història de l’Art, però feia la sensació que la gran majoria d’assistents era dins d’aquest target i s’havia emportat la Visa Gold. Parant l’orella es distinguien clarament les dues burgesies de Sarrià i Pedralbes: la que té l’abonament del Palau de la Música i la que prefereix el Real Club de Polo, la que presumeix d’un català gairebé noucentista i la que parla castellà amb dicció vallisoletana.\nHi havia moltes peces imponents, la veritat. Semblava un museu de primera divisió. Però cadascú té les seves dèries i vicis, així que a mi els ulls se m’anaven a tot allò que tingués aires barcelonins. I em vaig enamorar perdudament d’una acció de 1929 de Barcelona Traction, Light and Power. És a dir, una acció original de La Canadenca! L’empresa fundada per l’enginyer Pearson va extendre l’electricitat per Catalunya, va construir pantans, va impulsar tramvies i ferrocarrils. Però jo la recordava per una altra cosa, tant o més important: la Vaga de La Canadenca de 1919. Gràcies a la resistència dels seus treballadors durant 44 dies i el contagi a fins al 70% de la indústria catalana, Espanya va instaurar la jornada de vuit hores diàries en tots els oficis.\nUna litografia a color, de tons rogencs, segellada, numerada i en anglès. Una autèntica temptació que només vaig aconseguir superar imaginant el proper final de mes. En Gabriel Pinós, de la galeria Gothsland de Consell de Cent i president del Gremi de Galeries d’Art de Catalunya, em va explicar molt amablement que era l’última que li quedava de La Canadenca, perquè s’havien venut molt bé. Comentava, a més, que les accions d’empreses antigues -catalanes o estrangeres- s’han posat més o menys de moda darrerament perquè són assequibles (a partir de 150 euros) per a col·leccionistes no multimilionaris. Les més buscades són les que tenen un treball artístic més vistós, encara que siguin de Cleveland o d’Illinois. Que no solen comprar-se en funció de la història de l’empresa sinó de l’estètica, en definitiva. Damunt de la de La Canadenca penjaven dues litografies més, una de La Mancomunitat de Catalunya amb un segell de la Banca Arnús i una altra de Ferrocarrils de la Generalitat, ambdues més maques i més cares que la del Paral·lel.\nNo gaire lluny hi havia una altra peça barcelonina: l’antic expositor de novetats de l’aparador de la llibreria Áncora y Delfín de l’avinguda Diagonal, tancada el febrer de 2012. De color blanc i de línies racionalistes, ha trobat una nova vida útil a Palau Antiguitats, que l’usa per mostrar llibres i objectes a la seva galeria i també en fires com FAMA. És un dels mobles de botigues emblemàtiques de Barcelona que han emprès la diàspora, però almenys en aquest cas continua accessible al públic i vinculat al comerç de la ciutat.\nLa Macarena Masip i la Gemma Vidal (Vima Events), les dues sòcies de Reus a qui el Gremi ha encarregat l’organització material de la fira, em van atendre amablement abans de marxar. Semblaven contentes del resultat que estava donant la primera edició de Fama i m’explicaven que els estands es van esgotar de seguida i fins i tot vuit interessats havien quedat en llista d’espera. La majoria dels expositors eren barcelonins, però també n’hi havia uns pocs de Madrid -més un mostrador que repartia amb picardia guies gratuïtes de les galeries d’art madrilenyes- i un d’Alemanya que venia expressament «perquè diu que a Barcelona sempre ven molt». De cara al futur es proposen aconseguir «més repercussió internacional».\nUs deixo amb algunes imatges més, fetes per Joan Monje Cano, de la primera Fira d’Art Modern i Antic. I que en vinguin moltes més!\nUn esmorzar amb Arrels\n- 01/03/2015 - 22:51 h\nAquesta setmana he tingut ocasió de desvirtualitzar finalment al Ferran Busquets, que dirigeix des de fa dos anys la fundació Arrels, que treballa incansable -i molt bé- per a la reinserció de persones sense llar. Ens seguíem a Twitter i havíem parlat algun cop per la xarxa sobre turisme i Airbnb, però no ens coneixíem en persona. Vam quedar per esmorzar a Sants Estació i vam xerrar gairebé una hora sobre moltes coses de Barcelona, algunes de les quals -amb permís seu- m’agradaria ordenar en paraules en aquest post.\nFa un temps que em ronda la idea d’escriure sobre les pensions que queden a Barcelona. Sé que el boom turístic ha propiciat l’encariment i el tancament de moltes de les antigues pensions, sobretot a Ciutat Vella, però jo no m’hi he allotjat mai i per tant no en sé gaire cosa de primera mà. Sabia, però, que Arrels llogava habitacions en pensions com a vivenda provisional per als seus usuaris més recents. I el Ferran em va confirmar aquestes dues tendències -preus i tancaments- però em va sorprendre l’abast dels canvis. Ja només les usen quan no tenen absolutament cap altra opció, perquè allotjar-hi a un usuari costa, avui per avui, 600 euros al mes. És un preu inassumible per a una entitat social com Arrels, així que procuren evitar les pensions i busquen habitacions en pisos compartits. No és ideal, perquè «la convivència porta discussions», però no els queda altra.\nEls tancaments també són un fet i venen precedits d’una progressiva degradació, tant en el perfil d’usuaris com en les condicions materials dels espais. «Tu i jo difícilment ens hi allotjaríem», m’assegura. Li insisteixo que he vist hostels molt variats, pel món, però m’ho rebat de seguida: «Una cosa és fer turisme i una altra és viure-hi». Les pensions havien complert les dues funcions alhora i pot ser que ara no satisfacin del tot cap de les dues. A banda de la compra de llicències a petites pensions per obrir o ampliar hotels al districte antic, una via de tancament és el trasllat. La llicència queda en mans del propietari del negoci, que no té perquè coincidir amb el propietari de l’immoble.\nAixò és el que ha passat amb un pis de Ciutat Vella, dedicat durant dècades a pensió i ara buit i sense llicència. Arrels hi havia llogat habitacions feia anys i es coneixien amb el propietari. Aquest, m’exposa el Ferran, ha ofert ara l’espai a Arrels per tal que obrin un hostal ‘social’. I vet aquí que Arrels s’ho ha rumiat seriosament: «Ens arriben moltes idees i propostes, però només ens les plantegem si l’espai ens cau del cel i si veiem que les podríem arrencar sense una enorme inversió prèvia». El taller de fusteria de la Fundació -amb els dissenys espectaculars de Curro Claret– podria elaborar tot el mobiliari i els llocs de treball que generés formarien part de l’oferta d’inserció laboral. Hi podrien oferir les rutes que ja fan, guiades per ex sense sostre. «El 100% dels ingressos serien ‘taxa turística’, perquè el retorn social seria del 100%», argumenta. Ho vam discutir una bona estona, perquè reconec que no ho vaig veure gaire clar. No m’agrada gens la idea d’una entitat social entrant en el joc turístic, tan ple de contradiccions, ni molt menys que engreixés la ja excessiva oferta turística de Ciutat Vella. Comprenc que, al món real, les ONG necessiten ingressos. I que seria una via potent. Però és que hi ha massa ‘però’s. El Ferran de seguida desmontava els pocs arguments que jo aconseguia convertir en paraules. Realment no tinc una opinió racional al respecte, només una emoció d’adversió, de dubte.\n«De totes formes no prosperarà, no pateixis. L’ajuntament no està gaire predisposat a donar-nos una llicència i nosaltres dedicarem zero esforç a batallar per aquest projecte. Si hagués prosperat, l’haguéssim tirat endavant. Sino, doncs no», em va acabar dient. Intueixo que li sap un pèl de greu que la major part dels arguments/prejudicis siguin circumstancials. A Collserola hi ha un alberg social, l’In&Out, que fa inserció laboral de discapacitats. I tothom el troba la mar de bé. «Però ells van obrir abans del boom turístic, clar», assenyalava. I tenia raó. L’opinió pública som així de volàtils i d’influenciables. Ens movem per emocions i és per això que el debat sobre les bondats i maldats del turisme està enquistat, perquè avui no es mou en el terreny de la raó i hi ha unes emocions reals d’inquietud que no s’assosseguen amb xifres d’ocupació ni de facturació.\nD’un tema saltàvem a un altre i vam acabar parlant de l’any horrible que han viscut les finances de l’entitat aquest 2014. Van haver d’aplicar el ‘Pla B’, un pla que havien dissenyat amb antelació per si de cas s’esfondraven de sobte els ingressos de l’entitat (40% públics, 60% privats). Una bona pràctica que tan de bo s’apliqués a totes les entitats socials. El novembre de 2013 la Generalitat els ha notificar que retallava l’aportació prevista i la campanya de Nadal no va proporcionar els donatius habituals per una vaga laboral. Entre una cosa i altra, van entrar al 2014 amb molt mal peu. Gràcies al Pla B, van poder estrènyer el cinturó uns quants forats i no retallar ni usuaris ni personal, al preu de no poder atendre cap usuari nou, tota una limitació a l’ideari de l’entitat: Ningú dormint al carrer. A Barcelona, per cert, hi ha 3.000 persones sense llar. Per sort uns quants mesos després els va arribar una inesperada herència, van poder respirar de nou i tornar a atendre nous usuaris.\nM’indigna que una entitat com Arrels, que fa una tasca tan im-pres-cin-di-ble, hagi de fer aquests malabars. És com si un cirurgià cardíac hagués de fer números abans de cada bypass en comptes de concentrar-se en l’operació que ha de fer. I, fins i tot en el món real, hi ha formes d’evitar-ho. La més coneguda i promesa per partits de tots els colors és canviar subvencions per convenis. Per si no n’heu tramitat mai cap, us ho asseguro de primera mà: sol·licitar i justificar una subvenció és un drama. És una pèrdua de temps i esforç brutal, en especial per entitats petites i poc burocratitzades. «Nosaltres ho hem calculat i tot: Arrels llença cada any 20.000 euros en gestionar la burocràcia», em deia el director. I m’ho crec totalment. Recordo que durant la campanya electoral la majoria d’alcaldables van prometre que el suport municipal a les entitats socials més destacades passaria a ser via conveni, que en teoria dóna més estabilitat pressupostària.\nI sí, l’Ajuntament de Barcelona s’ha passat als convenis… però almenys el que manté amb Arrels és d’un sol any. Si s’ha de renovar cada any no hi guanyem res! És quasi com una subvenció! Busquets assegurava que en general està moderadament content amb l’ajuntament, però que els convenis no donen estabilitat si no són almenys de 3 anys. I no sempre es tracta de voluntat política -el mantra del nostre segle-, de vegades és qüestió de quin funcionari et toca. «Ui, l’Ajuntament és enorme, és una multinacional!», reia. Sigui per contrast o per convicció, a Arrels procuren no tenir un organigrama laberíntic i fa anys que no tenen càrrecs intermitjos. «Són una pèrdua de diners brutal per les organitzacions, com menys nivells millor!», sostenia.\nSobre canviar el món\n«Si la Coca-cola ens volgués comprar els drets de la nostra tipografia Homelessfonts, li hauríem de dir que no perquè no ens agraden algunes coses que fa? O la podem fer venir al nostre terreny?». Al fons de les diferents qüestions que van parlar hi havia la confrontació entre canvi social a llarg termini i revolució unidireccional. Ferran Busquets ho té claríssim. Creu que la societat es pot transformar des del tu-a-tu, que la pobresa és al sistema -perquè distribueix malament la riquesa- i per tant hem d’involucrar a tots els agents del sistema (institucions, escoles… però també empreses, turistes…) en el canvi social. Amb les paradoxes i la complexitat que això comporti. Que no serveix apartar-se dels ‘impurs’ i intentar fer canvis sense o contra una part del sistema. Però alhora, sense tics assistencialistes i considerant la societat com un tot, corresponsabilitzant. Em va semblar que sintetitzava força bé les tensions clàssiques entre revolucionaris i reformismes, des d’una visió tan pragmàtica com radical de la transformació social.\nEn definitiva, que feu un cop d’ull a la web d’Arrels i us formeu la vostra opinió. I, si podeu i us convenç, col·laboreu.\nSobre la petitesa del Carnaval de Barcelona\n- 18/02/2015 - 01:09 h\nAquest any m’he acostat a veure La Taronjada, l’acte «central» del Carnaval de Barcelona des de fa tres anys. Per formar-me una opinió. I bé… crec que encara no la tinc clara. M’han sorprès alguns aspectes d’aquesta nova tradició, plena de connotacions i sobretot de voluntats polítiques. I he constatat que el nostre Carnestoltes és petit i discret. Amb aquest post pretenc desgranar ambdues coses, però ja ho puc dir ara: m’està molt bé que tinguem un Carnaval de segona fila! Perquè m’encanta aquesta festa i m’empiparia molt veure-la convertida en l’enèssim espectacle de falsa transgressió i participació teledirigida.\nLa Taronjada, en sí mateixa, em va agradar bastant. És un espectacle vistós per al públic familiar, molt especialment per als nens i nenes de -posem a ull- menys de 10 anys. El grup De Mortimers, encarregats del ‘sarau’ musical que clou l’acte, mereixen tots els meus elogis: cançons ben triades, empalmant les tornades de cançons conegudes, amb ritme, amb coreografies simpàtiques i vestuari a l’estil Cirque du Soleil… El funcionari o polític municipal que va comprar l’espectacle, va triar un show de qualitat. Ara bé, si no fos perquè de tant en tant cedien el micro al Rei Carnestoltes, ningú hagués dit que allò era un Carnaval. S’assemblava molt més a una festa d’aniversari gran. O a la festa dels Súpers. Com a màxim colaria com una activitat de les festes de Santa Eulàlia típiques dels últims mandats socialistes, anomenades ‘La Laia’ i centrades quasi en exclusiva en l’oci infantil.\nEls petits que hi havia aquest dissabte a la plaça Comercial, davant del Centre Cultural del Born, s’ho passaven pipa fent la croqueta sobre el terra ple de confeti taronja o emportant-se a casa un dels globus gegants que aludien a los taronges que s’usaven a les batalles originals del segle XIV. De joves gairebé no n’hi havia i no m’extranya, perquè la dosi de rebel·lió que demana qualsevol bon adolescent -i que sol caracteritzar la festa de Carnaval- allà no hi era pas. L’horari també era desincentivador: si l’acte central comença a les 16:30h d’un diumenge i acaba a quarts de vuit del vespre, vindrà un perfil de públic molt determinat. I molt tranquil.\nDe fet, moltes famílies van marxar immediatament després de la «Batalla campal» [sic] de confeti, sense esperar a l’actuació musical. La plaça no es va omplir del tot. Les colles de cultura popular i xarangues també van marxar totes, perquè de fet el «sarau» [sic] no comptava gens amb elles. Era un espectacle per ballar sense moure’s gaire i, sobretot, per mirar i aplaudir. La vessant participativa es limitava a una flashmob -sense l’espontaneïtat que dóna sentit al terme- consistent en una versió en català de Happy de Pharrell Williams amb una coreografia que anaven guiant els animadors.\nEl nou format de la festa és una iniciativa del govern de Xavier Trias que recupera un dels actes del Carnaval medieval barceloní, que es veu que sí que era una autèntica disbauxa. Té un aire molt més catalanet que la «rua central» del Paral·lel que es feia fins al 2012 i que tampoc era gens irreverent ni permeable als veïns. Sort que els barcelonins d’origen llatinoamericà l’havien fet seva i l’omplien d’alegria i balls, perquè a estones vorejava l’esperpent progre del Fòrum de les Cultures.\nA Barcelona, l’autèntic Carnaval és als barris. Aquest any els 10 districtes comptaven amb un total de 34 rues, que es diu aviat. Les escoles són les reines de la festa i els nens poden pujar i baixar de les carrosses, llençar caramels i ballar a la seva bola. Molta transgressió tampoc hi ha, però almenys s’hi sol respirar caliu humà i naturalitat. Passats els 16 anys i fins que no tinguin fills, els joves de Barcelona celebren el Carnaval… a les discoteques. O en festes a casa d’amics -o al cau/esplai, equipament juvenil, etc-, però rarament en actes oficials. Quan són majors d’edat, molts es desplacen a Sitges o Torelló o Platja d’Aro, on troben molta més farra als carrers. I també està bé que els pixapins sortim una mica de la capital i veiem el país, així com el conseqüent repartiment de despesa i fama.\nI, ben pensat, potser aquesta és la bona notícia. Tenir un bon Carnaval de segona pot ser molt preferible a un mal Carnaval de primera. Els barcelonins sabem què vol dir un excès d’èxit, turístic o autòcton. Quan fem una cosa bé i triomfa, fàcilment es massifica o es desvirtua. Les festes de Gràcia o el Primavera Sound, per exemple, tenen seriosos problemes per mantenir una mica la seva barcelonitat. Tanqueu els ulls i imagineu que Barcelona tingués un Carnaval molt singular i de renom internacional, com els de Venècia o Rio de Janeiro. Ho heu vist, oi? Els preus disparats, l’incivisme amb els decorats, la policia acompanyant a BCNeta per buidar carrers a cop de manguera, la massificació dels concerts, ressaques a la platja… Aprofitant que és temporada baixa als allotjaments, Barcelona Turisme faria grans campanyes de promoció turística a l’estranger, el Passeig de Gràcia es guarniria més que les peixateres dels mercats, moltes famílies del centre s’exiliarien a les rues dels altres districtes… Digueu-me pessimista, però crec que no podríem evitar mercantilitzar la festa fins a desvirtuar-la.\nPer tot plegat, crec que donaré un Aprovat Alt a La Taronjada. Un Carnaval de primera a Barcelona? No, gràcies!\nExcursió a les ruïnes del Casino de la Rabassada\n- 01/02/2015 - 22:40 h\nLa majoria d’aficionats al patrimoni de Barcelona -i fanàtics diversos de la ciutat- hem sentit a parlar alguna vegada de l’antic Casino de la Rabassada, un luxós hotel, casa d’apostes i parc d’atraccions dels anys 10 i 20 que va ser derruït després de la Guerra Civil i que ha quedat engolit per la vegetació de Collserola. Però anar-hi, sense guia, fa un cert respecte. Les seves restes costen de trobar si no s’hi ha estat mai. I els camins que en recorrien les diferents àreas s’han desdibuixat.\nPer això em va ser semblar una gran oportunitat la ruta que va organitzar aquest gener el Museu d’Història de Barcelona (MUHBA), dins la seva programació regular d’itineraris i activitats. Era la primera vegada que l’oferia i no serà l’última, en vistes de la bona afluència aconseguida -una trentena llarga de participants- amb escassa publicitat prèvia. Fins i tot un equip de TV3 va venir a grabar la visita. El MUHBA havia triat, a més, dos guies de luxe: en Pere Fàbregas i la Carlota Giménez, autors de la recerca i després llibre El Gran Casino de la Rabassada, història d’un somni burgès. Tots dos ens van conduir per les estances, túnels, jardins, fonts i balustrades que resten d’aquell faraònic complex d’oci, mostrant fotografies i reportatges d’Hemeroteca per comprendre les engrunes que anaven apareixent davant dels nostres ulls.\nPerò aquest post, més enllà de la crònica fotogràfica de la visita, pretén dues coses: donar les pistes bàsiques per arribar per lliure a les ruïnes del Casino -si no es vol esperar a les properes ruta del MUHBA, previstes per l’1 de març i el 17 de maig- i reflexionar sobre la viabilitat d’una recuperació parcial de l’espai. La història d’aquest esplendorós i alhora dissortat projecte, així com fotos d’època, podeu trobar-les en multitud de pàgines d’internet, per exemple en aquest blog municipal, en aquest magnífic llibre on line de l’Institut Català d’Antropologia o en aquest dossier ple de fotos antigues de Fotosdebarcelona.com.\nCom arribar al Casino?\nPrimera constatació: o s’agafa el cotxe o es fan cames (a peu o en bicicleta). El transport públic és escàs i deixa lluny, no surt a compte. Cal pujar la BP-1417, és a dir, la Carretera de la Rabassada -o de Sant Cugat- fins al trencant que va la masia-restaurant Can Cortès [on, si us heu oblidat l’entrepà a casa, hi fan esmorzars de forquilla, dinars i calçotades], clarament senyalitzat. Aparqueu el cotxe o la bicicleta al voral asfaltat que hi ha just davant de l’entrada a Can Cortés o bé, si estigués ple, podeu pujar pel trencant i darrere la primera curva trobareu espai de sobres. Al marge de la carretera de la Rabassada mateix, davant del trencant, hi veureu uns murs mig enderrocats, amb finestrals arabescos, ja força malmesos. Resseguiu el mur i trobareu una mena de portalada decorada amb volutes. Vet aquí l’entrada de l’antic Casino i les actuales restes!\n[A la majoria de lectors segur que no cal dir-los-ho, però per si de cas: SENY!! Si plou, ajorneu la visita. Si està enfangat, molt de compte. Imprescindibles calçat i roba adequats, que el terreny és dolent, no estem parlant de la plàcida Carretera de les Aigües. No és una visita apta per a tots els públics: nens petits, convalescents i gent gran és millor que feu un recorregut curt, fins on pogueu i sense pretendre veure-ho tot!]\nDes de la portalada amb volutes, cal seguir el camí que baixa fins l’única construcció que queda en peu del Casino, la torreta-mirador. És una estructura d’uns dos pisos d’alçada, estil neoclàssic i forma quadrada, coronada per un pont i tres balcons -amb un rostre femení esculpit sota de cada un-. És l’única peça que no es va dinamitar als anys 40, perquè a l’interior hi tenia un transformador elèctric que va estar en ús encara uns anys més. L’indret és refugi esporàdic d’indigents, així que és més que recomanable acostar-s’hi respectuosament i saludar en cas de sentir que hi ha algú cuinant, estenent roba o passant l’estona. I si no hi ha ningú a la vista, evidentment cal ser igualment respectuós i no tocar res! Darrere la torre surt un camí que porta de seguida a una construcció mig derruida, amb diferents estances. Una d’elles és coberta i consta de tres sales, que es poden explorar amb llanterna.\nTornant a la torre, trobareu un altre camí que neix al cantó oposat i enfila cap a baix, cap on hi ha una torre elèctrica. Compte que està embardissat. Fa un gir a l’esquerra i mena cap a un túnel de maó, amb una porta i tres finestres. És part del recorregut de la muntanya russa de 2 km que amenitzava el casino i que simulava ‘entrar a la muntanya’ fent passar els rails per dos trams de túnel. Amb llanterna, s’hi pot entrar i sortir per l’altre cantó. Està sorprenentment ben conservat i s’hi poden veure encara els suports dels llums de sostre i canonades laterals. Des de l’entrada del túnel, un altre camí estret recorre diferents balustrades, on s’aprecien jardineres, fonts, escales i terrasses avui ja molt integrades al bosc.\nSi heu vingut per lliure i la orientació no és el vostre fort o el terreny està molt enfangat, podeu optar per tornar enrere fins a la carretera i buscar l’altre accés que hi ha més amunt. A un parell de kilòmetres en direcció a Barcelona trobareu un altre trencant a la carretera, amb una caseta blanca -l’antiga casa del guarda de Can Ribes, avui seu de les ADF-, un petit indicador cap a Sant Medir i un cartell promocional de la masia-restaurant de Can Jané. El trencant forma un ampli triangle on es pot aparcar còmodament. Des d’allà agafeu el camí de l’esquerra, el que no està asfaltat. Passareu de llarg una casa particular i després us trobareu sobre un pont que no va enlloc. És el ‘viaducte de Can Ribes’, una construcció ostentosa que havia de dur al xalet del senyor Ribes, propietari de la meitat dels terrenys del Casino. La seva mort sense descendents, però, va deixar la casa d’estiueig en uns fonaments sense continuïtat… i amb un gran pont d’accés de 19 ulls! Des del pont podreu contemplar la vessant inclinada on era el Casino, que avui és del tot coberta de pins i alzines. Si afineu la vista podreu detectar, mig amagada, la torreta-mirador neoclàssica. Si us endueu una panoràmica impresa del casino -o la busqueu a internet amb un smartphone- podreu fer una comparativa sorprenent!\nTireu enrere el camí fins a trobar les senyals que indiquen l’accés a les fonts d’en Ribes o de la Rabassada. Les dues formaven part del complex d’oci i són d’estil modernista. La primera està decorada amb trencadís i la segona simula la forma de Montserrat. Tenen taules i bancs, així que podreu parar a descansar o a fer un mos. Des de la segona surt un camí estret, també embardissat, que s’endinsa al bosc. Resseguint-lo arribareu a la mateixa zona d’abans. Hi trobareu un altre tram de túnel -més curt i de doble boca- i diverses façanes.\nÉs viable, recuperar l’espai?\nVisitant l’espai, la resposta és tan evident com inevitable esdevé la pregunta. En cap cas és imaginable reconstruir les instal·lacions i emprendre-hi cap negoci, ni tan sols en una petita part de l’espai, perquè no seria rendible però sobretot perquè Collserola avui és el pulmó verd de l’àrea metropolitana i només li faltaria patir més pressió urbanística. Ara bé, no s’hi pot fer res de res? L’únic destí possible per a aquestes encisadores ruïnes és acabar de ser engolides per la vegetació? La major part hauran desaparegut en 20 anys o menys. Tampoc ajuda gaire que, tot i estar sobretot vinculat a la història de Barcelona, avui és dins del terme municipal de Sant Cugat.\nCrec que, les poques vegades que s’ha plantejat la recuperació de l’espai, s’ha fet des de posicions tirant a maximalistes i sempre pressuposant que caldria una intervenció pagada amb diner públic. I per això s’ha descartat a la primera. Però hi ha alternatives! A Catalunya hi ha multitud de fonts, paratges, ermites i construccions rústiques de tota mena recuperades per la ciutadania. Caus, camps de voluntariat juvenil, associacions culturals… grups que s’han enamorat d’un lloc i l’han convertit en l’excusa ideal per divertir-se i trobar-se uns quants diumenges a l’any mentre fan realitat aquell somni comú. A Barcelona mateix hi ha casos. La recuperació del Turó de la Rovira -‘els búnkers’ o ‘Los Cañones’- va començar amb uns modestos camps de treball estivals. Joves de mitja Europa venien 15 dies a desbrossar el turó i aprendre’n la història. De la mà dels veïns de Can Baró, que lideraven el projecte de recuperació.\nL’antic Casino no necessita gaire cosa més que un grup de persones que se n’enamori. No cal reconstruir res, només desbrossar els camins, clavar un parell de senyals per indicar el recorregut i potser uns panells amb imatges per explicar al visitant en quina part del complex es troba. Tot plegat, poquíssims diners. I tranquils que no serà mai més un espai massiu que atregui cada dia a centenars de guiris en autocar. Simplement pot integrar-se a l’entorn molt més dignament, aportant un valor afegit d’història i antropologia i convertint-se en un nou atractiu per al Parc de Collserola. Molts barcelonins i santcugatencs de totes les edats s’animarien a deixar l’asfalt per unes hores i perdre’s sense perills per aquest resort burgès de fa un segle, un lloc tranquil on estirar les cames, fer fotos, dibuixar… o simplement on somiar desperts.\nEx carrers emblemàtics\n- 01/01/2015 - 18:28 h\nAls futurs anuaris sobre Barcelona apareixerà ressenyat aquest canvi d’any. El 31 de desembre expirava la moratòria de la Llei d’Arrendaments Urbans (LAU), que permet als propietaris de locals comercials actualitzar (és a dir, pujar) els lloguers de renda antiga dels seus inquilins botiguers. Això ha provocat un tancament en cadena de comerços històrics, singulars o emblemàtics a la capital catalana -i a d’altres ciutats, com Figueres o Reus, tot i que aquesta vegada el barcelonacentrisme era necessari pel molt superior impacte a Ciutat Vella i l’Eixample-, que fa enfadar a molts veïns i clients i que ha fet córrer rius de tinta i de bits durant tot 2014 -fins i tot al New York Times-.\nAlgunes d’aquestes botigues ja han tancat o s’han traslladat en els darrers mesos -joguines Monforte i El Palacio del Juguete, a més d’una llarga llista de llibreries-, però moltes apuraran fins al 15 de gener per esgotar existències durant la campanya de Reis. També cal dir que d’altres, com la pastisseria La Colmena de plaça de l’Àngel, han renegociat el lloguer amb una alça moderada -entenent com a tal saltar de 1.000 a 7.000 euros al mes-, però ja veurem durant l’any que comença si finalment els surten els comptes amb les noves despeses fixes o si han de reorientar el negoci amb uns quants souvenirs.\nD’aquests tancaments se n’ha parlat i se’n seguirà parlant. Merescudament, al meu entendre. Però volia estrenar l’any al blog amb una reflexió sobre les altres víctimes de la LAU: els carrers cèntrics de les principals ciutats catalanes. Posem per exemple el carrer Canuda. Per a no pocs barcelonins, era «el carrer de la llibreria Canuda» -com si d’aquí li vingués el nom a la via- i no pas «el carrer Canuda, on estava la llibreria». Ara el seu local l’ocuparà un Mango -el més gran d’Espanya, diuen- i ja no podrem dir que anem «al carrer del Mango» perquè la cadena té establiments arreu. Em sembla un cas claríssim de com la pèrdua d’una botiga emblemàtica ens ha fet perdre un carrer emblemàtic. Per això em consola poquíssim que els nostres polítics, de diferents partits, aspirin només a fer obligatòria la conservació del mobiliari i l’aparador -el que sovint genera unes mutacions molt, molt extranyes– o proposi comprar 6 o 7 immobles baratets per reallotjar algunes botigues insígnia. Pel sastre segur que és una ajuda, però pels ciutadans serveix de gaire reubicar la sastreria Deulofeu en un carrer secundari i que l’enèssima franquícia ocupi la cantonada sud de la plaça Sant Jaume? No és evident que té un valor col·lectiu preservar el paisatge de la plaça on es concentra des de fa segles el poder polític de Barcelona i Catalunya?\nEls lectors liberals em replicaran que els trasllats forjaran nous carrers o nuclis emblemàtics, com el petit i bufó carrer Capellans on s’ha traslladat el Palacio del Juguete o l’interessant nucli de llibreries que han florit a Gràcia i als voltants del carrer València amb Pau Claris. Sí, sí, no ho nego pas. La necessitat empeny i els barcelonins ens acabarem acostumant a visitar aquests nous espais quan no volguem comprar en una gran cadena. I d’aquí un temps ens els estimarem, és clar. Però compte no ens fem trampes al solitari: guanyar un nou carrer no fa desaparèixer la pèrdua d’un d’anterior.\nLa ciutadania estima determinats llocs, ni que sigui d’una forma abstracta i sense saber massa per què. La plaça del Pi, el carrer Tallers o Petritxol formen part de l’imaginari sobre ‘el casc antic de Barcelona’ que comparteixen des d’un grup d’adolescents fins a una parella d’avis. I crear imaginaris porta temps, molt de temps. En canvi, l’escalada de preus dels lloguers en les artèries comercials globals només ha necessitat dues dècades -en el cas de Barcelona- per convertir-les en zones de monocultiu econòmic. El per què és complex, però el què és senzillíssim: el preu d’uns baixos en aquests carrers és tan alt -i ho seguirà sent, no és cap bombolla- que només el poden pagar grans marques internacionals. De fet, per a moltes ni tan sols és rendible, però la ubicació els dóna prestigi i visibilitat, així que ho assumeixen com a part de les despeses publicitàries.\nEn aquesta lliga, el petit comerç no hi pot jugar. És impossible! I no tornem a fer-nos trampes amb la cantarella dels 20 anys que han tingut els botiguers per actualitzar poc a poc el seu contracte: tots sabem que a la llarga no podran pagar el mateix que Zara o Starbucks. Alguns en comptes de pactar una pujada del lloguer van convèncer al propietari -que ara es deu estirar dels cabells- de vendre’ls el local i així sembla que quedin al marge d’aquesta lògica econòmica glocal. I és un consol pels barcelonins -almenys per mi-, que així no hem de veure tan de cop com tanquen desenes i desenes de botigues històriques. Ara bé, anem fent-nos-en a la idea: fins quan resistirà el propietari-botiguer actual la temptació de plegar i llogar l’espai per una quantitat mensual que multiplicarà per deu una pensió de jubilació normal? És pura teoria de jocs. I si resisteix estoicament, els fills o nebots voldran seguir el negoci? Trobarà a un ‘reemprenedor‘ -com diuen Barcelona Activa o la CECOT- prou sensible a qui traspassar-li?\nFoto de Rosa Maria Ferré a Flick’r\nTot plegat s’afegeix a la constatació que Catalunya ja fa temps que no és un País de Botiguers. La definició que va fer fortuna durant el pujolisme sona tan extranya avui… Quants companys d’escola recordeu que hagin seguit el negoci dels pares? Sort en tenim de la immigració, que ha agafat el relleu de tants comerços i n’ha obert de nous. Sense aquesta injecció demogràfica, a més d’haver-nos quedat molt més envellits, amb menys amplitud de mires cultural i amb una economia molt més ensopida i fràgil, ens haguéssim quedat sense Botiguers en deu o quinze anys. Només cal passejar per la carretera de Sants i de Collblanc per adonar-se’n.\nEls carrers fins ara emblemàtics comencen l’any amb l’horitzó ben ennuvolat. Com en tots els temes socials importants, és més fàcil fer el diagnòstic que trobar-hi la medecina adequada. Però, a falta de botiguers joves, tenim moltíssim capital humà sobradament preparat, amb idees i propostes imaginatives per protegir els cascs antics de les calamarsades globals i per implantar polítiques contracícliques que no ens condemnin inexorablement a l’ostracisme. Algunes ja s’han publicat i tot. Des de plans d’usos o quantificar el ‘fons de comerç’, fins a règims intermedis de propietat o ajuda pública en els traspassos. Busquem més interlocutors a més dels de tota la vida, consultem a l’acadèmia, deliberem públicament. No és senzill, però val la pena intentar-ho. Tenim el deure històric d’intentar-ho. Almenys així els anuaris futurs ressenyaran, sota el paràgraf dels tancaments per la LAU, que Barcelona va fer tot el que va poder i saber per protegir els seus carrers emblemàtics.


[ Espai Claudàtor ]: Lletra de llum per al meu fill\nPublicado por Príncep de les milotxes en 19:57\nSílvia Herraiz Martínez ha dit...\nFelicitats per aquest magnífic escrit!\n10 de maig de 2008, a les 0:12\nDe vegades un poeta ha de viure un fet biogràfic absolutament colpidor -com només colpeix la veritat crua- per a poder escriure el seu millor poema (ni que siga "en prosa"!). No envege el que estàs passant, Josep Lluís, i no sé si val la pena viure amb tanta intesitat per a poder escriure de manera tan igualment intensa. A un pare que es dissol en el temps se li pot dedicar un bell poema, però el que de veritat ens agradaria als fills és que els poemes no foren necessaris.\nCaldrà beneir humilment les paraules com es beneïa el pà d'abans. I repartir el poema com un cos jacent. Ara, ja, sobren tots els mots.\nD'un company i amic que et vol bé.\nAra és temps del temps. Ara és temps de liquar els minuts i beure a glopets el degoteig que raja. M’eixugue els ulls d’una humitat insuportable per donar-te forces, company. Que ell no veja els teus ulls mullats, com ara estan els meus, escaldats d’absències i records.\nTrau l’energia tel•lúrica i no descures el present tot pensant en el futur. Ara és temps només de present.\nLa teua carta, amic, m’ha commogut i ha trasbalsat l’enyor que jo sent i que no puc amagar. Voldria donar-te forces però les porte amarades de llàgrimes. Colpejades per la injustícia que se’ns cau al damunt sense esperar-la, sense cridar-la, sense meréixer-la.\nFa poc de temps que he passat pel mateix tràngol i encara no m’he pogut empassar el nus de la carència. Era la meua primera gran pèrdua i encara no la comprenc.\nTens tot el meu sentiment per recolzar el teu dolor. Ànim.\n13 de maig de 2008, a les 7:07


Planes de la Baronia | enciclopèdia.cat\nMunicipi del Comtat, situat en una vall longitudinal de les serres prebètiques valencianes, al S de la serra de l’Albureca (772 m alt.), de la del Xarpolar i de la Llombos i al N de la de l’Almudaina (1 009 m alt.); dins el terme s’alcen encara les serres de Cantalar (664 m) i de Cantacuc (802 m).\nLes llomes calcàries i d’albarís són fendides per barrancs profunds, com el del Sofre i el de l’Encantada —encaixat a quasi 200 m—, on hi ha restes d’instal·lacions morisques de regadiu, afluents del riu d’Alcoi, que entra al terme pel NW i és embassat pel barratge de Beniarrés fins a la cota 303 m. Gran part del territori és inculte (2 221 ha), amb una forta porció d’ermassos i pastures i quelcom de pineda. Al secà (1 576 ha cadastrades) destaquen oliveres, garrofers, vinya (584 ha, algunes per a pansa) i ametllers; només hi ha 57 ha de regadiu de peu. La vila (625 h , planers ; 448 m alt.) té les cases en amfiteatre a la solana d’un tossal coronat pels murs de l’antic castell de Planes , centre de la baronia de Planes, a l’esquerra del barranc de Planes (dit també Fondo o de Retilles). L’església parroquial és dedicada a santa Maria. Població d’origen islàmic, fou poblada de cristians de natura (la carta de poblament és del 1278), mentre que els altres llocs que formaven part de la baronia, Benialfaquí, Catamarruc, Margarida, Benicapsell, Llombo (tots dins l’actual terme de Planes i els dos darrers despoblats) i Almudaina (avui municipi independent) eren de població morisca.


La situació de la temporada de neu a Sud-amèrica - Diari de la neu\nLa situació de la temporada de neu a Sud-amèrica\nDescripció una a una de la situació a les principals estacions de Xile i Argentina\nArgentina, XileIvan Sanz 20.07.202017.00 h\nAccés a Corralco la setmana passada. Porten acumulats 6 metres de neu des d'inicis de juny de 2020 Autor/a: Corralco Ski Resort\nTemporada d’esquí gairebé aturada a sudamèrica. Només han obert algunes estacions i encara de forma parcial. En alguns centres ja es dona per perduda just quan feia anys que no hi havia tanta neu en un mes de juliol.\nLa temporada de neu 2020 als Andes ja hauria d’haver començat fa dies. De moment, però, els brots de la Covid-19 més o menys constants que s’estan donant als països andins han impedit, fins ara, l’inici de la nova campanya.\nLa totalitat de les estacions xilenes ja donen per fet que no obriran instal·lacions. Si ho arriben a fer, ja no serà fins a l’agost. Per contra, les argentines han començat a obrir de forma parcial aquest passat cap de setmana. És el cas de Cerro Catedral i Cerro Castor, però ho fan només per a l’esquiador local i amb serveis i instal·lacions obertes parcialment. El turista brasiler, que suposa per a moltes estacions més del 60% dels visitants i dels ingressos, no pot entrar a cap dels dos països.\nEs descarta, doncs, una obertura continuada pel que queda de temporada, i en cap cas s’obriria el 100% dels dominis. La situació actual, d’obertura parcial, contrasta amb les nevades inèdites d’aquest inici de temporada. A Corralco, Xile, i a Caviahue, Argentina, ja porten acumulats 7 metres de neu, gruixos poques vegades vistos en un mes de juliol.\nAquesta és la situació als Andes argentins.\n1 - Catedral Alta Patagonia (San Carlos de Bariloche)\nPrevisió d'obertura parcial de pistes i remuntadors i només per a l'esquiador local de la zona a partir de l'1 d'agost. Algunes fonts parlen de possible obertura el 21 de juliol.\nInformació oficial en aquest enllaç www.catedralaltapatagonia.com\nAltra informació en forma d'articles en aquest enllaç.\n2 - Las Leñas (Malargüe-Mendoza)\nTancada. Ja va avisar que no obriria a causa de la pandèmia a finals de maig.\nInformació oficial en aquest enllaç: www.laslenas.com\n3 - Cerro Castor (Ushuaia)\nOberta parcialment. Estació d'alpí continua tancada i preveu obrir per a l'esquiador local d'Ushuaia a l'agost. Actualment té obert un circuits d'esquí de fons, pista de patinatge sobre gel i serveis de lloguer i hostaleria.\nInformació oficial en aquest enllaç www.cerrocastor.com\n4 - Chapelco (San Martín de los Andes)\nTancada i sense previsió d'obertura dins el que queda de juliol. Algunes fonts parlen de possible obertura l'1 d'agost.\nInformació oficial en aquest enllaç www.chapelco.com\n5 - Cerro Bayo (Villa La Angostura)\nPrevisió d'obertura parcial de pistes i remuntadors i només per a l'esquiador local de la zona a partir de l'1 d'agost.\nInformació oficial en aquest enllaç www.cerrobayoweb.com\n6 - Caviahue (Zapala-Neuquén)\nTancada i sense previsió d'obertura. Algunes fonts parlen de possible obertura l'1 d'agost. Caldrà estar atents a les seves xarxes socials.\nInformació oficial en aquest enllaç www.caviahue.com\n7 - La Hoya (Esquel)\nTancada. Igual que Las Leñas, ja va avisar que no obriria a causa de la pandèmia a finals de maig.\nInformació oficial en aquest enllaç www.cerrolahoya.com\nAquestes són les 7 estacions d'esquí més importants que trobem als Andes argentins però heu de saber que hi han 10 parcs de neu més en aquest país. En aquesta relació us hi hem posat les 7 més importants, tant per quilòmetres de pistes com per remuntadors i, sobretot, per garantia de neu, serveis i remuntadors.\nA més d'aquestes 7 estacions també es pot esquiar en aquests parcs de neu: Las Pendientes, Cerro Perito Moreno, el Cerro Batea Mahuida, el Centre de Ski Valdelén, El Calafate Mountain Park i Els Puquios.\nLos Penitentes està tancada des de fa 4 anys.\nAixí estava Valle Nevado a principis de juliol (Facebook Valle Nevado).\nAndes de Xile\nTancada i sense previsió d'obertura.\nInformació oficial en aquest enllaç www.skiportillo.com\nTancada i sense previsió d'obertura. En alguns mitjans xilens es parla d'una possible obertura a partir d'agost.\nInformació oficial en aquest enllaç www.elcolorado.cl\nTancada i sense previsió d'obertura imminent, però no es descarta una possible obertura a partir d'agost.\nInformació oficial en aquest enllaç www.laparva.cl\nTancada i sense previsió d'obertura. Amb sort podria obrir a l'agost però des de maig que no està fent cap anunci a les xarxes, fotografies de les nevades recents a banda.\nInformació oficial en aquest enllaç www.vallenevado.com\nTancada però no es descarta obrir a l'agost. e fet, de totes les estacions xilenes és la més activa a les xarxes socials, el que fa pensar que també són els més atents a les condicions per adaptar-se a una possible obertura ràpida.\nInformació oficial en aquest enllaç www.nevadosdechillan.com\nInformació oficial en aquest enllaç www.corralco.com\nInformació oficial en aquest enllaç www.skipucon.cl\n8 • Antillanca (Osorno)\nTancada i sense previsió d'obertura, però ens encanta el missatge del seu Facebook:\n"Nosotros estamos listos, la montaña está lista, sabemos que tu estas listo, sólo falta que la situación evolucione positivamente poder dar inicio a la temporada 2020"\nInformació oficial en aquest enllaç www.antillanca.cl\n9 · Volcán Osorno (Osorno)\nInformació oficial en aquest enllaç www.volcanosorno.com\nAquestes són les 9 estacions més importants de Xile però també n'hi de més petites, amb un o dos remuntadors, com seria el cas de Cerro Mirador, Las Araucarias, Lagunillas, Volcán Antuco o Farellones (parc de neu de El Colorado) i d'altres que són àrees més aviat destinades a l'esquí de muntanya o a fer funcions de parc de neu, com serien el cas d'El Arpa, Cajón del Maipo, Cerro El Fraile, Chapa Verde, laguna del Maule, Las Trancas o Los Arenales.


Cartell Festa Major Platja d'Aro 2018\nEts aquí:Cartell Festa Major Platja d'Aro 2018\nDivendres, 22 Juny 2018 05:41\nLa Festa Major de Platja d’Aro 2018 presenta nova imatge gràfica, escollida entre una quarantena de propostes presentades pels alumnes de l’Escola Superior d’Art i Disseny d’Olot (web) a l’Ajuntament de Castell-Platja d’Aro. L’obra guanyadora, titulada Colors, és obra de la gironina Cristina Culubret Rigau, premiada amb 500 euros i esdevé el cartell promocional d’enguany. Aquesta és la sisena edició del concurs, fruit del conveni de col·laboració entre el consistori amb el centre de referència de formació superior en l’àmbit de les arts de les comarques de Girona.\nMés enllà del cartell premiat, el jurat també ha fet una menció especial per a les obres Carxofa de Marianna Font Puigdevall, Voltant a la fira de Nina Bach Pujol, Gent d’estiu d’Alba Azaola Santos, i Momo de Mohana Ramionet Font. Platja d’Aro celebra del 15 al 19 d’agost, la seva Festa Major amb la voluntat d’oferir un ampli conjunt d’activitats atractives per a tots els públics i per a totes les edats. La gratuïtat i l’aire lliure com a escenari de gairebé totes les propostes són els trets característics d’una festa que dissenya un programa obert, dinàmic i engrescador amb concordança amb el cosmopolitisme de la vila.\nHi té un paper molt destacat la música amb nou propostes gratuïtes amb la Cobla Rossinyolets (sardanes), Les Anxovetes (havaneres), Apache (versions pop-rock), Momo (tribut a The Queen), Star Tr3s (versions pop, funky i disco), Hotel Cochambre (versions), Germà Negre (reinterpretacions festives), The Strombers (música festiva i participativa) i Els Montgrins (amb doble programa de concert i ball). Altres propostes seran una batucada, cinema a la fresca amb la projecció de Vaiana; torneig de petanca i de bàsquet 3x3, i per als més menuts titelles, happy marquet, vaixell pirata i jocs gegants; taller de circ; castells de sorra, jocs en grup i espai nadons.\nCartell de la Festa Major de Platja d'Aro 2018\nEscollit entre les propostes dels alumnes de l’Escola Superior d’Art i Disseny d’Olot\nObra guanyadora: Colors de la gironina Cristina Culubret Rigau\nSisena edició del concurs per il·lustrar la festa major d’enguany, del 15 al 19 d’agost\nLlegir 8293 vegades\nMés en aquesta categoria: « Programa Fem Platja! Estiu 2018\tComunicació en emergències »


Els mossos no descarten una segona víctima sota la runa de la casa esfondrada a Alcanar\nEls Mossos d’Esquadra no descarten que pugui haver-hi una segona víctima mortal sota la runa de la casa que es va esfondrar aquest dimecres a la nit a Alcanar com a conseqüència d’una forta explosió. En...\nEls bussos dels Mossos d'Esquadra han localitzat un cos sense vida prop de l'escullera d'abric del port esportiu de Tarragona. A falta que les autoritats judicials ho confirmin, tot apunta que es tracta del...\nEspectacular incendi d'un autobús a l'autovia de Salou\nUn autobús de l'empresa Plana ha cremat, aquest dimecres, al voltant de dos quarts de 3 de la tarda, a l'autovia de Salou, just davant de l'establiment McDonald's. Dues dotacions dels bombers i altres de la...\nTrenta persones desallotjades per l'incendi d'un rentavaixelles a Tarragona\nL'incendi d'un rentavaixelles ha obligat aquest dilluns a la matinada a desallotjar 30 veïns d'un bloc de pisos de Tarragona, segons han informat els Bombers de la Generalitat. Els fets s'han produït al...\nControlat l'incendi de vegetació de l'Espluga de Francolí, que ha cremat 4 hectàrees\nEls Bombers de la Generalitat han donat per controlat poc després de tres quarts de una del migdia l'incendi de vegetació agrícola i forestal que ha cremat en uns camps molt propers a l'AP-2, a l'Espluga de...\nUn llamp provoca un incendi en una torre criogènica d'una empresa de productes químics de Valls\nUn llamp ha provocat aquest diumenge a la tarda un incendi en una torre criogènica de l'empresa de productes químics Valls Química, SA, situada al polígon industrial d'aquest municipi de l'Alt Camp....\nCremen uns dipòsits de fibra a tocar d'una nau abandonada a Agro Reus\nA un quart de 12 del migdia d'aquest dimarts, els Bombers han rebut l'avís d'un incendi al polígon Agro Reus. Aquest s'ha produït al carrer a la cantonada entre el carrer d'Adrià Gual i de Santiago...


Detingudes 54 persones per estafes amb targetes de crèdit - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nDetingudes 54 persones per estafes amb targetes de crèdit\nLes falsificacions i copiat de targetes es realitzaven mitjançant el mètode conegut com a "carding"\nefe 18.04.2015 | 13:59\nLa Policia Nacional ha detingut 54 persones en diverses ciutats de tot el país, pertanyents a una xarxa dedicada a la falsificació i a l'ús fraudulent de targetes de crèdit estrangeres a Espanya.\nEls arrestos s'ha produït a Madrid, Barcelona, Alacant, la Corunya, Las Palmas de Gran Canaria, Màlaga i Palma de Mallorca, segons informa avui la Policia Nacional en un comunicat.\nLa investigació es va iniciar a la Comunitat de Madrid, on estava assentada una organització criminal internacional dedicada a la utilització fraudulenta de targetes bancàries estrangeres a Espanya, que simulava operacions de venda d'efectes o prestació de serveis en terminals d'empreses sense activitat comercial.\nEls agents van detectar que diverses mercantils, fictícies o sense cap activitat real, sol·licitaven datàfons en les principals entitats bancàries del país.\nMés tard van comprovar que des dels EUA, República Dominicana, Colòmbia i Veneçuela subministraven targetes bancàries als dirigents de l'organització, per "passar-les" pels terminals de punt de venda dels establiments.\nEls membres de la trama s'encarregaven de captar persones per a la contractació d'aquestes terminals que després lliuraven a altres integrants de la xarxa, els quals per períodes de temps molt curts, procedien a l'ús de targetes bancàries de forma fraudulenta i massiva.\nLes falsificacions i copiat de targetes es realitzaven mitjançant el mètode conegut com a "carding" o tràfic il·lícit i fraudulent de la informació continguda en les targetes de crèdit.\nAmb aquestes dades, els detinguts feien transaccions falses, ja sigui mitjançant la introducció de forma manual o mitjançant la lectura de la banda magnètica.\nTota aquesta informació era obtinguda per "hackers", que després la venien en diverses pàgines i fòrums d'Internet, amb l'objectiu d'establir contactes amb altres grups delictius dedicats a les estafes i falsificació de targetes de crèdit.\nEls arrestats comptaven amb una xarxa d'intermediaris per evitar que coneguessin realment per a qui estaven treballant i, a més, descarregar-se de feina i poder ampliar el volum de negoci.\nTambé els establiments comercials detectats amb aquest frau, estaven al seu torn relacionats amb activitats del "raspat" o "cadivi", consistent en la utilització de targetes bancàries de països sud-americans, principalment Veneçuela, per evadir capitals d'aquests països.\nDurant la investigació s'han desmantellat cinc tallers de manipulació i falsificació targetes i s'han registrat 19 domicilis en diverses províncies.\nTambé han intervingut cinc lectors-gravadors, ordinadors i suport informàtic i software necessari per a la falsificació de targetes, 300 targetes de crèdit, 40 terminals de punt de venda, 3.000 euros en efectiu, 60.000 pastilles i medicaments, una pistola simulada i documentació bancària de diversos establiments connivents.


El Fons dels Museus: Monument a José Pedro Varela i una Tabaquera – Olot Cultura\nEl Fons dels Museus: Monument a José Pedro Varela i una Tabaquera\nA Montevideo, capital de la República d’Uruguai existeix un gran monument de factura olotina. Amb la voluntat de retre homenatge al polític i pedagog José Pedro Varela es va encarregar un conjunt escultòric on l’educador quedés envoltat per figures representatives de tot allò que havia singularitzar la seva vida: la llei, l’educació, el treball, la justícia i la lectura. L’artista escollit per aquest treball va ser en Miquel Blay (1886-1936)\nAl Museu de la Garrotxa hi trobem diverses parts en guix d’aquest monument. Grans peces que el mateix Miquel Blay va voler enviar a Olot perquè els alumnes de l’escola de Belles Arts poguessin utilitzar-les com a models.\nUn fragment d’aquest monument titulat La lectura, també forma part del nostre paisatge quotidià. Inaugurada l’any 1953, aquesta rèplica feta amb pedra de Girona és de nou, després de la seva restauració, un dels elements singulars del passeig dedicat a Miquel Blay.\nAl barri de Sant Miquel s’hi va instal·lar a finals del segle XIX un dels artistes més singulars de la nostra comarca, Ignasi Buxó (1869-1944).\nCompany de classe de Miquel Blay i coneixedor de tots els artistes olotins d’aquest període, Buxó es va dedicar tota la vida a fer figures de terracota. Les peces que eren de caire popular, estaven fetes amb argila de Sant Cosme que ell mateix preparava.\nLa seva producció va ser molt abundant ja que les figures eren produïdes de manera seriada amb motlles que utilitzava prement el fang al seu interior i coent-les al seu taller en un forn de llenya.\nAvui les figures d’Ignasi Buxó són peces buscades per col·leccionistes amants de l’expressivitat, simpatia i detallisme que aquest escultor va saber donar a figures decoratives, caparrons on guardar la picadura del tabac, bomboneres, làmpades i fins i tot sants.


Controladora de pes càpsula CMC-800 - de la Xina de Halo Pharmatech Co, Ltd\nEn la producció de càpsules, les fluctuacions dels pesos de les càpsules generalment es presenten sota l'afecte d'humans, màquina, material, mètodes i medi ambient. Algunes càpsules estan fora de rang expressant un alt risc en la qualitat que ha de ser vist com "productes de risc". Com fer front a nombrosos productes de risc és sempre un mal de cap per al departament de control de qualitat i el departament de producció.\nMentrestant, l'eficiència del treball de la sèrie CMC es pot augmentar infinitament amb la seva manera de treball creatiu - "estructura extensible unitat" i "connexió en paral·lel sense limitació". Per tant, es pot integrar a qualsevol màquina d'ompliment de càpsules tot cada càpsula de la producció.\n400 càpsules / min\n800 càpsules / min\n1200 càpsules / min\nn * 400 càpsules / min\nAplicable Mida de la càpsula\nRang de pesada\nAnterior: Controladora de pes càpsula CMC-1200\nPròxim: buit de la càpsula Classificador\nCàpsula de pesatge exacte\nautomàtica de la càpsula Classificació de la màquina\nla càpsula d'inspecció de dispositiu\nmàquina de càpsules d'inspecció\ncàpsula màquina de classificació\nla càpsula màquina de pesatge\nla càpsula del pes de l'inspector\nla càpsula del pes de la màquina Comprovació\nl'alta precisió de la càpsula Controladora de pes\nalta velocitat de la càpsula Controladora de pes\nlíder en la indústria de la càpsula Controladora de pes\nControladora de pes innovador\ncàpsula farmacèutica equip\nFarmacèutica màquina de càpsules


FESTIVAL LEM Jorge Martorell (solo saxo) + Gemma Lloret (solo piano) - el Diari online\nInici Territori cultural FESTIVAL LEM Jorge Martorell (solo saxo) + Gemma Lloret (solo piano)\nL’any 2007 Jorge Martorell Loriente, músic de les nostres comarques, va estrenar al LEM la peça per a saxos i electrònica Pour soi même.\nTornem a convidar, onze anys després, aquest compositor, saxofonista i improvisador la versatilitat del qual ens obliga a presentar-lo com a un músic que ha fet de la transversalitat un principi d’acció i de la recerca permanent una forma de treball.\nLa seua trajectòria travessa la música de cambra i l’orquestra simfònica, el jazz, la creació per a teatre i dansa i, naturalment, la improvisació amb la família dels saxòfons. Aquest és el format en el qual es produeix el seu nou espectacle, Tu, ho sents!!!, que podrem gaudir al LEM conduïts per pOpE, un nen dins d’un cos adult que s’expressa en forma de saxòfon. Un ésser que puja a l’escenari a sentir i a fer-nos sentir tot allò que ens pot aportar un viatge a la llibertat i a la sinceritat amb un mateix. Un espectacle viu, dinàmic i irrepetible. Una creació a temps real per a compartir.\nServicio diario de la Policía Local de Benicarló del 4 de septiembre\nEL COLP: Quan avui és ahir\nEl Pla d’Ajudes Universitàries de Morella ajuda a...\nAgenda del proper cap de setmana a Morella\nEl VI Concurs de Fotografia Turística de Vinaròs...\nLa Diputación de Castellón subvenciona con 5.000 euros...


Moments Creatius: de juny 2013\nMussols, pitets i altres...\nUF! Aquesta primavera es una mica caòtica i intento fer cosetes, però no trobo el temps per penjar-les.\nAquest mes he fet vàries coses per regalar que us aniré ensenyant. I també vaig anar a la fira de Verges. Fent cas al servei meteorològic hi vaig anar al matí perquè havia de ploure menys, però ja us prometo que va caure aigua!\nDe fet a Verges s'ho van muntar prou bé al centre cívic i van poder gaudir de la fira encara que fós a dins. No vaig poder fer tallers però vaig poder saludar a algunes de vosaltres i comprar alguna coseta: un parell de robes, una cinta, uns botons, uns segells de silicona per scrap i un parell de bobines de trapillo per un projecte que vull fer.\nEl que em va agradar més va ser un panell de franela que estava preparat per fer coixins i aplicacions, i el mateix cap de setmana... ja en vaig fer servir una part: unes aplicacions en una manta polar i dos coixins. Fan tardor i ara sembla que no venen tant de gust, però em vaig posar a fer-ho de seguida.\nI a més us ensenyo un conjunt que vaig cosir per fer un detallet per un nadó que va néixer fa molt poquet, l'Aleix. A veure si us agrada. És fàcil fer aquests pitets i són pràctics, no serà l'últim que faré.\nEtiquetes de comentaris: aplicacions, coixins, Infantil\nAngelet per les dents\nA la Xènia ja se li mou una dent, i té tantes ganes que li caigui perquè un angelet li portarà un regalet sota el coixí. I és que a casa no passa cap ratolí, ni les fades, passa un angelet. Estic treballant en fer diferents ratolins, gatets i angelets per les dents. De fet, es tracta que tinguin una butxaqueta per posar-les, no? Així podré regalar-los als amiguets.\nAquí teniu el primer angelet, de collita pròpia. N'estic força contenta tot i que crec que el podré anar millorant. Treballaré en un tutorial i patrons per si el necessiteu i el penjaré ben aviat.\nBona setmana a totes, a veure si vé l'estiu d'una vegadaaaaaaa ;-)\nPublicat per Helena Valent a 17:54


El Tribunal Suprem s'oposa a l'indult dels 12 condemnats pel procés independentista\nEl TS s'oposa a l'indult dels 12 condemnats pel procés independentista\nBarcelona. Dimecres, 26 de maig de 2021. 12:12\nActualitzat: Diumenge, 30 de maig de 2021. 08:43\nEl tribunal que va jutjar la causa del procés ha informat negativament sobre la concessió de qualsevol forma d'indult\n–total o parcial— als 12 condemnats per delictes de sedició, malversació de cabals públics i de desobediència al no apreciar raons de justícia, equitat i utilitat pública que justificarien la concessió de la mesura de gràcia.\nEl mateix dia, i poc després de la presa de possessió del nou Govern de Pere Aragonès, el Tribunal Suprem ha fet pública la seva resolució. Un informe que analitza si és procedent o no concedir els indults als processats, cosa que els deixaria en llibertat i sense antecedents penals, i que no és vinculant perquè el govern espanyol prengui una decisió.\nEls últims tràmits per a l'indult arriben més de tres anys després de l'1-O, més de dos anys després de la sentència, després d'una moció de censura en el govern espanyol, un 155 a Catalunya i dues eleccions al Parlament Català. Després de l'informe del Suprem, el cas està sobre la taula del Consell de Ministres, que té l'última paraula abans de portar al Rei l'indult perquè el firmi. Felip VI no s'ha mostrat neutral en cap moment durant el procés. El 3 d'octubre del 2017 va exhibir tota la seva força en un discurs que condemnava, abans del judici, tot el Govern i el poble català.\nEls motius del no a l'indult\nEls magistrats consideren que no s'ha vulnerat el principi de proporcionalitat de les penes a què van ser condemnats, que no hi ha prova o indici de penediment per part d'ells i que els arguments en què es basen les diverses peticions d'indults realitzades per tercers desenfoquen el sentit de l'indult perquè dibuixen una responsabilitat penal col·lectiva i, a més, pretenen que el govern espanyol corregeixi la sentència dictada pel Tribunal Suprem.\nLa Sala afirma que les raons invocades per donar suport a l'extinció total o parcial de la pena imposada perden qualsevol justificació "quan es presenten com a presos polítics que han estat autors d'una mobilització encaminada a subvertir unilateralment l'ordre constitucional, a tombar el funcionament ordinari de les institucions i, en fi, a imposar la pròpia consciència davant de les conviccions de la resta dels seus conciutadans".\nL'informe, ponència del president de la Sala, Manuel Marchena, conclou que la pena només deixa de ser necessària quan ha complert la finalitat que legitima la seva imposició. Així, "la constatació del fracàs de les finalitats de prevenció especial, apreciable sense necessitat de més esforços argumentals, obliga a rebutjar l'indult sol·licitat a favor dels condemnats. La Sala no s'aferra a concepcions ja obsoletes sobre el significat de la resocialització del penat, sobretot, quan aquest no comparteix ni s'identifica amb els valors socials hegemònics. Però aquesta idea no és incompatible amb l'acceptació que una societat pluralista, inspirada en valors democràtics, pot exigir mitjançant la imposició d'una pena que la ruptura de les bases de la convivència mai no sigui el fruit d'una decisió unilateral, basada en l'enganyosa mobilització d'una ciutadania a què irresponsablement s'empeny a construir un nou Estat que només existeix en la imaginació dels seus promotors".\nFalta de penediment\nEl tribunal destaca que els condemnats no han contribuït a justificar les raons de justícia, equitat o utilitat pública que legitimarien l'exercici del dret de gràcia i que no pot fer constar al seu informe "la més mínima prova o el més feble indici de penediment".\n"Ni tan sols flexibilitzant aquest requeriment legal i alliberant la seva exigència de la necessitat d'un sentiment de contrició pel fet executat, podríem entreveure una voluntat de retrobament amb l'ordre jurídic menyscabat pel delicte. El missatge transmès pels condemnats a l'exercici del dret a l'última paraula i en les seves posteriors declaracions públiques és ben expressiu de la seva voluntat de reincidir en l'atac als pilars de la convivència democràtica, assumint fins i tot que la lluita pel seu ideals polítics —d'inqüestionable legitimitat constitucional— autoritzaria la mobilització ciutadana per proclamar la inobservança de les lleis, la substitució de la direcció de l'Estat i l'unilateral desplaçament de la font de sobirania", recalquen els magistrats.\nL'informe cita Jordi Cuixart, que en la seva resposta a la Sala afirma que tot el que va fer ho tornaria a fer perquè no va cometre cap delicte. Aquestes paraules són per al tribunal "la millor expressió de les raons per les quals l'indult es presenta com una solució inacceptable per a l'anticipada extinció de la responsabilitat penal. De fet, expressen una actitud antidemocràtica, en què la pròpia consciència i el compromís social que cada ciutadà subscriu l'autoritzaria a polvoritzar les bases de la convivència, a convertir en ineficaces les resolucions dictades pels jutges i tribunals d'un determinat territori, a esquivar les vies legals de reforma d'un sistema jurídic i, en fi, a vulnerar els drets fonamentals d'aquells altres ciutadans que no combreguin amb aquests principis o aquesta consciència individual", recalquen els magistrats.\nAl seu informe, recorda que el tribunal va voler sentir els condemnats, complint el tràmit indispensable imposat per la llei d'indult, i que la major part d'ells, tret de Jordi Cuixart i Santi Vila, no van informar, pel que "amb el seu silenci van privar la Sala de la valoració dels elements decisius per recolzar el nostre informe i, el que és més important, ens obliga a una interpretació flexible que no vegi en aquesta falta un impediment formal que suggereixi el tancament de l'expedient".\nCom a conseqüència, la Sala interpreta que l'oposició dels condemnats a la sentència enclou la implícita reivindicació que la responsabilitat criminal declarada sigui ara extingida mitjançant l'exercici del dret de gràcia.\n"I això encara que, per raons estratègiques d'una o una altra naturalesa, aquesta voluntat no arribi a exterioritzar-se públicament o, en algun suposat singular, s'arribi a suggerir de manera indubtable un rebuig d'aquesta mesura impetrada per d'altres, pel que pogués suposar d'acceptar un perdó per a allò que s'entén que no ha de ser perdonat. I en altres casos, la indiferència o indolència, aparent, i purament fingida o real, situï alguns penats als antípodes del que en abstracte seria l'actitud que es pot esperar de qui aspira a ser indultat d'acord amb els paràmetres perfilats normativament", segons la sentència.\nEl tribunal explica que l'indult, contràriament al que suggereixen algunes de les sol·licituds presentades en nom dels condemnats, no pot presentar-se com una segona instància davant del Govern de la nació ni com l'últim mecanisme per reparar la presumpta vulneració de drets fonamentals. "Lluny de subratllar les raons que justificarien la innecessarietat de la pena, opten per centrar-se en una crítica jurídica de la sentència dictada per aquesta Sala, arribant a qüestionar els pressupostos que fan legítim l'exercici de la funció jurisdiccional."\nEn el seu informe, la Sala adverteix un sorprenent desenfocament en les peticions d'indult, bona part de les quals no esmenten consideracions d'equitat o justícia i que "dibuixen una responsabilitat penal col·lectiva, solidària, compartida per un subjecte actiu plural que respondria a la denominació de "resos del procés".\nEl tribunal argumenta que aquesta responsabilitat compartida, grupal, lligada per vincles de coincidència ideològica entorpeix el raonament a l'hora d'exposar els motius que justificarien la seva extinció i no permet entendre ni justificar l'efecte extintiu que és propi de l'indult.\nEls bastons a les rodes de l'administració penitenciària\nSegons el parer del tribunal sentenciador, tampoc no facilita la seva tasca el criteri de l'administració penitenciària que, "des del primer moment del compliment de la pena i en l'elaboració dels informes units a l'expedient, sota l'aparença d'una valoració diferenciada, ha unificat de forma contumaç el règim i tractament dels 'presos del procés' sense atendre l'evolució personal i individualitzada de cada un d'ells".\nAquest criteri institucional —afegeixen els magistrats— "amb visible distanciament dels requeriments legals i que ha hagut de ser corregit una vegada i una altra per aquesta Sala, ha entorpit de forma notable el compliment de les finalitats de la pena, alimentant la ficció d'un subjecte col·lectiu, que seria titular del dret a la progressió en grau i, ara, del dret a l'indult".\nEls presos polítics a la sortida de la presó de Lledoners / ACN\nLes competències en règim penitenciari a Catalunya són de la Generalitat. Des que els presos polítics van ser traslladats a Catalunya, amb l'arribada a l'executiu espanyol de Pedro Sánchez, han estat sota la tutela de la conselleria de Justícia, en mans de Ester Capella, d'ERC. Han estat les juntes de tractament dels centres i la secretaria de Serveis Penitenciaris els que han valorat els permisos i l'atorgament dels tercers graus, dues vegades recorreguts i derogats pel TS.\nEl tribunal nega la major: les penes desproporcionades. Algunes de les sol·licituds d'indult justifiquen l'extinció de la responsabilitat criminal per la desproporció de les penes davant d'un delicte contra l'ordre públic.\nLa Sala recorda que la seva sentència proclamava amb nitidesa que el delicte de sedició és una mica més que un delicte contra l'ordre públic "el que el fet provat de la nostra sentència declara —per més que lectures parcials i interessades reiterin el contrari— no és identificable amb el simple desbordament dels límits de l'ordre públic. Més aviat al contrari, el que descriu el judici històric és un atac a la pau pública i al compliment de les lleis i resolucions com a fonament de la convivència en el marc constitucional".\nPer això el tribunal considera que l'enfocament ha de ser diferent quan el que està en joc no és la preservació de l'ordre públic, sinó la solidesa dels pilars sobre els quals s'assenta la convivència democràtica.\nLa Sala analitza els tipus penals vigents en sistemes estrangers en relació amb els fets jutjats i conclou que des del dret comparat també s'ha de rebutjar la conclusió sobre la fallida del principi de proporcionalitat.\nEn relació amb els penats que també van ser condemnats per un delicte de malversació de cabals públics, afirma que és més que evident que en qualsevol sistema penal democràtic, l'aplicació de fons públics a finalitats il·lícites, mitjançant actes expressius de la deslleialtat en el maneig de cabals públics, constitueix un delicte al qual s'associen greus penes privatives de llibertat.\nL'informe recull també les raons per les quals considera improcedent la concessió de l'indult als condemnats només per un delicte de desobediència que no van complir penes de presó. En aquest cas, assenyala que la seva negativa es deriva de l'absència de qualsevol raó que obligui a corregir un desenllaç punitiu que, de cap manera, pot considerar-se contrari al principi de proporcionalitat. Sobretot, segons la Sala, perquè l'abonament de les penes pecuniàries que els van ser imposades i el temps transcorregut des de la fermesa de la sentència, descarten l'efecte extintiu que és propi de l'indult.\nL'amnistia plantejada per Cuixart: desenfocament sense precedents\nEn les seves al·legacions, Jordi Cuixart no accepta l'indult, però sí l'amnistia, com un instrument jurídic de curació de sentències injustes. En concret, el seu escrit assenyala textualment que "ha manifestat en reiterades ocasions de manera pública que com a pres polític la seva prioritat no és sortir de la presó sinó la resolució del conflicte polític pel qual compleix condemna, començant per l'amnistia com a resposta col·lectiva en lloc de l'indult com a solució individual".\nJordi Cuixart en un acte d'Òmnium Cultural / Sergi Alcàzar\nEl tribunal explica que abordar el debat sobre la constitucionalitat de l'amnistia com a fórmula d'extinció generalitzada de la responsabilitat criminal declarada pels jutges i tribunals desbordaria els termes propis d'aquest informe d'indult. Però afegeix que "aquesta preferència per l'amnistia —justificada en moments polítics de transició d'un sistema totalitari cap a un règim democràtic— prescindeix d'un ensenyament històric que evidencia que, en no pocs casos, les lleis d'amnistia han estat el mitjà fet valer per règims dictatorials per esborrar gravíssims delictes contra les persones i els seus drets fonamentals".\nDe la memòria col·lectiva, afegeix la Sala, formen part decisions polítiques d'amnistia "que van servir per ocultar delictes el perdó dels quals i consegüent impunitat van pretendre disfressar-se mitjançant l'eufemisme de lleis de punt final, que van haver de ser neutralitzades, precisament, pels tribunals".\nD'allà les dificultats que aprecia la Sala per entendre aquesta preferència incondicional per un instrument jurídic d'extinció de la responsabilitat criminal —l'amnistia— que per Cuixart convertiria en legítima la seva excarceració, davant el rebuig de l'indult. "El primer ( l'indult) es presenta com una institució que adulteraria la dignitat de qui s'acull al seu àmbit, mentre que l'amnistia tindria un efecte balsàmic que projectaria els seus saludables efectes, no només en el procés penal ja resolt, sinó en la resolució del conflicte polític".


Excursió a l’illa de Fehmarn\nYou are at:Home»Associació»Excursió a l’illa de Fehmarn\nBy El Pont Blau on\t 23/04/2017 Associació\nHora de trobada: 07:30.\nHora d’ arribada: 19:30\nDurada: 12 hores (caminada per l’illa i visita museu o submarí inclosa)\nPreu visites (opcionals): 11€Meerzentrum / 7 € U-Boot-Museum\nTiquet de tren: Agafarem un Regional Express cap a Femahrn. Es demana puntualitat per poder-nos agrupar per comprar la Schleswig-Holstein Karte i que el bitllet de tren ens surti més econòmic. Preus Karte: 1 viatger 28 € // 2 viatgers 31 € // 3 viatgers 34 € // 4 viatgers 37 € // 5 viatgers 40 € per a tot el dia. És personal ha d’anar signada.\nDescripció: Els pontblauers travessem el mar Bàltic! La visita a l’illa de Fehmarn ens dóna la possibilitat de gaudir dels paisatges d’aquesta illa. Allà podem observar un poble tradicional de pescadors i aprendre sobre els ecosistemes del mar Bàltic. I això és així perquè a Fehmarn hi ha un museu de fauna marina on es poden observar moltes espècies d’animals marins. Amb una mica de sort veiem també la impressionant femella de tauró tigre Sharkeline.\nPer als amants de la història i/o de la tecnologia hi ha al port de Fehmarn un submarí de la Guerra Freda. Aquest submarí magnífic, l’U-11, és un submarí diesel-elèctric que va servir amb la Bundesmarine. Principalment es va dedicar a buscar submarins soviètics. Evidentment amb aquesta visita podem aprendre molt sobre la tecnologia dels submarins.\nFehmarn ens ofereix una oportunitat inoblidable per a aprendre més sobre la natura i la història d’Alemanya. Aquest 9 d’abril Fehmarn ens espera !\nInformació del Meerzentrum: www.meereszentrum.de\nInformació del U-Boot-Museum:http://www.ostsee-u-boot.de/\nÀpats:Cadascú es porta el seu dinar o bé es pot comprar menjar al poble.\nBeure: Cadascú s’ha de portar els seu refrigeri o bé es pot comprar al poble\nactivitats associació sortida