Petr Šiljajev SVĚDECTVÍ. Věnováno památce mé maminky. - PDF\nPetr Šiljajev SVĚDECTVÍ. Věnováno památce mé maminky.\nDownload "Petr Šiljajev SVĚDECTVÍ. Věnováno památce mé maminky."\n1 Petr Šiljajev SVĚDECTVÍ Věnováno památce mé maminky\n2 Petr Šiljajev je profesí historik a novinář. Pracoval v Rusku, na Ukrajině i Krymu jako rozhlasový a TV redaktor, v roce 1989(ješte za existence Sovětského svazu) stál u zrodu Nezávislého svazu spisovatelů Ukrajiny. Je členem českého P.E.N. klubu a mezinárodní federace P.E.N. Ve svém pestrém životě vystřídal celouřadu povolání, pracoval v továrně i v zemědělském družstvu i jako dělník v geologickém průzkumu, jako učitel, fotbalový manažer. Do ČR přijel Šiljajev jako dopisovatel moskevského časopisu Avto Izvestija. On a jeho manželka měli na Ukrajině ztíženou pozici už tím, že jako věřící byli evangelickými protestanty, nikoli členy oficiální pravoslavné církve. Po emigraci k nám jsou oba manželé Šiljajevovi praktikujícími členy Českobratrské církve evangelické. Petr Šiljajev je správcem kostela sv. Havla v Mladé Boleslavi. Tématem Šiljajevova díla je identita lidské osobnosti, lidská svoboda a nesvoboda. Knihu Svědectví autor pokládá za stěžejní dílo své tvorby. Mladá Boleslav\n3 Tento projekt se uskutečňuje za finanční podpory: Ing. Boženy Sedlákové Českobratrské církve evangelické Církve bratrské v Mladé Boleslavi Přeložil Miroslav Staněk Toto svědectví můžete volně nezištně šířit při zachování věrnosti originálu a překladu. Petr Šiljajev\n4 motto: Tak také Duch přichází na pomoc naší slabosti,...sám Duch se za nás přimlouvá nevyslovitelným lkáním. (Epištola Sv. Pavla k Římanům, kap. 8, verš 26) 4\n5 AUTOROVA PŘEDMLUVA (...představuje moji reálnou zkušenost života...) V průběhu přípravy vydání knihy se stalo mnoho událostí. Jak příjemných, tak i nepříjemných. Jen pár příkladů za všechny. Začalo to tím, co pro mne bylo největším překvapením a potěšením. Když si hlavní protagonisté této knihy, Al a Carolyn Parkerovi, přečetli první část románu přeloženou do angličtiny, tak mi napsali tato krásná slova: We feel the spirit in which you wrote it and am so thankful that Al could play such a role in your life to introduce you to Jesus. Cítíme Ducha svatého v tom, co jsi napsal a jsme velmi vděčni, že Al mohl sehrát tak důležitou úlohu ve tvém životě přivést tě k Ježíši. Při práci nad českým vydáním mi překladatel poslal ke korektuře prvních 70 stran textu přeloženého do češtiny. Neměl jsem však možnost si text ani přečíst na počítači ani si ho vytisknout. Už přes 3 roky pracuji jako dobrovolník v humanitární organizaci a nyní nečekaně její ředitelka projevila zájem o můj literární výtvor. Vytiskla pro mne ten text a nejen to. Dříve pracovala jako korektorka pro noviny a časopisy a nabídla, že mi se svými zkušenostmi pomůže. Za dva dny nato mi zavolala ve 2 hodiny v noci, což je dost neobvyklé na místní poměry. Řekla, že přečetla prvních 20 stran a pak hodinu a půl vyprávěla o svém životě. Nedbala na cenu dlouhého telefonátu. Mluvila neuspořádaně, ale tak zaujatě, že jsem se ji neodvážil přerušit. Znělo to jako upřímné vyznání člověka hledajícího pomoc, potřebujícího zachytný bod. Tato reakce paní ředitelky byla prvním malým zázrakem. Už dávno před tím jsem se za ni modlil. Je to dobrý člověk, který hodně pomáhá druhým, ale přitom se svým osobním hledáním si neví rady. Nebyl jsem si jistý, jestli bych byl schopen své svědectví napsat, natož jím někoho přesvědčit. Modlil jsem se a prosil Pána Boha, aby mi dal ta správná slova. Doufal jsem, zkoušel a tápal. Po dlouhé měsíce se s vydáním knihy nic nehnulo. Potom si však překladatel přečetl text knihy a byl ochoten knihu přeložit za cenu, kterou jsem byl schopen nabídnout. A ta byla mnohem nižší, než by si zasloužila jeho kvalita a renomé. Stejně tak mi vyšel vstříc i nakladatel. To byly další dva malé zázraky, které mě potkaly na cestě k vydání této knihy. A to kniha přitom ještě ani nevyšla. Většina událostí, jež líčím v této knize, představuje reálnou zkušenost mého života v Ježíši Kristu a zápasu se satanem a jeho služebníky. Toto vydání je jen část téměř patnáctisetstránkového rukopisu, který teprve čeká na zveřejnění. Mimochodem, kníže temnoty vynaložil nemálo úsilí, aby zneškodnil tuto publikaci, zmařil její vydání. A bude se snažit zabránit vám v jejím přečtení. Upřímně vám přeji, abyste nad ním vybojovali první vítězství. A za tímto prvním vítězstvím ať následují i mnohá další. 5\n6 KDO JE ONEN PŘÍTEL Kdo je onen vzácný přítel, co nás k žití probudil? - Dárce štěstí, utěšitel, je nám zřídlem věčných sil. Krásná píseň. Kdo ale je ten přítel, o kterém zpívají? - V příští chvíli už chápu: Ten přítel zřejmě bude Ježíš; kdo jiný? Velký sál bývalého Domu politické osvěty ukrajinské komunistické strany je zaplněný lidmi, kteří dosud nikdy v životě nejen nepomysleli na to, že se zúčastní mše, kde budou zpívat žalmy a chvalozpěvy Stvořiteli, ale že se vůbec kdy nějaká mše bude konat zde, v tomto Chrámu ateismu, jak ho vznešeně nazývali straničtí pohlaváři a s nimi (nebo spíš podle nich) i nižší funkcionáři a řadoví komunisti. Je to skutečná ironie osudu. Tam, kde bylo jméno Hospodina neustále hanobeno, tam ho teď slaví, zpívají mu chválu, tam nyní zaznívá Jeho slovo. Vzpomněl jsem si na svoje babičky, jak se zaklínaly, že jsou ateistky, nemodlily se a nechodily do kostela, neměly doma svaté obrazy, a přesto co chvíli říkávaly: proboha; zaplať pánbůh; chvála bohu; děj se vůle boží; anebo: sláva bohu na nebesích A jak jsem se já, devíti- desetiletý klučina (a v náboženství úplný analfabet), z toho škodolibě radoval, když jsem je přistihl, jak v rozporu s vyhlašovaným bezvěrectvím stále berou do úst Boží jméno. To jen tak ze zvyku; tak nám to kdysi, ještě za prohnilého carského režimu, vštěpovali naši rodiče - vymlouvaly se. A hned začaly obě vzpomínat, jak v hodinách náboženství zlý a nerudný pop či katecheta mlátil přes prsty pravítkem liknavé žáky, kterým byl tehdy nejdůležitější vyučovací předmět ukradený. Pomocí pravítka jim vtloukal jednotlivé formulky, ale chuť poslouchat a přijímat Boží Slovo z nich vytloukal. Bohužel tím vštěpoval žákům odpor nejen k sobě, ale i ke Svatému Písmu a víře v Boha. Tak vypadala náboženská výuka, jak ji praktikovala pravoslavná církev. A tak jsem pravoslavnou církev poznal i já. Odpuzoval mě už sám průběh pravoslavné bohoslužby, nesrozumitelný většině věřících, a také pyšná výzdoba kostelů, vyšperkované oltáře, množství zlatem se blyštících ikon, povýšené a odcizené vystupování duchovních i to, jak odporně a nestoudně, všemi možnými i nemožnými způsoby ždímali peníze z bohabojných věřících, aby je poté použili v prvé řadě k vlastnímu obohacení. Tím i jiným porušováním základních článků křesťanské víry zprofanovala pravoslavná církev i to, co se kdysi rozumělo pod pojmem sluha boží. V čase prvotních křesťanů, kdy se rodila apoštolská církev, neexistovalo dělení na církevní hodnostáře a obyčejné věřící. Do čela křesťanské obce byl volen muž, který se v duchovních otázkách těšil největší autoritě. Žádné jmenování - rozumějme, že ani shora - tehdy neexistovalo a existovat nemohlo; neměl by je totiž kdo provádět. Nebyly diecéze, episkopáty ani synody. Všichni věřící si byli rovni mezi sebou, jako si byli rovni před Bohem. Vyvyšovat se, stavět se nad bratry, nic takového žádnému z apoštolů a jejich učedníků ani nenapadlo. Už proto ne, že dobře věděli a pamatovali, čím trpěl Kristův zrádce. Učedník Jidáš bažil po slávě, chtěl být také tak slavný jako jeho Mistr a ukrutně mu záviděl; a prahnul vyniknout za každou cenu... Svízele křesťanů pak začínaly vždy tam, kde se objevil nějaký malý jidáš, kterému nešlo o službu Hospodinu, nýbrž o službu své vlastní kariéře. Takoví posléze začali vytvářet hierarchii a dělit své bratry podle důležitosti. Jistěže v prapůvodní podobě nemohla církev existovat věčně. Potřebovala určité uspořádání a řízení. Ale řídit a vést, to jsou dva různé pojmy. Nesmíme zapomínat, že církev je dobrovolné společenství. Není to firma, podnik, kam lidé přicházejí s cílem spolčit se pro dosažení zisku. Ježíš říkal, že přišel na zemi především proto, aby sloužil lidem. A jako první podal příklad takové služby: omyl nohy svému učedníku. Ježíš se nikdy nestavěl nad druhé. 6\n7 Vyvyšováním se nad jiné proslula vedle pravoslavné i církev římsko-katolická. Ta označila sama sebe za apoštolskou, ústřední, vedoucí, a už tím začala před více než patnácti sty lety zpochybňovat jeden ze základních principů učení Ježíše Krista, který sám což je třeba zvlášť zdůraznit nezaložil jediný chrám nebo kostel. Neboť chrám, který by založil On, by byl automaticky považován za první a nejdůležitější. A proto tak Ježíš neučinil. Nechal zakládání kostelů na svých učednících, kteří putovali Římskou říší, a tam, kudy šli, vznikaly nové a nové křesťanské obce. Byly to známé obce: Efezská, Thyatirská, Koloská, Pergamská, Korintská, Galatská, Tesalonická a také Římská jako rovná mezi rovnými, nikoli nejstarší, nejpřednější, nejdůležitější, jak potom začala sama o sobě vyhlašovat. Žádná jiná kromě ní nedychtila vydrat se kupředu, povznést se nad ostatní, přikládat sama sobě zvláštní význam ve snaze vybojovat si právo zvát se První. Jestliže v něčem římská papežská stolice byla první, pak to byl ústup od ryzího Kristova učení. Tento primát jí vskutku nikdo nemůže upřít. Pochybný primát, dodávám. 7\n8 AL PARKER. POKÁNÍ Co mi však tehdy v roce devadesátém čtvrtém bylo do Vatikánu a jeho hanebného odklonu od prvotního křesťanství, anebo do pravoslavné církve, která též zabředla do hříchu, když jsem viděl oduševnělé tváře lidí, kteří nadšeně zpívali: Radost, radost bez přestání, vždy se budem radovat! Zásvit štěstí Bohem daný nepřestane v duši plát. Pocit, jenž se mě tehdy zmocnil, se nedá vylíčit. Zdálo se mi, že právě získávám to nejdůležitější ve svém životě. Nic, co jsem za těch čtyřicet pět let poznal - ani to úplně nejkrásnější, se nedalo s tím srovnat. Tehdy zářilo nad mým rodným Luganskem žhavé červencové slunce. Mně se však zdálo, jako by den, kdy jsem poznal pravé křesťany evangelíky, Ala Parkera s ostatními americkými misionáři i bratry a sestry z místní, luganské baptistické obce - jako by onen den a několik následujících, kdy jsme se setkávali na náboženských shromážděních v parku u našeho domu, měly svou jedinečnou, nenapodobitelnou záři. Jako by slunce stále svítilo a nikdy nezapadalo. Ještě jsem nebyl pokřtěný a už jsem měl Ježíše Krista ve svém srdci. Jak už to ale bývá, museli jsme se záhy rozloučit. Parker a jeho bratři a sestry odjížděli domů do Ameriky a já s manželkou na Krym, do našeho nového působiště. Kontejner s věcmi jsme už odeslali, byt byl vyklizený, až na postel, pár stoliček a nějaké kuchyňské nádobí. Pozval jsem Ala na skok k nám a on mé pozvání přijal. Pili jsme čaj s citrónem a Al se divil, že tu vůbec citróny máme. To jste si u vás v Americe mysleli, že tady nemáme zhola nic? Ne, to ne. Víme, že hladem netrpíte. Ovšem je tu viditelný nepoměr mezi cenami a příjmy lidí. K tomu strašlivá inflace. Tak třeba loni, když jsme si vyměnili sto dolarů, vystačili jsme od pondělka do čtvrtka, ale na druhou půlku týdne jsme už potřebovali sto padesát. Všechno se zdražovalo ze dne na den. Jak jste pak mohli vycházet vy bez dolarů? Navíc, když skoro každý druhý nemá práci. A přesto lidi stále přicházeli k nám a poslouchali naše kázání na náměstích a stadiónech, kladli nám spousty otázek, zpívali s námi a nadšeně zakládali církevní obce. A v jejich očích a tvářích šlo číst ne pouhý zájem, ale přímo radost. Takže vy u nás nejste poprvé? Vždyť o tom mluvím. Byl jsem tady už loni a naši bratři kazatelé sem jezdí od roku devadesát jedna. Například Gary Hilliard nebo Dan English, jak možná víš. Ano, slyšel jsem tenkrát jejich kázání a nijak zvlášť mě neoslovilo. Ale dneska tě oslovilo! usmál se Al svým měkkým, skromným, přívětivým úsměvem. Čímpak to asi je? Proč myslíš, že se tohle stává? Čím to, že takový objev učiní člověk znenadání? Zamýšlel ses už někdy nad tím? Zamýšlel. Ale jen povrchně; ne do hloubky. Zato teď mám takový pocit, že právě nyní se stalo něco významného. Tehdy jsem ještě nechápal rozměr našeho setkání s Alem Parkerem, které nám uchystal sám Pán Bůh. Od té chvíle už bylo všechno úplně jiné. Začala moje proměna. Co však je ještě zajímavější se mnou se začal měnit i svět okolo mě. Brzy po našem seznámení se mě Al zeptal: Víš o tom, že jsi hříšník? Tohle nebyla jen tak obyčejná otázka. Ano, všichni tak nějak víme, že jsme hříšní. Nikdo se tomu ani nediví, nevěnuje tomu pozornost, ani se nad tím nepozastavuje. Když se tě ale někdo takhle zpříma zeptá, je ti, jako kdyby tě náhle zarazil v tvém prudkém běhu skrz hemžící se lidského mraveniště. 8\n9 Ano, jsem hříšník; ale co z toho pro mě vyplývá? To je první, co člověka napadne v zjitřené atmosféře evangelizace, když doznívají žalmy a slova kázání... Ano, jsem hříšník! V tu chvíli mě z toho poznání zamrazilo. Čím to? Vždyť dříve jsem si z takových věcí nic nedělal. Odpověď přišla sama. Po tom všem, co jsem slyšel od bratří evangelíků, už jsem nemohl zůstat k tomu problému lhostejný. Ale co mám dělat? Co mám dělat, abych - tu jsem se zarazil - abych co? Abych se ospravedlnil před Bohem? Abych se oprostil od hříchu? Parker vytušil moje rozpaky: Tvůj hřích smyl Ježíš Kristus svojí krví. Umřel za tebe na kříži a tím tě spasil. To je evangelium, neboli dobrá zvěst Nevydržel jsem a skočil mu do řeči: Jak mám tomuhle rozumět? To tedy můžu klidně hřešit dál, když... Teď mě zas přerušil on: Pak ovšem budeš odloučený od Boha. Tvůj hřích tě bude odlučovat. Tak jako Adama, prvního člověka, jenž neuposlechl Hospodina a byl za to vyhnán z ráje. A přijít k Bohu lze jen skrze Ježíše Krista. Jen On tě může spojit s Nejvyšším. Na to mi ukázal obrázek, kde kříž s ukřižovaným Ježíšem vypadal jako most, který překlenuje propast hříchu a obnovuje spojení Boha s člověkem. Stejně pořádně nevím, co mám dělat. Jak mám přijít ke Kristu? Pokýval hlavou. Troufl by sis to takhle z ničeho nic? Chtěl by ses stát věřícím? Svěřit svůj život do rukou Hospodina? Ano. Parker se usmál. Málokdy člověk potká někoho, kdo by projevil odhodlání tak náhle, bez rozmýšlení změnit svůj život. Jiný by na to potřeboval léta nebo by musel zažít nějaký velký otřes. Milý příteli, nevím proč, ale tvoje slova a slova tvých bratří mi pronikají až do duše. Doteďka jako bych byl hluchý. A teď chci jenom poslouchat a naslouchat. Jsem připravený následovat Krista. Jenom mi řekni, jak. Nejdřív se musíš kát ze svých hříchů. Jak? Přiznat se k nim. Říká se tomu vyznat se z hříchů před Pánem Ježíšem. Zříci se jich, přiznat a uznat svoji vinu, uvědomit si, kam tě tvé hříchy vedou anebo v minulosti vedly a mohly by vést i v budoucnu. A dál už nehřešit. Jsi k tomu v této chvíli odhodlaný? Trochu jsem zaváhal. Parker si toho všiml. Já vím. Není to jednoduché tak najednou, že? Víš, mě teď zrovna napadlo, že snad ani tak velký hříšník nejsem Všichni zhřešili a jsou daleko od Boží slávy, přerušil mě Al citátem. Podívej, tady to máš, otevřel Bibli na příslušné stránce. Epištola Svatého Pavla k Římanům, kapitola třetí, verš třiadvacátý... Všichni lidé jsou hříšní. Ty nejsi výjimka. Ano, já vím. Jsem hříšník a kaju se, vydralo se mi z úst. Bože, odpusť mi a stůj při mně. Al jen souhlasně přikyvoval, ve tváři se mu zračila upřímná radost. Good, good, opakoval. Prays God. Slava Bohu, dodal lámanou ruštinou. A jak dál, příteli? naléhal jsem. Mše v parku pod širým nebem však skončila a Alovi druhové na něho už pospíchali. Ne všecko naráz. Zapamatuj si, že Ježíš zemřel za tvoje hříchy a tím tě vykoupil Přijď zase zítra. Přijdu; určitě. Tak tedy, jak jsem pochopil, jenom pokání nestačí. Doprovodil jsem Ala k autu, kde už na něho čekali. Nasedl a zamával mi z okénka: Napřed pokání a po něm křest. Svatý křest ponořením do vody. Ale do té doby se musíš ještě mnoho dozvědět a mnohé pochopit. S Bohem, příteli. Zítra se uvidíme. 9\n10 YOU HAVE MADE MY DAY Viděli jsme se, ale jen na okamžik. Pořádně promluvit jsme si nestačili. Parker se věnoval místním dětem a já musel před odjezdem na Krym zařídit fůru věcí. Al měl hrozně rád děti a uměl to s nimi. Doma v Hendersonu učil v nedělní škole. Škoda, že jsme dnes na sebe měli tak málo času, zalitoval jsem. Už mi ho mnoho nezbývá. Pozítří odjíždíme na Krym. Mrzí mě, že se tím všechno přeruší. Nepřeruší. Odteďka budeš v Božích rukou. My všichni, celá naše misie, jsme se za to modlili. Zítra se ještě uvidíme. Víš, já bych se chtěl dát pokřtít. Ale jak? A kde? Stěhujeme se na Krym a vy se vracíte do Ameriky... To nech na Pánu Bohu. Nazítří přišel Al ke mně na návštěvu. Přinesl s sebou Bibli a přečetl mi z ní osmý verš z kapitoly páté, již zmíněné Epištoly Svatého Pavla k Římanům: Bůh však prokazuje svou lásku k nám tím, že Kristus za nás zemřel, když jsme ještě byli hříšní. A co tím Pán Bůh sledoval? Proč poslal svého Syna, aby zemřel na kříži? Proč? Protože jiná cesta, jak nás lidi spasit, nebyla. Lidé nedovedli vyřešit ten problém sami. Bůh slíbil, že neponechá člověka v hříchu, že jej tváří v tvář jeho hříchu nenechá samotného. Tadyhle, podívej se: Proroctví Izaiáše Proroka, čtyřicátá třetí kapitola, verš prvý:...neboj se, já jsem tě vykoupil... Nebo kapitola šedesátá pátá, verš dvacet čtyři: Dříve než zavolají, já odpovím... A ještě v mnoha jiných proroctvích Bůh slíbil, že pošle lidem spasitele. A tím Spasitelem se stal Jeho Syn. Al zalistoval zpátky na začátek a napsal mi na předsádku věnování: For Peter. Read Your Bible every day. You have made my day Skutečný smysl těch slov jsem pochopil až později. Zároveň se získáním víry mi vyvstalo mnoho otázek. Například: Proč, sotva jsem potkal Ala a jeho přátele, hned jsem se s nimi musel rozloučit? Nebo: Jak a kdy budu schopen nechat se pokřtít? Ten červen roku 1994 byl můj Rubikon. Ukazoval jsem Alovi výhled z okna svého, nyní už bývalého, bytu. Domy naproti, dvůr utápějící se v zeleni stromů, všechno bylo tak milé a důvěrně známé za těch sedmnáct roků, které jsem tu prožil... Jaké to bude na novém místě, v Aluště? Američané založili u nás v Lugansku baptistickou církev, já se tu s nimi seznámil a získal bratry ve víře i mezi zdejšími lidmi, a teď mám to všechno tady zanechat! Proč? Najdeme já a moje žena na novém místě něco podobného? Což abych nechal poslat kontejner s věcmi zpátky, aby mé sotva započaté přistupování ke Kristově víře mohlo pokračovat... Proč se řetězec takových významných událostí musí přetrhnout v nejnevhodnějším okamžiku? Uvidím ještě někdy toho sympatického energického Američana v jeho nerozlučné baseballové čepici s ruským nápisem Ježíš tě miluje? Je to misionář, a to znamená, že jezdí po celém světě. Kdo ví, kdy ho sem jeho poslání znovu přivede? I kdyby nakrásně přijel, museli bychom o tom vědět včas, abychom mohli i my přijet a setkat se s ním... Je to všechno tak zamotané, nemá to žádnou logiku. Kdybych ho byl potkal třeba před rokem, kdy jsme se ještě nerozhodli odstěhovat, možná bychom v Lugansku zůstali. A nemusel bych překračovat Rubikon, povzdechl jsem si v duchu. Když jsem pohlédl na Ala, viděl jsem, že už nepozoruje venkovní krajinu, ale mě. Zřejmě se snažil rozpoznat, na co myslím. Jistě viděl, jak se mi míhaly ve tváři stíny pochybností Položil mi ruku na rameno. Jestli jsi doopravdy připraven svěřit svůj život Bohu, On se o tebe postará. On a tvoje víra tě povedou. 10\n11 Chci tomu věřit. Bylo zvláštní, jak rychle a snadno jsem si porozuměl s tímhle příchozím z jiného světa. Opravdu z jiného, neboť Parker prožil svých dvaašedesát let ve svobodné zemi a téměř padesát let z toho ve víře v Hospodina. Jeho svět také nebyl světem v obvyklém slova smyslu; Al byl skutečný věřící, což znamená, že nebyl z tohoto světa. Ukázal mi místo v Novém Zákoně, kde Ježíš varuje své učedníky že, budou-li ho následovat, půjdou-li s ním Jeho cestou, přijde jim podstoupit mnohé zkoušky včetně té, kdy je okolní svět možná nepřijme. Tenhle výraz jsem znal. U nás se tak mluvilo o lidech, kteří byli, slušně řečeno, divní, přesněji: tak trochu na hlavičku. Jak je vidět, má to svůj původ už v biblických dobách. Už tehdy se o lidech, jež byli ochotni nastavit druhou tvář anebo zemřít na kříži, ale nezříci se své víry, říkalo, že jsou blahoslavení, nebo že nejsou z tohoto světa. Ano. Ať už to, co jsem zažil za pouhé poslední dva dny, které vydaly za celý můj dosavadní život, bylo jakkoli neobvyklé, teď mi zbývalo jen jediné: věřit, že to nebylo jen tak samo sebou, že to nebyla náhoda. Budu tedy věřit, že ten společenský muž se smyslem pro humor, jehož jsem z žertu začal nazývat svým kmotrem, nezmizí z mého života stejně nenadále, jak se objevil. Přijedete sem ještě? položil jsem mu pro mě tak důležitou otázku. Myslím, že ano. A kdy? Ó, to ví jenom sám Pán Bůh. To není tak jednoduché. Bude záležet na okolnostech. Děkuji Bohu, že nás svedl dohromady, byť až na poslední chvíli, než se rozjedem do různých končin světa. Ó ano, poděkujme Bohu. To On si to tak přál; abychom tu našli my tebe a ty nás. Modlili jsme se za to v naší evangelické obci v Hendersonu, když jsme se chystali na cestu k vám. Nedůvěřivě jsem se na něj podíval. Modlili jste se za mě? Vždyť jste nevěděli, že jsem! Rozuměj, nešlo o to, jestli tě známe konkrétně podle jména. Pán Bůh tě ale znal. To na mě bylo trochu příliš: Pánbůh mě znal! Ta myšlenka byla stejně ohromující jako samozřejmá. Al Parker žije v Americe, daleko od Ukrajiny a od Luganska, a to v doslovném i přeneseném smyslu slova; a přesto měl vnuknutí, aby k nám přijel Později nám o tom on a jeho žena Carolyn vyprávěli. 11\n12 ŠPATNÁ ZVĚST V únoru 1995 jsem se dozvěděl od svého nevlastního otce, že moje maminka vážně onemocněla. Hned jsme se k nim s manželkou rozjeli, navštívit je a nabídnout jim pomoc. Lékaři nedovedli určit přesnou diagnózu. Měli podezření na to nejhorší - zhoubný nádor. Navrhovali rutinní chirurgický zákrok, bylo nutné udělat biopsii, aby se mohla vyloučit rakovina. Přitom však (v duchu tradic sovětské medicíny) neměla pacientka o podezření nic vědět. A tak tedy nic nevěděla a na žádný zákrok nechtěla. Když to není nic nebezpečného, tak proč mám chodit na nějakou operaci? Pro mě to byla první velká rána od smrti mého otce právě na zhoubný nádor... Bože, proč jsou na světě nemoci, a k tomu takové hrozné? Proč na ně lidé musí umírat, a ještě v bolestech a mukách? Proč je maminčin život v nebezpečí? A zrovna teď, když jsem jí vylíčil v zářivých barvách, jak jsem se setkal se svým kmotrem a jak jsem uvěřil Matka byla rozumná žena, život ji naučil dívat se na svět s pragmatismem a trochou ironie. Tajit před ní, o co závažného se jedná, se nedalo. A jak také, když ji poslali vyšetřit na onkologii? Narozdíl od mnohých pacientů, kteří si myslí, že rakovinu může mít jenom ten druhý, ale já ne, si mamka nedělala žádné iluze, zatímco její manžel i já a moje žena jsme se zdráhali věřit v nejhorší. Otčím proto, že byl rozený optimista a sám se cítil zdravý jako ryba (i přesto, že onemocněl cukrovkou a nebral na vědomí, jak těžká je to nemoc, poněvadž ho tehdy ještě nebolela ) a já a Líza prostě proto, že jsme přáli mamince jen dobré a nechtěli jsme ji ztratit. Modlili jsme se a dělali vše co bylo v našich silách, abychom jí zajistili dobré doktory, léky a, bude-li třeba, i pooperační péči. Vyhledal jsem své staré přátele, kteří vystudovali medicínu, jeden byl dokonce primář gynekologického oddělení v Oblastním onkologickém ústavu. Doporučil nám lékařku operatérku, která měla rozsáhlé zkušenosti, konkrétně s onemocněním, které postihlo maminku. Chudák máma se už v duchu loučila se životem. A nebylo se čemu divit. Kdokoli v její situaci by musel v sobě nalézt opravdu velký díl statečnosti a přímo železnou vůli, aby zaťal zuby a řekl si: já to zvládnu! A máma už v životě vytrpěla moc na to, aby jí zbyly síly ještě na takovýhle tvrdý boj. Mimo to roky 1995 a 1996 byly pro ni víc než chmurné. Strašlivá inflace, ubohý důchod, manželův bídný výdělek plus rozklad a rozpad všeho ve státě včetně zdravotnictví, kdy léky byly jen za velké peníze a ještě pod pultem (člověk musel dát úplatek za každý balíček vaty nebo obinadla), děsivé podmínky v nemocnicích, kde se skoro netopilo ani netekla teplá voda... A přes to všechno personál oblastní onkologie, kterou vedl zázračný lékař (a také překladatel a výborný člověk) Jurij Alexejevič Jeněnko, jako zázrakem držel své zdravotnické zařízení nad vodou i v době, kdy je zaplavovaly nové a nové vlny nemocných. V těch chmurných letech boje za nezávislost vzrostla nemocnost a úmrtnost na Ukrajině na několikanásobek. Ani na mamku nepřikvačila nemoc náhodou; to její organismus reagoval na mimořádně silný stres. O něco později se rozstonal i její manžel. Ani on neunesl prudký zlom v životním stylu, jenž nastal po roce Oba dva šokovalo, že je jejich vlastní stát dokázal nechat na holičkách v rozbouřeném moři tržních vztahů, kde byl každý ponechán sám sobě a musel se hrabat na vlastní pěst. Otčím Georgij Viktorovič divže nezůstal bez práce, ale ani to, že ho nepropustili z projektového ústavu (kde působil jako vědecký pracovník téměř dvacet pět let), si moc nezadalo s nezaměstnaností. Skoro dva roky už nedostával výplatu, jen občas místo peněz naturálie ; jednou makaróny, podruhé cukr, potřetí konzervy, a vždycky s prošlou lhůtou. Zdraví mu podlomilo i to, že jeho podnik, když ztratil zakázky na svoji původní činnost, přijímal jakoukoli práci, a ředitel ústavu ho sesadil z jeho postu a udělal z něj obyčejného dělníka prý proto, že byl málo flexibilní. Skutečný důvod byl ten, že ho Georgij kritizoval pro nezákonné machinace prováděné za zády pracovníků ústavu. Ředitel mj. pronajímal svoje podřízené - jako otroky anebo tažnou sílu - komerčním firmám. 12\n13 Kdybychom já a Líza tehdy rodičům nepomáhali, jednoduše by nepřežili. Maminka stále opakovala: Co jen to s námi udělali? Jak můžem my dva vyžít z mojí mizerné penze, kterou nám inflace požírá před očima? To jsou ti kravčukové a kučmové slepí nebo co? Takhle mi odplácejí za to, že jsem prožila válku a poválečný hlad, kopala zákopy a potom přes třicet let sloužila svému státu? Za téměř čtyřicet let práce jsem si vysloužila život o hladu! A co já? připojoval se Georgij. Já mám odpracováno přes čtyřicet let, byl jsem vyšší vědecký pracovník, podal jsem desítky námětů, vydal desítky vědeckých publikací - a koukněte se na moje ruce! A ukázal nám dlaně, do kterých se mu zažral uhelný prach, když musel ručně prosívat tuny uhlí v nevytápěné, zpustlé laboratoři, aby mohly dál běžet pokusy, které však tou dobou pohříchu nikoho nezajímaly. Doly neměly peníze nejen na zavádění nových technologií, ale ani na výplaty. Říci, že matka a otčím byli zdrcení, tak jako miliony jejich spoluobčanů, by nevystihlo snad ani ze setiny jejich situaci. Život se pro ně změnil v každodenní noční můru, jíž pronikala stále stejná myšlenka: čím jsme si zasloužili na stará kolena takové utrpení? Přitom s nepochopitelnou vytrvalostí poslouchali rozhlas, jenž na ně chrlil záplavy lží, ať už v takzvaných zprávách anebo v přímých přenosech ze zasedání parlamentu, kde se gangsteři a zloději s poslaneckými mandáty den za dnem cvičili v hanebné slovní ekvilibristice, jak setřepávat vinu za situaci ve státě jeden na druhého. A pak se ti naši dva chudáci ještě dívali na televizi, která je otravovala stejnými sofismaty, stejnými figurami, stejnými takzvanými výstupy. Proč to posloucháte? divil jsem se. Ne - podívej se, Péťo, jenom se podívej! Koukni na toho prezidenta! Jak je pěstěný a vykrmený no, poslechni si, co žvaní. Že prý je Ukrajina mladá rozvíjející se ekonomika kráčející směrem k tržnímu hospodářství a každý Ukrajinec se musí postarat sám o sebe, stát prý nenese žádnou odpovědnost. Chudák máma nemohla odtrhnout oči od obrazovky, kde se předváděl švihácky načinčaný Kravčuk (skutečně, jako by chtěl zdecimované lidi provokovat) a s povýšeným nadhledem odpovídal na otázky poslanců, kteří před kamerami žádali razantní navýšení důchodů, rychlé potlačení inflace a okamžité skoncování s praxí nevyplácení mezd a platů, jako kdyby to nebyli právě oni, kdo přivedl naši zem na pokraj katastrofy. Tyhle tyátry nám vysílali den co den od rána do noci a míchali je bez ladu a skladu s nekonečnou řadou různých koncertů a festivalů, jejichž hlavními protagonisty byli včerejší zasloužilí a národní umělci Sovětského svazu, kteří se ještě zcela nedávno mohli přetrhnout, jak oslavovali svým uměním Sovětský svaz a jeho slavnou komunistickou stranu a tím si vyzpívali a vytancovali ony tituly, ke kterým se dnes ostentativně nehlásí. (Teď zas kvílejí jako o život: Ukraíno, Ukraíno, nezaležna Ukraíno!) Hodokvas v době moru*, milá maminko; jinak se tomu říct nedá. Možná nechápeš, co se tu doopravdy děje. Maminko, to je satanovo dílo! Ďáblova havěť vylezla ze všech koutů a děr. Nastala její doba. Naplňuje se, co předpovídá biblické Zjevení. Nechci užívat silných slov, nechci tě děsit, ale Bible o tomhle jasně mluví. Přichází konec světa. Nechápejme to triviálně; že třeba zítra nebo příští pátek zazvoní zvonec a světu bude konec. Je to dlouhodobý proces, který už dávno probíhá. Pro mě konec už nastal. V očích se jí zaleskly slzy. Pro mě už přišel konec světa. Ale ne, nevztahuj to na sebe. Nesmíš se vzdávat. Musíš se snažit mít optimistickou náladu, pomůžeš tím k dobrému výsledku operace. Na tomhle hodně záleží. Jestli tě zajímá můj názor - myslím, že právě takovéhle pesimistické rozpoložení, deprese a stresy jsou živnou půdou nemocí. Myslíš, že se dá na to, co se děje kolem nás, nereagovat? vmísil se otčím, kterého začínal už zrazovat jeho příslovečný optimismus. Tak aspoň nesledujte ty blbiny v televizi a v rozhlase. Nebo aspoň ne od rána do večera. Přece tam dávají také filmy nebo sport. Jo, filmy. Ale jaké? Samý sex nebo vraždy. A sport tomu říkají sport? Jen si vzpomeň, jak jsme fandili našim fotbalistům a hokejistům na mistrovstvích světa a Evropy nebo na Olympijských hrách. Tam všude naši vyhrávali. A teď je Ukrajina víš kde. A taky v krasobruslení! na chvilku ožila matka a její tvář se rozjasnila. Jak jsme vychutnávali, když bruslili Irina Rodninová a Alexandr Zajcev, Natálie Liničuková a Gennadij Karponosov - Jak ti nádherně bruslili a tančili na ledě! A pořád vyhrávali, dodal pohotově Georgij. Ty jsi byl, Petře, sportovní komentátor, tak si to všechno pamatuješ. Ale dneska není co komentovat. Naši většinou dostávají na frak. Poté se hovor stočil na bolavé téma, na můj odchod z Výboru pro rozhlasové a televizní vysílání, a maminka si znovu posteskla: 13\n14 Řekni mi, proč jsi odtamtud musel odcházet. A proč jste se museli stěhovat až na Krym? Ach, kam to všecko spěje... Bože, co je tohle za život? Ale mami, vždyť Krym není tak špatné místo. A budu tam dělat totéž co tady. A co? Řekni mi, co tam budeš dělat. Co dneska člověk může dělat? Vždyť je všude jen chaos, kam se podíváš. Už jsem tam nějakou práci udělal. S naším šéfredaktorem jsme sloučili rozhlas a noviny pod Aluštskou informační agenturu a právě otvíráme televizní studio. Ale nepovídej. Jakápak agentura, jakápak televize? Už skoro rok to od tebe poslouchám a ještě jste nic neotevřeli. A kolik ti platí? Dostáváš vůbec výplatu? No, o výplatu tak nejde... Aha! Takže nedostáváš. Dostávám. Ne sice výplatu, ale honorář. Tak mám postavený kontrakt. Aha, kontrakt! Dřív člověk věděl, za kolik pracuje, znal přesnou částku, existoval pracovní den a všechno mělo svůj čas a místo. A dneska? Ale my už máme i prostory, kde bude naše studio. Už nám tam udělali i zvukovou izolaci. Sháníme vybavení; mixážní pult, televizní kameru Schválně jsem ji vtahoval do hovoru, abych ji odvedl od chmurných myšlenek a naznačil jí, že její pesimismus je kapičku přehnaný, že všechno není zase tak černé. Ona se ale pořád rozčilovala. Zřejmě ji trýznila myšlenka na operační zákrok, ostatně, stejně jako nás. S Lízou jsme se za ni modlili, já se pokoušel mluvit s ní o Bohu, o víře, přemlouval jsem ji, aby zkusila myslet pozitivně, ale bylo to hrozně těžké, už jenom najít věrohodnou odpověď na její prostou otázku: Proč a zač na mě Pán Bůh seslal takový trest, takovou hroznou nemoc? Tak zaprvé, mami: Bůh na tebe žádný trest neseslal. Nemoci, to jsou naše zkoušky. A zadruhé: ještě nemáme potvrzeno, že jde opravdu o tu nemoc, a kdyby - jsou přece případy úspěšného vyléčení. Ano, případy. Velice vzácné případy. Ne, mami, ptal jsem se na to lékařů. Ty víš, že jich na onkologii znám dost. Vždyť i sám primář Jeněnko je můj přítel. A právě on si myslí, že není třeba házet flintu do žita. Doopravdy to říkal? Mamka v tu chvíli ožila a dokonce se posadila na posteli, kde trávila většinu času od chvíle, kdy se jí přitížilo. U žen tvého věku je většina zákroků úspěšných. To zaprvé. Zadruhé bude zákrok provádět Olga Pavlovna, mistryně svého oboru. Budeš mít nejlepší léky a nejlepší péči to zatřetí. A co je nejdůležitější a moc tě prosím, abys tomu věřila vím od svých věřících bratří a sester, že Pán Bůh slyší naše modlitby, a když se k němu v modlitbách obrací celé náboženské shromáždění, může se stát ten malý zázrak, že člověk, za kterého Jej prosí, se bez následků uzdraví. Ach, chlapče, nevím, nevím. Ráda bych věřila, že to dopadne dobře. Tak věř. Co ti v tom brání? Když chceš věřit, tak věř. Chceš přece žít?! Žít? trpce potřásla hlavou. Cožpak tohle je nějaký život? Nevidíš snad, jak žijeme? Netopí nám, v bytě je zima jako v morně, neteče teplá voda, nemáme peníze, nemáme nic. Nejezdí výtah - nedostanem se z domu. To ještě není důvod umřít. U nás v Aluště se taky netopí, taky tam máme zimu a ještě k tomu nám vypínají elektřinu šestkrát za den na půl druhé až na dvě hodiny. No, a peníze nám taky z nebe nepadají. Líza nemá práci. A taky máme zdravotní potíže. Ale ne takové jako já. Bože, za co mě trestáš? Čí jsem se tolik provinila? Ničím ses neprovinila. Nebo to s tím nemá co společného. Všichni jsme hříšní a za svoje hříchy musíme zaplatit. Ale ne takhle přímočaře, jak vyvozuješ. A jak tedy? Jak tedy zaplatíme? Mlčel jsem. Marně jsem hledal slova, jimiž bych jí to vysvětlil. Tehdy jsem toho věděl ještě příliš málo, abych mohl něco vysvětlovat druhým. Mnohé nebylo jasné ani mně samotnému. Setkání s Alem Parkerem a jeho druhy mi teprve poodhalilo duchovní svět křesťanství. Georgij s povzdechem vstal a odešel do kuchyně. Líza se tam z diskrétnosti vytratila už předtím. Teď tam spolu začali něco kuchtit. Otčím byl přísný ateista, a to, co slyšel ode mě, mu znělo jako čirý blábol. Poslyš, mami: Od chvíle, kdy jsem uvěřil, mám neustále pocit, jako by se mi otevřel jiný, krásný svět. Ačkoli toho ještě spoustu neznám - teprv se ztěžka prokousávám biblickými texty -, rozhodně je to 14\n15 nejvýznamnější událost v mém životě. A co je hlavní, vím, že Bůh je láska. I tebe, mami, Pánbůh miluje. Musíš mu ale důvěřovat. A ty mu důvěřuješ? Samozřejmě. Proč bych ti jinak tohle všechno povídal? Abys mě ukonejšil, rozptýlil. No, děkuju ti, chlapče. Podle tónu, jakým to řekla, bylo znát, že jedno ani druhé se mi moc nezdařilo. A do zákroku zbývalo pár dní, jež pro ni bezpochyby měly být jedny z nejtěžších. Ani pro nás ostatní nebylo lehké si tohle vše uvědomovat a neustále mít před očima. 15\n16 AL PARKER PODRUHÉ MEZI NÁMI Zašli jsme s Lízou do kostela (tedy do Domu politické osvěty, neboť vlastní prostory kostel stále neměl), usedli jsme do zadní řady a poslouchali kázání, zpívali chvalozpěvy, které se nám moc zalíbily, a když jsme povstali ke společné modlitbě, náhle jsem spatřil - a div jsem radostí nevykřikl, ale ovládl jsem se a pošeptal Líze: Mně se zdá, že tamhle vpředu sedí Al Parker. Prosím tě, kde by se tu vzal? Vím, že by sis moc přál, aby byl dneska tady, ale byla by to neuvěřitelná náhoda, kdybychom my i on zároveň přijeli do Luganska. Ale já vidím ještě jednoho Američana: Garyho Hilliarda. A Alova pleš se nedá zaměnit. Je to on... Je to on! Chvála Bohu! Jak jsem toužil se s ním znovu setkat! Zrovna teď ho moc potřebuju. Je to úžasný, báječný dárek od Pána Boha, přešťastný souběh okolností, říkal jsem si. To všechno je dílo Nejvyššího. To On mi poslal dobrou zvěst o spasení po Alu Parkerovi, který se znovu, jako dobrý anděl, objevil na mé cestě. Od našeho seznámení uplynulo více než půl roku a neměl jsem o něm a jeho přátelích žádné zprávy. Nevěděl jsem, kam bych jim mohl z Alušty zavolat, a ani naši luganští známí přesně nevěděli, jaké mají Al a jeho druhové plány. Přesto však jsem se pořád modlil a prosil Boha, ať dá, abychom se s Alem znovu setkali, třebaže rozumem jsem chápal, že je to jen stěží možné. A hle, moje modlitby byly vyslyšeny! Jenom Pán Ježíš mě mohl přimět, abych přijel s Lízou do Luganska právě v těch dnech, kdy se mělo uskutečnit naše druhé setkání, a kdy se i Američanům naskytla příležitost navštívit Ukrajinu. Přitom to pro ně nebylo vůbec snadné; jen získat víza stálo pěknou námahu. Není potřeba dodávat, že ukrajinské úřady nebyly návštěvami misionářů obzvlášť nadšené Mše skončila, ale lidé se nerozcházeli. Debatovali v kroužku, mnozí si chtěli pohovořit s Gary Hilliardem a jeho dobrovolnými pomocníky z americké misie, které znali z jejich předchozích návštěv. Tlačili se i kolem Ala. Šli jsme s Lízou blíž a diskrétně jsme čekali, až se Al osvobodí. Líza mě nabádala, ať ho neobtěžuji: Vidíš, že nejsi jediný, s kým se tu seznámil... Vtom však mě Al uviděl a okamžitě mě poznal. Hi, Peter! Podíval jsem se na Lízu: tak co? Hi, Al. How are you doing? I m fine. And what about you? I m OK. Objali jsme se. Představil jsem mu Lízu a on nám představil svou manželku Carolyn, sympatickou subtilní paní. Vůbec nevypadala jako Jižanka, měla obdivuhodně bílou pleť, jako by na ni nesálalo žhavé texaské slunce. Zato jejího muže přímo pozlatila bronz, která nevybledla ani teď, na konci zimy. Konečně, jaký div, když coby majitel malé stavební firmy den co den trávil dlouhé hodiny venku na sluníčku. Vyprávěl jsem o tobě Carolyně. A já zas svojí Líze o tobě. Kde se tu vlastně bereš? Neříkal jsi, že se stěhuješ na Krym? Zůstal jsi nakonec tady a chodíš sem do kostela? Ne. Opravdu jsme se odstěhovali na Krym. A do Luganska jsme přijeli proto, že nám tu stůně maminka. To je mi líto. Doufám, že to není nic vážného. Obávám se, že je. Maminku čeká chirurgický zákrok... Příteli, nemůžu tomu uvěřit, že tě zas vidím, a že tys na mě nezapomněl! To víš, že nezapomněl. Já a Carolyn jsme ti zjistili, že v Aluště je modlitebna baptistické církve. Děkuji. To je bezvadné. Po očku jsem pohlédl na Lízu a setkal jsem se s jejím tázavým pohledem. Ta slova baptistická církev slyšela poprvé... Také jsem pořádně nevěděl oč se jedná, když jsem je prvně slyšel od Ala. Když jsem byl malý kluk, strašili nás doma tetou Klávou, o níž se šuškalo, že je baptistka. My 16\n17 děti jsme tenkrát dost dobře nevěděly, jaký je rozdíl mezi baptistkou a prostitutkou, jedno i druhé bylo za časů mého totalitního dětství něco fuj. Naráz jsem bezvýhradně, z celého srdce přijal za svoje všechno to, co jsem viděl a slyšel na evangelizacích* amerických misionářů. Jen jsem se na chviličku v duchu zastavil, abych si ujasnil svůj vztah k nim a fakt, že odteďka budu patřit k jejich baptistické konfesi. Tak takovíhle jsou ti baptisté! mihlo se mi hlavou. Optimističtí, upřímní, vyznávají Ježíše Krista jako Spasitele, vroucně si přejí šířit Slovo Boží ke spáse bližních a řídí se jedním z nejdůležitějších Učitelových přikázání: Jděte ke všem národům a získávejte mi učedníky*. Nejsou to žádní poustevníci, nejsou to sektáři, kteří se schovávají před lidmi a provozují ve svých modlitebnách nějaké podezřelé rituály. Jsou to skuteční následovatelé čistého Kristova učení, kteří právě teď oslavují Hospodina: Kdo je onen vzácný přítel, co nás k žití probudil? - Dárce štěstí, utěšitel, je nám zřídlem věčných sil. Radost, radost bez přestání, vždy se budem radovat! Zásvit štěstí Bohem daný nepřestane v duši plát. Nebylo možné se k nim nepřidat a nevzdat spolu s nimi chválu Nejvyššímu. Řekl jsem k tomu Líze pár slov: Ty jsi teď také zpívala. Necítila jsi, že v té chvíli byl mezi námi Ježíš, že byl i s tebou? A to vše díky jim, ukázal jsem na Parkerovy. A Al nás nečekaně vybídl: Nezajdete k nám? Rádi. Kde vlastně bydlíte? V budově naší misie. Bylo legrační ho sledovat, jak se vměstnává do žiguli a jak při jízdě zapomíná řadit (doma měl buick s automatickou převodovkou). Ve městě se však už vyznal a rychle nás dovezl k soukromému domu, který si misionáři pronajali, podobně jako žigulíka. V domě bylo příjemné teplo, všech pět místností bylo pohodlně zařízeno, tak trochu made in USA - spousta věcí od šatů a bot až po spací pytle a počítače. Andrea Kerm, představila se dívka, která se zvedla od laptopu. Bill Wilkerson, pravil starší pán v brýlích. A tohle je moje žena Melba. Joe Reagan, pravil mladík, taktéž s brýlemi, a mně se vybavilo, jak v létě předzpěvoval na evangelizacích žalmy a chvalozpěvy svým krásným tenorem. Dalton Jones, představil se nám laskavý usměvavý vrstevník Ala Parkera. Al doplnil, že je jeho soused z Hendersonu a nejlepší kamarád. Posaďte se. Dáte si kávu nebo čaj? ptala se Carolyn, a Andrea už před nás stavěla talířky a šálky. Líza se styděla, kdežto já se cítil naprosto uvolněně, jako bych celý život nedělal nic jiného než chodil k cizincům na návštěvy. S těmihle Američany mně bylo vždycky dobře; už od prvního dne, kdy jsem je poznal tehdy v červnu devadesátého čtvrtého roku, i teď, v únoru To je ta, co máš ode mě? zeptal se Al a ukázal na černě vázanou Bibli v mých rukou. Ano. Přivezl jsem si ji s sebou z Alušty. Čteš si v ní? Al přímo zářil. To víš, že ano. Vždyť jsi mi tady napsal: Čti Bibli každý den, odpověděl jsem a otevřel jsem Svatou knihu. Parker mi ji vzal z rukou, s uspokojením přečetl ta slova a ještě: You have made my day a ukázal to Daltonovi, jenž seděl mezi námi. To jsi mu napsal? zeptal se ho Dalton. Ano, to jsem mu napsal, potvrdil Al. Dalton zareagoval neobvykle: obrátil se ke mně a stiskl mi ruku. Co viděl na těch slovech tak významného, že se odhodlal k takovému gestu? Doslovně přeložena ta věta znamená: Ty jsi udělal můj den. Loni v létě jsem si to vysvětlil následovně: Al měl radost, že měl úspěšný den, když se mu podařilo zachránit další duši bloudící ve tmě neznabožství. Teď se však ukázalo, že jsem to nepochopil tak docela. Carolyn, která se učila rusky, se mi to pokusila vysvětlit: You have made my day znamená u nás ještě víc. Jako že jsi toho dne dal Alovi veliký dárek, žes mu udělal velkou radost. Že to byl pro něj památný, nezapomenutelný den, dá se říci, že svátek. 17\n18 Tak to jsem hrozně rád. A myslím, že to spíš Al mně have made my day. Všichni se rozesmáli a Carolyn se náhle plácla do čela: Stydne nám káva; honem se pomodleme! Na to jsem pronesl přání: Sláva Tobě, drahý Ježíši; děkujeme Ti za pokrm, který máme na stole, za bratry a sestry z Ameriky, za nečekané a tolik příjemné setkání. Amen. Amen, ozvaly se v odpověď hlasy přítomných. Vezměte si keksy a cukroví naše americké, nabízela nám Andrea. Petře, obrátil se ke mně Al, chtěl bych ti jenom připomenout, že když se modlíš u stolu, není od věci dodat, aby náš Pán dal chléb vezdejší i ostatním; našim příbuzným a všem chudým a nemohoucím, bratřím a sestrám v Kristu. Takhle to u nás děláme. Ano, jasně. To se rozumí. Děkuji, žes mi to připomněl. Musím se ještě hodně učit. Jen mě, prosím tě, uč. Tak strašně mi to chybí. Jaká škoda, že se budeme vídat zase jen po několik málo dní Jé, abych nezapomněla! zvolala Carolyn. Alfred už se vám možná zmínil, že u vás v Aluště máte baptistický kostel. Takže budete mít kam chodit. Ukážeme vám fotografie. Naši bratři tam byli, když se rozhodovalo, kde se má postavit. (Neušlo mi, že se Al při jejích předchozích slovech ušklíbl.) Al nemá rád, když se mu řekne plným jménem; a zvlášť, když mu tak řeknu já, vysvětlila nám Carolyn a začala si manžela dobírat. Ten se naoko durdil, ale příliš se mu to nedařilo... Byl to obdivuhodný pár. Skoro čtyřicet let spolu, a pořád měli jeden druhého jak oko v hlavě. Ale tady zhola nic není; jen prázdné prostranství, divil jsem se, když mi ukázali obrázky. Vždyť jsem říkala, že se teprv rozhodovalo, kde bude kostel stát. Ale já myslím, že to najdete. Podle fotek poznáte místo nebo se doptáte. Žádnou adresu to myslím nemělo. Prázdné prostranství, jak říkáš. Určitě. Až se vrátíme do Alušty, tak to určitě najdeme. Líza do mě potají šťouchla, že už zdržujeme moc dlouho. Začali jsme se zvedat k odchodu. Ještě se společně pomodleme, řekl Al. Všichni, kdo seděli za stolem, se vzali za ruce. Drahý náš Otče na Nebesích, děkujeme Ti za to, žes nám dnes večer poslal našeho nového bratra a sestru, kteří přijeli také z daleka a ve stejnou chvíli jako my. Myslím, že to není obyčejná souhra náhod, že to je Tvoje vůle. Jsou ještě mladí a nezkušení ve svém duchovním hledání a my jim rádi pomůžeme. V jejich rodině je nemocný člověk maminka, kterou čeká operace. Obracíme se k Tobě, Spasiteli, s prosbou, ať od ní nemoc odstoupí, dej, ať se skalpel, kterým ji bude chirurg operovat, promění ve Tvůj nástroj, aby se operace podařila. Amen. Amen, řekl jsem s ostatními a vstal jsem od stolu, u něhož vládla v té chvíli slavnostní, dojímavá atmosféra. Stiskl jsem Alovi ruku a poděkoval mu za jeho slova. Když jsme se rozloučili s jeho společníky, řekl nám Al: Odvezu vás domů. Ale ne! protestovali jsme. Bylo znát, že on i jeho druhové jsou značně unavení. Za poslední tři dny toho měli opravdu hodně za sebou. Nespočetná setkání, rozhovory, účast na bohoslužbách, zařizování bydliště v pro ně nezvyklých podmínkách, jiné podnebí (texaských únorových pět nad nulou versus luganských minus patnáct), dálkový let Dallas Frankfurt Kyjev, pak cesta vlakem z Kyjeva do Luganska a k tomu časový posun 7 hodin to vše je muselo notně vyčerpat... Proč vůbec zdolávají takové těžkosti? Mají to všechno zapotřebí? Příteli, já jsem opravdu dojatý, že sis vzpomněl na mou maminku, řekl jsem Alovi. Opravdu jsem to nečekal. Ještě jednou ti děkuju. Nemáš zač. Pro nás je tohle samozřejmé. Bereme ji jako svou sestru. Pán Bůh ji miluje jako každého z nás. A Carolyn dodala: Vyřiď jí, že se za ni budeme modlit. Celá naše obec. Právě proto jsme přijeli na Ukrajinu, abychom pomáhali lidem. Tak nám to pravil Hospodin. Nebyla to jen prázdná slova. Parkerovi a jejich přátelé misionáři nejenže přinášeli víru a zakládali nové křesťanské obce, ale přiváželi i tuny humanitární pomoci, potravin, léků, šatstva, obuvi. Al a Carolyn zachraňovali nejen duchovně zbloudilé. Zachraňovali také (a to doslova) i více než sto sirotků v jednom dětském domově v Luganské oblasti, který byl vydán napospas osudu. Vykašlali se na něj všichni: městské i oblastní úřady, kyjevští hodnostáři, poslanci-dobrodinci, krajani, rodná matička Ukrajina. Kdežto lidé jako Al a Carolyn neopomíjeli chudáky, kteří potřebovali pomoc. Byli to praví protestanti baptisté, skuteční křesťané. 18\n19 PŘES OCEÁN S LÁSKOU A JMÉNEM JEŽÍŠE KRISTA Druhý den jsem se nemohl dočkat, až o tom povím matce. Povzbuzen vírou i přítomností Parkerových a jejich přesvědčením o účinnosti modlitby jsem toužil přenést to vše i na ni. Poslouchala mě, váhavě se mnou souhlasila, ale pak, jako kdyby se náhle vzpamatovala, znovu upadla do své nevíry a předsudků a říkala mi: Prosím tě, co mi tu vykládáš o nějakých Američanech a jejich modlitbách, co to se mnou má co dělat? To myslíš vážně? Když už by se měl někdo za mě modlit, pak tedy naši, pravoslavní. A kde tedy jsou ti naši pravoslavní? Však víme, jak to u nich chodí. Postůj, pomodli se, zaplať a běž si po svých! Nikdo tam nikoho nepotřebuje. Ale v téhle, jak já říkám, naší církvi je všechno jinak. Každý z každého má radost. Parkerovi k nám letěli přes 11 tisíc kilometrů, přitom mají spousty vlastních problémů, jsou to už starší lidé a také mají svoje bolístky, velkou rodinu, dospělou invalidní dceru - a jedou, letí a vlečou s sebou kufry Biblí, aby zprostředkovali lidem Boží Slovo, na které nešťastníci čekali tolik let, kdy je nikdo nezavolal a neřekl jim: přijďte si poslechnout... To bys koukala, kolik lidí k nim chodilo na evangelizace a pořád chodí, jak je to táhne k Pánu Bohu a k víře! A tobě mí přátelé podávají ruku, chtějí ti pomoct a ty je odmítáš! Já je neodmítám, povzdechla matka, ale je to všechno takové divné. Kde se tu najednou vzali? Bůh je poslal. Ale jdi, nevykládej mi baje. Říkám ti pravdu. Ptal jsem se jich a oni mi pověděli, jak to bylo. Al se modlil a kladl závažnou otázku, jaký úkol mu svěří Hospodin, jakožto svému pomocníku. A uslyšel odpověď, že jeho pomoci je třeba na Ukrajině, kde velká většina obyvatel jsou nevěřící. Dovedeš si to, mami, představit, co pro Američana znamená letět tisíce kilometrů někam do horoucích pekel, na Ukrajinu, o které nikdo neví, co se tam po rozpadu SSSR odehrává? I sám Sovětský svaz byl pro ně terra incognita, a teď tyhle kdovíjak vzniklé a neznámo kam směřující republiky, kde není žádný řád a pořádek, kde lidé mrznou potmě ve svých domech a bytech, kde nemají ani pořádnou měnu, kde ceny vyskakují na několikanásobek během jediného týdne a kde se všecko absolutně liší od způsobu života, na jaký jsou zvyklí lidé na Západě; a kde se vraždí nepohodlní novináři, kde člověk zničehonic jednoduše zmizí? A což teprv ty naše mrazy? A jazyková bariéra? Tohle všechno se dozvěděli, když se chystali na cestu, a přesto neváhali splnit Boží vůli. Já bych nejela, vyslovila se máma. No vidíš. Já taky nevím, jestli bych jel. A oni jeli! A lopotí se tu ve jménu Hospodina. Ti museli mít odvahu! Vidíš, jak jsi to vystihla? Museli k tomu najít odvahu. A kromě odvahy měli i vědomí, že Pán Bůh ustavičně bdí nad svými dětmi, pečuje o ně a chrání je. Mimochodem, víš, co mě překvapilo? Že během jejich misie nikde nedošlo k žádnému incidentu; na stadionu, na ulici, ani nikde jinde. Mám z toho upřímnou radost a chápu to jako projev Boží vůle Tak jsem k ní mluvil a přitom sám ani dobře nevěděl, odkud se ve mně berou slova. Pán Bůh provází jejich misi, zakončil jsem. A víš, čemu já se divím? Že s nimi přijely i ženy. Ano, maminko, to máš pravdu. Musely mít ještě větší odvahu než chlapi. Umíš si představit, jak bylo Carolyně, když jí Al řekl, co se mu v noci zdálo? Právě ve snu totiž dostal odpověď na svou otázku Jak jí muselo být, když slyšela, že by měli jet na Ukrajinu? To si vážně jde těžko představit No, dejme tomu, že je to všechno tak, jak říkáš. Co ale chceš ode mě? Proč mi to všechno vyprávíš? abys uvěřila, že můžeš být zase zdravá. Abys v to věřila, jako v to věřím já a jako v to věří moji bratři a sestry v Kristu, kteří se za tebe modlí, i když tě ani neznají. A já po tobě chci, abys i ty pomohla sama sobě. Vírou. 19\n20 No budiž. Co mi zbývá jiného. A modlitbou, dodal jsem po krátkém zaváhání. Tak to ti neslibuju. Žádnou modlitbu neumím. Na to nepotřebuješ žádnou umět. Popros Boha, aby se nad tebou smiloval a uzdravil tě. Ovšem, znovu ti říkám, že v to musíš věřit. A důvěřuj i modlitbám mých bratří a sester. Je to moc důležité. Tak je Pán Bůh snáz vyslyší. No dobrá... Sláva! To ti to trvalo! zvolal jsem radostně a zvedl jsem se k odchodu. Byl bych měl ještě zkusit mamku přemluvit, abychom se spolu pomodlili, ale bál jsem se, že by to byl při jejím dokonalém neznabožství až příliš velký skok. Dobrat se v tak krátkém čase nové kvality vědomí, na to teď zřejmě neměla dost duchovních sil. Tak já jdu, mami. Počkej, zarazila mě. Víš, tak si říkám... V každém případě těm lidem poděkuj. Rád jsem její prosbu splnil a Al a Carolyn se také radovali. Jenže vlivem těch debat s matkou, jejích pochyb a hluboké nedůvěry, jako bych i já ztratil část svých duchovních sil. A tak jsem Parkerovi položil otázku, která se mi v té chvíli zdála logická: Proč mou matku potkalo takové neštěstí? A zrovna v okamžiku, kdy na mne se štěstí doslova sesypalo, kdy jsem nalezl svou víru. Vždyť je to nespravedlivé, není to fér! Nezlob se na mě, příteli, to by Pán Bůh nemohl pro mě udělat - za to, že jsem mu svěřil svůj osud -, že by dal, aby se moje matka uzdravila? Třeba by v Něho taky uvěřila, až by viděla, že mě vyslyšel. Nebylo by snad lepší, kdyby poznali Boha naráz dva noví věřící místo jednoho? A zatím podstupujeme takové zkoušky matka i já... Můj laskavý učitel mi položil ruku na rameno a řekl s úsměvem: Přemýšlej, jestli sis právě sám neodpověděl. Co máš na mysli? Ty zkoušky? vyslovil jsem ne zvlášť nadšeně svůj dohad. Úsměv, kterým mi chtěl můj bratr osladit hořkou pilulku (jak jsem to tehdy chápal), přešel ve vážný výraz. Ano, přikývl. Bez zkoušek není víry. Pán Bůh nás musí neustále zkoušet a tím nám připomínat, že bez Něho nic nedosáhneme. Bohužel, celá lidská historie mluví o lidském nevděku, počínajíc už Adamem a Evou, kterým Pán Bůh dal Ráj a dovolil jim užívat všeho, co se v něm nacházelo. Oni však porušili jediný zákaz, který jim uložil a podlehli pokušení které jim našeptal had pokušitel. A byli potrestáni. Tohle znám. Jen mi, prosím tě, řekni: to se nešlo bez toho obejít? Nenechat tam růst ten strom poznání, nebylo by žádného pokušení. Bůh stvořil svět v celé jeho rozmanitosti. Dřív nebo později se lidé museli střetnout s pokušeními a svody; i s nemocemi. Al se odmlčel a až po chvilce dořekl: Ano, i s nemocemi a se smrtí. Protože zhřešili. Neobstáli ve zkoušce... dodal jsem zamyšleně. I tak se to dá říci. A podle toho také náš svět vypadá. Pán Bůh nás tedy zoceluje tím, že nám ukládá zkoušky? Ano. Tos řekl zajímavě. Drsné, že? Ano, drsné. Až tak, že Bible praví: Jestliže tě svádí tvé oko, vyrvi je a odhoď pryč...* Slyšel jsem, ale ještě jsem to nečetl. Přečti si to. Studuj Svaté Písmo. Choď do kostela, poslouchej kázání, choď mezi bratry a sestry, kteří ti pomohou, napovědí. A zítra přijď na mši. To víš, že přijdu. Už ale ne do Domu politické osvěty. Tam už se nebudeme scházet. Požádali nás, abychom to tam vyklidili. Proč??? A-há! Hanobíte jim jejich svatostánek. Vlastně se divím, že vás nevyhnali už dřív. Komunismus a vědecký ateismus a najednou novokřtěnci, baptisté. Oni se komunisti nepustili moci; počínaje samotným prezidentem Kravčukem, a našimi místními vládci konče. Bůh je bude soudit. Jé, takhle to říkáme i my! Takže zkoušku už máme tady, nahlas jsem zapřemýšlel o sobě a o matčině churavění. 20


Forejt: Ukončili jsme spolupráci s Noffletem - Strakonický deník\nForejt: Ukončili jsme spolupráci s Noffletem\nJindřichův Hradec - Nejlepší střelec týmu skončil u Vajgaru ze zdravotních důvodů. Lions jsou v psychické nepohodě, pomoci by jim měl Jakub Kaša z Děčína\nSTŘELEC. Joshi Noffletovi již trenér Karel Forejt pokyny udělovat nebude. Lídr týmu v Jindřichově Hradci skončil. Foto: Jan Škrle\nBasketbalistům Jindřichova Hradce se nedaří.\nV lize prohráli pět zápasů v řadě a vytoužený postup do play off je momentálně na hony vzdálený. Lvi jsou stále předposlední a na osmé místo začínají povážlivě ztrácet.\nNaopak se Jihočeši musí mít na pozoru před dotírajícím posledním Brnem.\nO příčině současných neúspěchů jsme hovořili s hlavním trenérem jindřichohradeckých basketbalistů Karlem Forejtem.\nCo je hlavní příčinou současných neúspěchů?\nPostrádáme lídra týmu. Momentálně jsme se rozloučili s naším nejlepším střelcem Noffletem, který v poslední době nehrál pravidelně. Přitom právě on, pokud byl zdravý, plnil roli vůdce. Nemáme potřebnou kvalitu a navíc jsme se ocitli v určité psychické nepohodě.\nCo bylo důvodem Noffletových absencí?\nMěl zraněné koleno a měsíc odpočíval. Pak se pokoušel zapojit, ale jeho problémy se nelepšily, a tak jsme se dohodli na ukončení spolupráce.\nSituaci jste se snažili řešit již začátkem roku, kdy jste do týmu přivedli Devareauxe Manleyho. Do posledního utkání s Ostravou však již nenastoupil. Co bylo důvodem jeho absence?\nTaky u nás skončil. V jeho případě to bylo z výkonnostních důvodů.\nProti Ostravě si poprvé v jindřichohradeckém dresu zahrál Jakub Kaša z Děčína. Jak jste byl spokojen s jeho výkonem?\nJakub Kaša předvedl velmi kvalitní výkon. Po jednom zápasu lze těžko dělat závěry, ale věřím, že právě on bude posilou.\nJaká ho čeká v Jindřichově Hradci perspektiva?\nJe u nás na přestup do konce sezony. Měl by rozšířit rotaci našich pivotmanů a trochu ulevit nejvytíženějším Zuzákovi a Vošlajerovi. Právě tito dva hráli skoro pořád a proti soupeřům, kteří mohli točit až čtyři pivotmany, jsme to pak měli těžké.\nKlub hodně spoléhá na zahraniční hráče. Z těch, kteří přišli před začátkem této sezony, zůstal už jen Stephon Lamar. Naplňuje vaše očekávání?\nLamar je na nejdůležitější pozici rozehrávače a měl by především připravovat střelecké pozice spoluhráčům. Třeba v utkání proti Ostravě hrál hodně individualisticky. Teprve, když to ostatním hráčům nejde, měl by rozehrávač vzít zodpovědnost na sebe. U Lamara se těžko hledá hranice, když to vzít na sebe a kdy nechat hrát ostatní hráče.\nPodobné problémy jste řešili také s Američany, kteří u Vajgaru působili v minulé sezoně?\nAno, ale ti se brzy přizpůsobili potřebám týmu. Byli pak schopni zvládat vůdčí roli a zároveň odvádět dobrou práci pro tým.\nCo by mužstvu pomohlo, aby se dostalo ze současné krize?\nNaším problémem je, že zatímco ostatní týmy posílily, my děláme v rámci našich finančních možností pouze výměny hráčů. Pokud chceme přivést do týmu posilu, někdo jiný musí odejít. Chci věřit, že se v našem případě nejedná o krizi. Pomohla by nám jediná výhra, která by nás zase nastartovala.\nChystáte ještě nějaké další změny v kádru?\nZa Noffleta by měla dorazit z Ameriky náhrada a uvidíme, jestli nový hráč přinese do týmu potřebnou změnu a pomůže nám.\nDo konce základní části odehrajete ještě hodně zápasů. Jak vidíte vaše šance na postup do osmičky zaručující účast v play off?\nPokud bude šance se do play off dostat, určitě o to zabojujeme. Momentálně je však mnohem reálnější boj o záchranu a nejdůležitější pro nás bude soutěž udržet. Vnímáme i situaci na konci tabulky, dotahuje se na nás poslední Brno.


Ahoj, posílám ti odkaz na tuto stránku www.kudykam.com/tipy-na-vylet.php?od=70\nLobkovický palác - Pražský hrad\nV těchto místech byly obytné budovy již ve 13. století. Později zde...\nJe to nejstarší dochovaný bastion postavený v letech 1659-1676. Na místě...\nLochkov se poprvé zmiňuje v roce 1399, jako zemanský dvůr. V roce 1782...\nHrad najdeme v centru města Loket na skalnatém vrchu, nad řekou Ohří. Na...\nLoket – město\nPrvní písemná zpráva o městě pochází z roku 1234. Najdeme ho v...\nCelé dno Malé Ameriky(vápencový lom) je zatopené.Lom vznikl těžbou...\nLom vznikl těžbou vápencového kamene na konci 19. století.Při návštěvě...\nNázev AMERIKA je odvozen od způsobu dřívější těžby vápence. Lom Velká...\nHrad založil v letech 1367 – 1377 Heřman z Litic. V roce 1433 byl hrad dobyt...\nPražská Loreta je architektonická památka, ale také barokní poutní...\nLoreta byla postavena v letech 1702-1708, na místě dřevěného kostelíka sv....\nKaple byla postavená v letech 1664 – 1689 chebskými jezuity. V roce 1952...\nVěžová tvrz pochází z první poloviny 15. století. V první třetině 16....\nLoštická synagoga je klasicistní synagoga z přelomu 18. a 19. století. Za...


Bohdíkov, Olomoucký kraj, ჩეხეთი\nშალე მთლიანად. მასპინძელია Zuzana.\nChaloupka v údolí mezi loukami, na kraji obce (končí zde cesta), na prosluněném místě v částečně oplocené zahrádce. V druhé zahradě protéká Dražský potok, v němž je možné se v horkém létě příjemně osvěžit. Místo zaručuje pobyt na čerstvém vzduchu, oblast je hojně vyhledávána turisty všech věkových kategorií. V zahradě s vzrostlými stromy je krytá pergola s posezením, ohništěm, možností grilu a houpacímí sítěmi. Místo nabízí bohaté vyžití všem, co mají rádi pobyt v klidu a krásné přírodě.\nLožnice, nacházející se v prvním patře je dostupná přes schodiště, které lze uzavřít. Vhodné pro rodiny s dětmi. V případě potřeby dětské postýlky, lze po předchozí domluvě zajistit, včetně autosedačky pro všechny věkové kategorie. Součástí vybavení jsou i nafukovací dětské bazénky, houpací sítě a křesla. Rekreační objekt je vhodný pro všechny věkové kategorie, kteří chtějí strávit svůj odpočinek lenošením, sportem, turistikou či poznáváním tohoto kraje.\n4,95 ·60 მიმოხილვა\nBohdíkov nabízí částečný únik od shonu a civilizace. Klid, příroda, vzduch a pohled na hory nabízí relaxaci těm, co mají rádi pobyt v přírodě. Do města Hanušovice je to 5 km a do okresního města Šumperka 10 km. Nedaleke lázně Karlova Studánka si oblíbil i prezident Václav Havel. Je to také místo, kde se natáčela rodinná komedie S tebou mě bavi svět. Mezi jiné turistické místo patří nově vybudovány resort Dolní Morava. Přestože je Bohdikov vzdálen od větších měst, návštěva tohoto malebného regionu stojí za poznání.\nRespektujeme soukromí našich hostů, k dispozici jsme Vám 24/7 na telefonu. V případě potřeby jsme osobně k dispozici v 10 km vzdáleném Šumperku a za Vámi kdykoli během krátké chvíle rádi dorazíme.


mysak neposeda - Zakladni skola Zlin, Mostni\nV rámci ekologické výchovy navštívil děti z prvního stupně velmi zvláštní myšák – Neposeda : - ) Zpočátku neměl ani tušení jak důležité je třídit odpady, které každá domácnost či firma vyprodukuje. Je toho úplná hora. A nakonec i hora skládky, která hyzdí a zabírá čistou přírodu. Postupně se ale myšák a děti spolu s ním naučili, co patří do kterého kontejneru a jak se vytříděný odpad dále zpracovává. Děti zkoušely různé praktické úkoly, hrály hry, povídaly na dané téma a pozorně poslouchaly zajímavé vyprávění lektorek z Domu dětí a mládeže ASTRA. Velmi je zaujal i pracovní list na třídění odpadů, kde si vše zopakovaly. Dvouhodinový program se nám líbil a naučili jsme se nové věci, které využijeme při ochraně přírody. Důsledně také třídíme odpad ve škole.\nNěkteré z dětí mluvily o tom, že musí zapůsobit doma na rodiče, aby odpad začali třídit a brali ochranu přírody vážně a s ohledem na budoucí generace. Chválím i slovy obou lektorek děti za vzorné chování a vědomosti, které již na dané téma znají.\nMgr. Jindřiška Hradilová


Problém s mobilní aplikací? - Duolingo\nProblém s mobilní aplikací?\nDobrý den, v pátek 30.3. jsem cca ve 22 h dokončila denní lekci a zároveň dokončila lekci " vlastnosti". Na mobilu mi přibyly 2 lingoty a 125 denní řada. Když jsem se přihlásila znovu po půlnoci ( cca v 0:15 h) , připsané nebyly žádné lingoty, žádná dokončená denní řada a ještě mám místo 125 denní řady 0. ?? Dokončila jsem tedy znovu dnešní denní řadu a teď na to koukám, že mi opět nebyla započítána dnešní lekce ( opět denní řada 0 ). Je nějaký problém s mobilní aplikací???\nObcas dochazi k spatne synchronizaci aplikace se servery Duolinga. Stava se to pri spatnem signalu mobilniho zarizeni. Aplikace dovede po urcitou dobu fungovat offline a kdyz se pripoji k internetu synchronizuje data. Aplikaci jste zrejme ukoncil drive nez doslo k synchronizaci. Doporucuji pracovat z weboveho rozhrani at uz na PC, nebo na mobilnim zarizeni. Pokud nechcete ztratit denni radu, doporucuji zakoupit za 10 lingotu Zmrazeni rady.\nAno také jsem měl tento problém. Aplikaci jsem proto radši přestal používat a studuji pres webovky. Jen si dovolím malý návrh pro vývojáře: myslím že by zmateného uživatele aplikace uklidnilo, kdyby měl možnost vidět někde v okně aplikace čas poslední synchronizace. A velmi praktická by byla i možnost spustit synchronizaci tzv. manuálně.\nJo přesně. Dnes jsem ztratil přes 200 xp...


Kapličtí oslavili 35. výročí - Českokrumlovský deník\nKapličtí oslavili 35. výročí\nKAPLICE - Pětatřicáté výročí založení profesionální hasičské jednotky na Požární stanici v Kaplici slavili v pátek hasiči.\nNa odpoledním slavnostním aktivu za účasti krajského ředitele Hasičského záchranného sboru Jihočeského kraje Lubomíra Bureše a starosty města Ferdinanda Jiskry zhodnotili hasiči činnost a význam jednotky. Rovněž předali ocenění dlouholetým pracovníkům sboru.\nPožární stanice v Kaplici patří k nejvytíženějším pobočným stanicím v kraji. „Vyjíždíme k více než 250 zásahům ročně. Pochopitelně k požárům, ale hlavně k dopravním nehodám,“ řekl velitel kaplické stanice Jaromír Maurer.\nCelý článek hledejte v dnešním (pondělí 24. září) vydání Českokrumlovského deníku.


Herci a herečky před soudem  - 275,-Kč : Knihkupectví Čtyři směry\nKnihkupectví -> Beletrie -> Klasika -> Herci a herečky před soudem\nAutor Radek Žitný v publikaci trefně nazvané Herci a herečky před soudem předkládá čtenáři autentické archivní dokumenty policejních a soudních spisů desítek herců a hereček. Z těchto spisů je patrné, že jak se v Čechách střídaly režimy, měnila se i provinění a formy trestání. Avšak nezřídka šlo i o vyřizování osobních účtů, pomluv na základě nepodložených údajů. Osudy těchto lidí jsou z dnešního hlediska nepochopitelné, smutné a často tragické. Rozhodně stojí za to si tuto knihu přečíst.\nKniha Herci a herečky před soudem byla přidána do nabídky dne 16.03.2017.


Ředitelka UNICEF: Ve světě přežije o třetinu více děti než před 10 lety - Deník.cz\nŘeditelka UNICEF: Ve světě přežije o třetinu více děti než před 10 lety\nPraha – Česká republika stále nedůrazně postihuje dětskou pornografii, včetně jejího natáčení, upozorňuje šéfka české pobočky UNICEF Pavla Gomba.\nVýkonná ředitelka české pobočky UNICEF Pavla Gomba | Foto: Deník/Šimánek Vít\nPřed časem jste zaujali v televizi velmi působivou kampaní, která ukazovala, kolik dětí zemře ve světě během několikavteřinového šotu. Ta čísla jsou asi stále hrozivá…\nAno i ne. Pozitivní je, že ta čísla klesají, takže je objektivně vidět, že programy na pomoc dětem fungují, a když se do nich investuje, nejsou to ztracené peníze. Když jsem před deseti lety v UNICEF začínala, každý rok zemřelo zbytečně kolem čtrnácti milionů dětí ve věku do pěti let. Loni poprvé to bylo méně než deset milionů. Tedy méně než Česká republika. Pořád je to samozřejmě neakceptovatelné číslo, ale každopádně pokrok tu je.\nČlověka samozřejmě napadne, kolik dalších dětí zemřelo jen za tu chvíli, než jsme se usadili a objednali si v této restauraci, kde jsme se sešli kvůli rozhovoru. Může se člověk naučit nepřepočítávat všechny časové úseky na tato hrozivá čísla?\nNěkdy mám pocit, že žiju trochu schizofrenickým životem. Protože člověk tady musí žít obyčejný život. Na druhou stranu znám konkrétní příběhy a tváře, které za nimi jsou, takže to pro mě není jen suchá statistika. Takže člověk přepočítává nejenom čas, ale i věci, které si pořizuje, a které se mu líbí, na to, kolik by za to mohlo být vakcín, a podobně. Ale naučila jsem se na toto dilema dívat tak, že když si člověk zlomí nohu a jde k doktorovi, tak nečeká, že má také zlomenou nohu. Očekává, že lékař má dostatečnou kvalifikaci a vybavení na to, aby mu mohl pomoct.\nKampaň, o níž jsme hovořili, byla razantní a viditelná. Projevila se tím, že přinesla UNICEF více příspěvků než předchozí kampaně?\nVelmi záleží na tom, jak se se lidé osloví a kdy. Zkoušeli jsme různé koncepty, jak oslovit veřejnost, od šokujícího až po využití známých osobností. Celebrity určitě fungují úplně nejlépe. Samozřejmě sdělení kampaně musí být hodně silné. Loni nám pomohlo několik málo příznivých dopadů ekonomické krize. Dostali jsme velký prostor v médiích, jen díky tomu, že některé komerční subjekty omezily reklamu. Díky této kampani jsme získali něco kolem dvou tisíc nových, pravidelných dárců, kteří každý měsíc přispívají na tyto programy.\nUNICEF tu působí od roku 1991. Když jste do něj v roce 2000 přišla, bylo ještě v Česku třeba představovat tuto organizaci, a její cíle, nebo už její jméno bylo natolik známé, že to nebylo nutné?\nNemusíme to srovnávat se situací před deseti lety. Každý měsíc, při každé humanitární krizi ve světě musíme lidi znovu a znovu přesvědčovat, že stojí za to UNICEF podpořit, znovu a znovu získávat důvěru veřejnosti. Před deseti lety byl UNICEF známý především svými pohlednicemi. Je to věc, na kterou jsme hrdí, protože pocházely z Československa. Ale na druhou stranu už se zapomnělo, že po druhé světové válce UNICEF pomáhal i u nás v tehdejším Československu. Takže se snažíme vysvětlovat, že naše poslání je pomáhat tam, kde je situace nejhorší, to znamená naštěstí už ne v České republice, kterou považujeme za zemi, která je dostatečně vyspělá na to, aby si pomohla sama.\nJak se z Vaší zkušenosti vyvíjí vztah české veřejnosti k dárcovství?\nUrčitě existuje něco jako únava charitou. Protože neziskových organizací je strašně moc. V podstatě člověk nemůže projít po centru města bez toho, aby ho neoslovili tři čtyři lidé, aby na něco přispěl. Co mě vždycky udivuje je, že Češi znovu a znovu při každé obrovské katastrofě jsou ochotni přispět a opravdu hodně. Na druhou stranu mě trošku mrzí je, že někdy se vytváří pocit, že před dvaceti lety byl hlad v Etiopii, teď hrozí ve světě podvýživa… Jako že některé věci jsou neřešitelné. Samozřejmě je spousta věcí, které se těžko řeší, ale je spousta věcí, které se řešit dají a které mají konkrétní výsledky.\nJe v tomto ohledu rozdíl mezi individuálními a firemními dárci?\nČeský UNICEF má docela malý podíl firemních darů, je to něco kolem šesti procent. Řekla bych, že čeští manažeři, a nevím, jestli je to realita nebo výmluva, mají stále méně pravomocí rozhodovat. Takže i částka padesáti tisíc se musí rozhodovat až někde v Holandsku, pokud je to mezinárodní firma. Samozřejmě že i v současnosti jsou firmy mnohem opatrnější, protože reklama a charita je to první, co omezí. Takže pro nás je jednodušší peníze vybrat třeba po stokorunách, ale od velkého množství lidí, což vytváří stabilitu a zázemí.\nProč jsou pro vás pravidelní drobní dárci tak důležití?\nUNICEF působí téměř všude, v každé zemi. Když dojde někde k humanitarní krizi, katastrofě, jsme spolu s Červeným křížem první, kteří jsou na místě. Abychom byli schopní takto okamžitě fungovat, potřebujeme rezervy. Protože pokud se vyhlásí finanční sbírka, výtěžek z ní se k lidem na místě dostane až s několikaměsíčním zpožděním. Pokud by tam do té doby nikdo nebyl a nepomáhal, postižení lidé by zatím zemřeli, protože potřebují již druhý den jídlo, vodu, léky. Proto jsou pro nás drobné dary životně důležité.\nJiž jste zmínila, kde vám krize trochu pomohla, kde vás omezila. Když to vezmete celkově, jak jste z ní jako český UNICEF vyšli?\nKdyž jsme 5. ledna dostali zprávu, že auto, které jsme měli zdarma vypůjčeno od jedné automobilky, musíme vrátit, tak jsem si říkala, že to bude opravdu drsný rok. Nicméně na konci roku jsme skončili se dvěma a půl miliony navíc, než jsme měli v předchozím roce. Ale je to výhradně díky drobným příspěvkům. V ostatních příjmech, včetně prodeje pohlednic, se nám příjmy snížily.\nPokud člověk mluví s lidmi z neziskových organizací, u některých z nich je patrné určité zklamání z toho, že ani po dvaceti letech činnosti se jim nepodařilo problémem, kterým se zabývají, výrazně pohnout. Týká se to například korupce. Jak jste na tom vy?\nMám možnost vidět některé projekty na začátku a po letech. Třeba ve Rwandě, kterou z České republiky podporujeme, jsem byla už sedmkrát. A musím říci, že během těch několika let udělala země obrovský skok, někdy až nepříjemný – například nemůžete přejít silnici, protože tam je najednou hodně aut. Najednou zjistíte, že ty země se opravdu vyvíjejí. Že to není ztracené. Když jsem tam na začátku přijela, říkala jsem si, že to je jako naše země před padesáti lety. A potom tam přijedete za dva roky, a je to jako u nás před třiceti lety.\nOdráží se tento pozitivní vývoj také na péči o děti?\nNapříklad dětská obrna je téměř vymýcena. Během pár let nebude jediný nový případ. Právě u nemocí, kterým se dá zabránit očkování, je pokrok obrovský. Podvýživa se celosvětově snižuje. Na druhou stranu, nejhorší katastrofy jsou katastrofy způsobené člověkem. Takže když vidíte, jak se nějaká země vyvíjí dobře, všechny negativní ukazatele klesají, a najednou tam vypukne nějaký konflikt a všechno se vrátí na začátek, tak je to člověku líto. Nebo epidemie AIDS. Ale i tady jsou úspěchy. Například jeden z programů UNICEF se zabývá prevencí přenosu HIV z matky na dítě. Pokud se zjistí včas, že žena je pozitivní, začne brát léky a použijí se některé techniky během porodu, tak se pravděpodobnost přenosu na dítě dá snížit skoro k nule. To znamená, že se jí narodí zdravé dítě. Jsou to naprosto úžasné věci, které se daří.\nJe třeba Rwanda příkladem země, kde jste dříve působili a nyní už ji můžete pustit ze zřetele, protože se tam situace výrazně zlepšila?\nUNICEF je minimálně u dvaceti zemí v situaci, kdy se rozhoduje, jestli tam bude dál rozvíjet programy, nebo ne. Právě proto, že tyto země velice poskočily. Musím říci, že jde především o země většinou v Asii a v Latinské Americe, které již dosahují kritérií, aby si mohly pomoci sami. Je to například Thajsko, Malajsie a podobně. Na druhou stranu s velkou pravděpodobností tam ještě nějakou dobu působit budeme. Třeba ne tolik finančně, ale pomáhat tamním vládám dělat správná rozhodnutí To považuji za největší přednost UNICEF, že máme mandát jednat s vládami. Když se podaří něco dojednat, tak je to tak velký skok, který žádná organizace nemůže dosáhnout drobnou mravenčí prací.\nTřeba vzdělání. Základní překážkou pro vzdělání v Africe je nutnost platit školné a povinnost nosit školní uniformu. Uniforma je přitom nejdražší, protože dítě z ní vyroste a je třeba ji kupovat znovu a znovu. A přitom jde vlastně o administrativní opatření. Pokud vláda rozhodne, že děti mohou chodit do školy v jakýchkoli hadrech, tak se okamžitě školní docházka zdvojnásobí. To je příklad Ugandy, kde se to podařilo, ale jsou i další země, Keňa, Malawi, Tanzanie. Takováto zdánlivě jednoduchá věc dokáže pomoci nesrovnatelně většímu počtu dětí, než kdybychom pro každé dítě vybírali peníze na to, aby se uniforma zaplatila.\nVe kterých zemích je situace nejhorší, ať se týče přístupu ke vzdělání, dětských nemocí a podobně?\nPříkladem je Kongo, kde zemřelo pět milionů lidí. To je největší konflikt po druhé světové válce a téměř nikoho to nezajímá. V podstatě se s tím svět naučil žít. Podobně jsou na tom Súdán, Somálsko, Nigérie, Afganistán. Jsou to země, kde je opravdu strašně těžké dosáhnout pokroku.\nMá Česká republika země, na které se soustředí především, nebo jde pomoc od tuzemské veřejnosti do celého světa?\nV UNICEF to rozdělujeme tak, aby to bylo alespoň trošku spravedlivé. Protože když se nějaká země objeví v médiích, tak tam všichni chtějí přispívat. Naopak když je v nějaké zemi diktátor, tak nikdo nechce. Proto máme systém, že osmdesát procent toho, co vybereme, jde do společného rozpočtu, ze kterého se potom peníze rozdělují mezi jednotlivé země na základě dětské úmrtnosti a chudoby, měřeno HDP na obyvatele. Takže i taková Burkina Faso, která se nikde moc neobjevuje a přesto tam děti potřebují pomoc, nějaké peníze dostane. Dvacet procent potom můžeme využít na konkrétní projekty. My si vybíráme spíše země, kde jde udělat za málo peněz hodně muziky. Takže jsme podporovali například zmíněnou Rwandu nebo v Bhútán v Himalájích.\nDostáváte se do oblastí, kde jsou konflikty, vysoká kriminalita, špatná infrastruktura, nemoci. Nemáte strach, když tyto země navštěvujete?\nAni ne. Samozřejmě, že člověk musí zachovávat nějaká pravidla, například bezpečnostní. Ale při mnoha cestách jsem vypozorovala, že pokud člověk má z něčeho strach, tak ho to určitě potká. Viděla jsem například lid, kteří onemocněli v zemích, kde v podstatě nic nehrozí, protože z toho měli obavy. Samozřejmě je třeba zachovávat zdravý rozum. Ale byla jsem i v situacích, kdy jsem žádná pravidla nezachovávala, kdy jsem měla třeba takovou žízeň, že jsem pila nějakou neupravenou dešťovou vodu, a taky jsem to zvládla.\nCo pro vás byl prvotní impuls jít pracovat pro UNICEF? Byla to vaše návštěva Afriky?\nNějakou dobu jsem pracovala v Zimbabwe, hodně to na mě zapůsobilo. Člověk trochu přeřadí hodnoty. Viděla jsem tam příběh jednoho chlapce, který byl sirotek, žil na ulici a prodával suvenýry turistům. Při odjezdu jsem mu dala všechno, co jsem měla, a věděla jsem, že to není ta pravá pomoc. On potřeboval spíše někoho, kdo by se o něj večer postaral, kdo mu uvaří, kdo ho obejme a kdo ho ráno přinutí jít do školy, než to, že by mu chyběly peníze.\nZmínila jste, že Českou republiku nepovažujete za zemi, která nepotřebuje pomoc, přesto jsou tu některé oblasti s velkou koncentrací sociálně vyloučených obyvatel. Neuvažujete o tom, že když už ne finančně, tak alespoň poradensky tu začnete více působit?\nV každí zemi jsou děti, které jsou nemocné, chudé, postižené, které jsou nějakým způsobem vyloučené. Ten problém existuje všude. My se snažíme na tyto problémy upozorňovat. I v České republice je opravdu co řešit. Jedním z problémů je, že Česká republika neratifikovala opční protokol o sexuálním zneužívání dětí. Také kvůli tomu se každý rok objeví několik případů, které s tím souvisí, včetně natáčení dětské pornografie.Proto bychom byli rádi, aby Česká republika poskytla dětem v této oblasti větší ochranu.\nPokud by Česká republika protokol ratifikovala, co by se změnilo? Vždyť tyto činy jsou u nás trestné již nyní.\nJedna z věcí, kterou by to umožnilo, je trestněprávní zodpovědnost firem. Protože nyní se u nás dětská pornografie skrývá pod různé produkční společnosti a firmy. Oni za to sice mohou dostat pokutu, ale obtížně se dokazuje, kdo to zavinil a něco takového domluvil. A přitom je to jeden z nejhorších zločinů, který existuje. V případě ratifikace by se také zlepšil způsob, jak se u nás s takto zneužitými dětmi nakládá, jak jsou vyslýchány u soudu, policií a podobně, i následná ochrana.\nCo ještě vnímáte jako problém u dětí v České republice?\nPravidelně děláme průzkum mezi dětmi. A v porovnání s rokem 2001 u posledního průzkumu téměř dvojnásobně vzrostl počet dětí, které se setkávají s alkoholem, drogami, tabákem. Téměř dvojnásobně vzrostl počet dětí, které vnímají svoje okolí jako nebezpečné. Ale třeba jenom proto, že je tam spousta aut a bojí se přejít silnici. Ale prostě nemají pocit, že jsou v bezpečí. Vzrostl počet dětí, které si myslí, že se nechováme správně k životnému prostředí. Vzrostl i počet dětí, které si myslí, že se česká společnost nechová spravedlivě. To, co mě mrzí nejvíce, je nárůst počtu dětí, které řekli, že až vyrostou, chtějí žít jinde, než v České republice.\nKaždá dobročinná organizace, kromě toho, že pomáhá, potřebuje i peníze na vlastní provoz, Kolik z těch peněz, které vám lidé dají, spotřebujete na vlastní režii a jaká část doputuje k těm potřebným?\nSledujeme to velmi pečlivě, protože je to asi nejčastější otázka, kterou dostáváme, protože lidé se zajímají. V loňském roce šlo na náš provoz tři procenta z toho, co jsme získali. Dalších šest procent tvoří něco, čemu říkáme programová podpora. Jsou to náklady, které není možné jednoznačně zařadit k nějakému programu. Dám příklad. V Etiopii máme sklad, kde je všechno možné. Tablety na čištění vody, školní pomůcky a podobně. A ten sklad je třeba hlídat. Takže ostraha je zařazena mezi programovou podporu. Protože nemůžeme říci, že peníze jdou přímo na vzdělání nebo očkování, ale souvisí to přímo s těmi programy. Takže když všechno spočítáme a odečteme, tak 91 procent jde přímo na programy.\nKromě boje s dětskými nemocemi se věnujete také právům dítěte. Daří se celosvětově tuto oblast zlepšovat, přibývá zemí, kde jsou práva děti respektována?\nTo je něco, co se velmi špatně měří. Zatím úmluvu o právech dítěte neratifikovaly dvě země, a to USA a Somálsko. I když loni Somálsko prohlásilo, že k této úmluvě přistoupí. Nicméně od toho právního úkonu k realitě je velmi, velmi daleko. Proto si myslím, že pro každou zemi, pro každou vládu je toto něco, na co by měla dávat pozor. Třeba i při různých rozhodováních zvažovat, jakým způsobem to dopadne na děti. Jedna oblast, kterou u nás děti vnímají negativně je, že nemají možnost podílet se na rozhodnutích, která se jich týkají. Jedna z věcí je, že se třeba chtějí podílet na rozhodování místních úřadů, kde se postaví hřiště a podobně.\nJe v České republice u práv dítěte třeba řešit už jenom podobné třešničky na dortu, nebo má země v této oblasti nějaké větší nedostatky?\nJe dost oblastí, kde máme nedostatky. Jsou to hlavně oblasti, které se týkají postižených dětí, jaký mají přístup na různá místa, jakým způsobem jsou respektovány. Další oblastí jsou například rozvody. Především je třeba sledovat, zda dotyčné orgány přizvou dítě vždy, když se ho to týká. Co nás šokovalo, jen asi třicet procent dětí bylo schopno říci nějaké svoje právo, ostatní je neznají. Přitom děti mají jedno specifické právo, které už dospělí nemají. A to právo na to, aby se jim naslouchalo. Samozřejmě nesmíme zapomínat na to, že děti mají kromě práv také povinnosti.\nNení pohled na práva dítěte ovlivněn naší tradicí a podmínkami? Nedostáváte se v různých částech světa při prosazování práv dítěte do konfliktu s místními zvyky?\nMyslím si, že úmluva je skutečně univerzální. Zahrnuje právo na přežití, právo na zdraví, právo na identitu, právo na vzdělání, právo na prosazování nejlepšího zájmu dítěte. Což si myslím, že je skutečně univerzální pro všechny kultury. Máme pravidlo, že nezasahujeme do místních tradic a místní kultury, pouze v případě, kdy jsou škodlivé pro děti. Příkladem je ženská obřízka. To je přesně tradice a kultura, do které se snažíme zasahovat, protože přímo poškozuje a může i zabíjet. Na hraně je třeba i tradice v Bhútánu, kde nejsou dětské domovy a sirotčince. Když dítě osiří, jde do buddhistického kláštera. Nicméně takový klášter je vhodný spíše pro někoho staršího, určitě ne pro pětileté dítě. Takže tohle je také jedna oblast, ve které postupujeme sice po špičkách, ale snažíme se dělat osvětu, aby lidé dávali děti do klášterů až v době, kdy je to i jejich vlastní rozhodnutí.\nJaký je váš postoj dětské práci? Nedávno mě překvapil postoj některých manažerů, kteří považovali dětskou práci v rozvojových zemích za tradiční zdroj rodinné obživy a boj proti dětské práci podle nich poškozoval práva dítěte i celé rodiny.\nJsme jednoznačně proti dětské práci. Ono totiž nejde o výpomoc třeba někde na poli, kde pracuje celá rodina, ale o mnohahodinovou práci v továrnách, často ve velmi nevyhovujících podmínkách. Navíc děti kvůli tomu nemohou chodit do školy, a tak kvůli okamžitému, navíc nepříliš vysokému výdělku snižují možnost svého uplatnění pro celý svůj budoucí život.\nDětskou práci v asijských zemích ale stále využívá řada renomovaných firem…\nAno, ale tlak na ně, aby tyto praktiky nepoužívaly, je stále větší. Také my jako UNICEF jsme nedávno přerušily spolupráci s jednou významnou společností, když se ukázalo, že dětskou práci využívá.\nKdo je Pavla Gomba\nJe výkonnou ředitelkou UNICEF (Dětského fondu OSN) v České republice od roku 2000. Narodila se v roce 1974 v Ostravě. Vystudovala VŠE Praha, obor finance, pracovala na Dánském velvyslanectví a Nizozemské obchodní komoře. V roce 2004 byla zvolena členkou Rady pro rozhlasové a televizní vysílání. Ve své publikační činnosti (např. kniha Slyšíte nás?) čerpá ze zkušeností s mezinárodními humanitárními programy a především z cest do rozvojových zemích Afriky a Asie.


Čtrnáct dní ve Skotsku - Blog\nodjezd / 4. července 2017\nnávrat / 18. července 2017\ntrasa / Edinburgh → Glasgow → Fort William → Isles of Skye → North Uist → Harris and Lewis → Stronoway\nCesta do Skotska nebyla jen tak obyčejnou cestou do cizí země. S Barčou jsme se brali v září a jelikož jsme oba herci, z časového důvodu jsme si nemohli dovolit svatební cestu, neboť divadelní sezóna se rozebíhá právě v září. Čtrnáctidenní toulání po skotské přírodě nabylo na významnosti – stalo se naší “předsvatební” cestou. Naplánovali jsme cestu přes celé západní Skotsko. Země neustálého deště? Omyl!\nKOLIK JAZYKŮ UMÍŠ… / Úterý / 4. července 2017\nNa palubě Easyjetu musela sestavit nekompromisní frází, kterou si určitě dlouho připravovala: “One muffin.” Jistotu této věty potvrdila gestem vztyčeného ukazováčku, aby potvrdila slovíčko “one”. Prstík ještě pro jistotu zabodla do palubního menu přímo na obrázek obřího muffinu. Stevard frázi zachytil a se širokým úsměvem odpověděl: “Just one?” A Barča konverzaci chladnou smečí ukončila rázným: “Yes!” Smích mě přešel záhy, když jsem dokázal úroveň mé angličtiny a omylem zažádal o imigrační formulář.\nVIDĚLI JSME ANGLICKOU KRÁLOVNU / Středa / 5. července 2017\nCelodenní courání po Edinburghu začalo na místním hřbitově, který proslavil Bobby – věrný pejsek, který chodil každý den na hrob svého mrtvého páníčka. Na tom hrobě také pošel. Těšil jsem se na Bobbyho sochu. Ta však byla přestěhována do skotského národního muzea. Procházeli jsme se po Royal line a sháněli svetřík. Znaveni dlouhým hledáním jsme si odpočali v Tea room, kde bříško dostalo dva dobré dortíky a sušenku s kávou. Pak dlouhá procházka po parku uprostřed Edinburghu a prošmejdění skoro každého křoví.\nGLASGOW / Čtvrtek / 6. července 2017\nV Glasgow nás překvapil náš Easyjet hotel, kde nás očekávali až na třetí hodinu. Pokud chcete přijet dřív a dostat se do svého pokoje, musíte si připlatit deset liber. Vlastně za všechno, co chcete navíc, musíte v Easyjet připlatit. Například i ovladač od televize, pozdější odjezd, WiFi, okno.. nebo okna dvě. My si nepřiplatili a tak čekáme v příjemné kavárně Gulliver’s hned vedle hotelu. Kavárna hezky upravená s velkým barem uprostřed a místy na sezení, které vypadaly jako kupé ve vlaku. S Barunkou jsme si dali výborný oběd a konvici jasmínového čaje. Poslední minuty jsme strávili nákupem plynové bomby a odpočinkem v parku, kde Barunka opět fotila ptáky, tentokrát holuby. Zde se zrodila i největší změna našeho programu. Dobrovolně se vzdáme jedné noci v našem apartmá bez oken a vyrazíme o den dříve sběr Kinlocheven. Na nádraží vyměnili lístky a upnuli pozornost k Nekropoli, krásnému viktoriánskému hřbitovu.\nSKOTSKO PĚŠKY / Pátek / 7. července 2017\nPlní nadšení z našeho rychlého rozhodnutí – opustit nad hotel o den dříve – jsme vyrazili brzo ráno na Queen street station chytit náš vlak, který nás odveze až do Corrour station. Hned ze začátku jsme museli vyřešit záhadu s rozpojováním vlaku, kdy jedna půlka jela naším požadovaným směrem a druhá se měla odpojit a pokračovat směr Oban. Rychle jsme na tento problém zareagovali změnou vagónů krátce po začátku cesty a již nám nic cestu vlakem nekomplikovalo. Snad jen fakt, že na zastávkách na znamení, kterou Corrour byla, se vstupuje pouze zadními dveřmi, což nikde uvedeno nebylo.\nPo krátké a studené přestávce, kdy jsme poprvé poznali, jak studený vítr tady umí být, jsme se vydali po malinké na první pohled roztomilé a oficiální pěšince do Kinlochmore. K našemu nemilému překvapení se pěšinka změnila v jednu kaluž za druhou, později v potůček. Neustále jsme s těžkými batohy skákali z kamene na kámen a hledali co nejlepší cestu. Čím dál těžší terén si žádal častější přestávky. Cesta se však nezlepšovala a po čase úplně zmizela. Zbyl nám pouhý její obrys na mapě kopírující koryto řeky. Šli jsme podél řeky dál.\nPo dalších kilometrech se terén proměnil úplně. Bažiny a malé přítoky do řeky nás nutili neustále zastavovat a vymýšlet, jak a kde přeskočit nebo přejít přes potůčky a stojatou vodu. Vypadá to, že cesta padla jako oběť kravám, které se tu všude volně pasou, a tak poslední náznaky cesty byly rozryté kopyty a rozbahněné. Je naprosto jasné, že po nějakém čase jsme narazili i na ono stádo, jímž jsme museli projít. Už byl na dosah další klíčový bod naší cestě – most, co nás měl převést na druhou stranu na lepší kamenitou cestu.\nSKOTSKO PĚŠKY DEN 2. / Sobota / 8. července 2017\nSuchý, najezení a spokojení vyrážíme dokoupit zásoby a kolem druhé hodiny se naše pozornost stočila na sever k dalšímu skotskému městečku Fort William vzdáleném zhruba 20 kilometrů od Kinlochmore. Vyrazili jsme po West highland way, což je krásná dlouhá pěší cesta, která vede z Glasgow až do Fort William. Hned první úsek byl asi dvoukilometrové příkré stoupání po kamenech a dalo nám s tou náloží na zádech neuvěřitelně zabrat. Cíl odpolední etapy byla alespoň polovina cesty – deset kilometrů. Krásná krajina, majestátně se tyčící hory, modré nebe a stáda ovcí přímo na cestě nám zpříjemňovaly cestu. Zastavovat jsme chtěli většinou po třech kilometrech, ale neustále se měnící počasí – slunce, vítr, mrholení nás nutilo oblékat nebo svlékat bundy a tím náš počet zastávek až ztrojnásobilo. Cesta příjemně utíkala, ale kilometrů v nohách přibývalo. Dorazili jsme k jezeru, kde jsme podle původního plánu měli postavit stan, ještě se nám ale chtělo jít dál a navíc bylo teprve pět odpoledne.\nCESTA DO BRADAVIC / Neděle / 9. července 2017\nNáš stan poprvé zažil opravdový skotský test. Celou noc vydatně pršelo – poprvé na naší dovolené vydatně pršelo. Stan ale obstál na sto procent. Co ale bylo horší, že vydatný déšť zvedl hladinu říčky o pěkných pár centimetrů a opravdu jen malý kousek zabránil řece, aby se vylila z koryta nám přímo do stanu. Znovu jsme měli ohromné štěstí. Pustili jsme se do rychlého balení mokrého stanu. Kde je hodně vody, tam jsou i flying teeth, které udávaly velice svižné tempo balení. Máme pocit, že repelent je zastaví pouze na pár minut a poté se zase s chutí pustí do jídla. Bolelo nás snad všechno z včerejšího pochodu. Z večerního přechodu přes říčku se ráno stalo opravdové brodění rozvodněné řeky. Naštěstí proud nebyl tolik silný, takže jsme se mohli na dně udržet i na boso. Chladné zatažené a mokré ráno zahájit broděním ledové řeky není úplně nejlepší start. Rychlé jsme osušili nohy, obuli se a vyrazili do Fort William. Opravdu už to byl jenom kousek. Celé městečko ještě spalo. Jenom moře si ve větru letmo pohrávalo se zakotvenými loďkami.\nCíl dnešní cesty bylo malebné městečko Portree na Isles of Skye. Kde jsme na poslední chvíli chtěli sehnat nějaký bed and breakfast. Jenže jak se zdá, sehnat něco ze dne na den během sezóny je prakticky nemožné. Na nádraží jsme koupili jízdenky na vlak do Mallaigu a koukli na Bradavický express, který byl inspirován právě parní lokomotivou Jacobite. Ta si na nádraží spokojeně oddychovala a čekala, až všichni Harry Potter fanoušci, někteří dokonce měli bradavické svetry a hábity, nastoupí a ona je bude moci vzít přes jednu z nejvýraznějších filmových lokalit Harryho Pottera. My však pro cestu do Mallaigu zvolili klasický spoj – levnější, rychlejší a pohodlnější.\nKolem poledne odjíždíme z nádraží ve Fort William. Celou cestu jsme sledovali kolísání signálu v mobilu, neboť jsme potřebovali přístup k internetu stále ve snaze zachytit nějaké ubytování. Zatím beze změny. Až když náš vlak přejížděl přes slavný Glennfinnanský viadukt, chopili jsme se foťáku. I když jsme nebyli na palubě Jacobite, mohli jsme si užít atmosféru naší první cesty do Bradavic. Konečná na konečné trati v Mallaigu a nás svedla na přestup na trajekt do Armadale. Tam jsme měli dvě hodinky čas. Už nebyl prostor pro strach z jazykového bloku, jestli jsme chtěli po tolika kilometrech spát v teple, museli jsme jednat a volat. Asi při šestém telefonátu nás odkázali na konkrétní číslo. Telefon zvedl takový podle hlasu příjemný pán. Spojení mělo špatný signál, takže už to málo, co jsme rozuměli, se ztrácelo v nekvalitním zvuku. Tomu důležitému jsme ale rozumněli. Měl volný pokoj pro dva na dvě noci.\nSice to bylo o něco dražší, než jsme původně chtěli, ale vřele jsme jeho nabídku přijali. Jenže jsme vůbec nevěděli, kde vlastně tenhle B&B je. Snažil se nám diktovat název hotelu a název ulice, ale s ničím se nám to nespojovalo. Domluvili jsme se, že jakmile dorazíme do Portree, zavoláme mu. Jenže my jsme děti 21. století a zadali si telefonní čísla do googlu. Ten nám prozradil název hotelu i přesnou adresu. Rozuměli jsme mu dobře – Viewpoint. Jenže Skotové vyslovují „v“ jako „d“, jako kdyby měli permanentní rýmu.\nVšichni řidiči autobusů ve Skotsku jsou příjemní a komunikativní. Řekl bych, že jednou z největších rozdílu naší země a téhle jsou právě lidí. Autobus nás vysadil v centru malebného přístavního městečka Portree, zavolali jsme na místo ubytování, že již jdeme a že víme kam. Čekali jsme vlastní pokoj, postel a koupelnu, ale naše ubytování nám naprosto vyrazilo dech. Dostali jsme klíče od vlastní chaty, ve které byla velká místnost s kobercem, dvě křesla, velká postel, stoleček s rychlovarnou konvicí, kávou a čaji, koupelna se záchodem, umyvadlem a hezkým sprchovým koutem. Dveře z chaty vedly přímo na zahradu a počasí bylo stále slunečné. Co víc si ve Skotsku na Skyeích přát.\nPORTREE / Pondělí / 10. července 2017\nNa večer jsme vymysleli trochu lenošení s jídlem z indické restaurace a konečně se dostalo i na zdejší cider. Vyrazili jsme do COOPu. Bereme do košíku dvě lahve, nějaké mlsání a směřujeme k pokladně. Mladý brigádník mě požádal o občanský průkaz. Zřejmě jsem mu i přes mé vousy připadal mladší. Ukazuji mu občanský průkaz. Chvilku ho studuje a pak se obrátí na Barču a žádá i o její občanský průkaz. Barča ho ale nechala v chatě. Představte si, že nám ten cider neprodali, i když jsem nákup uskutečňoval já. Tak jsme si řekli, že když Barča odejde a já se do obchodu vrátím a koupím si jednu lahev jako jen pro sebe, tak by neměl být problém. Občanský průkaz mám. Opět mi ten cider neprodali. Prý jsem tam byl s tou slečnou, která občanku neměla. Oponoval jsem, že jsem v obchodě sám a kupuji si jednu láhev pro sebe. Místo logického konce – dokončení nákupu – na mě byl přivolán pan vyhazovač, který mě eskortoval z obchodu jako nějakého alkoholika kupujícího si nejlevnější rum či láhev vodky se slovy: „This is law.“. Obchod měl otevřeno do jedenácté hodiny večerní. Rozhodli jsme se, že se vrátíme i s občankou Barči, tak se i stalo. Konečné skóre však skončilo 3:0. Přijdeme do obchodu a zjistíme, že nám už žádný cider neprodají, neboť po desáté hodně žádný alkohol prodávat nesmějí. S pohledem na všechny ty odložené lahve cideru za pokladnou, která nám při každém pokusu odebrali z košíku, a několika oblíbenými českými slovíčky opouštíme obchod. Nutno dodat, že při nákupu piva ať už v restauraci nebo v jiných pobočkách řetězce COOP či jiných obchodech, které jsme doposud navštívili, po nás žádný doklad totožnosti nechtěli. Zřejmě se jednalo o nějakou špatnou zkušenost Portree s turisty a alkoholem, ze které vznikla tato situace hraničící s šikanou. Avšak to je jen malá kosmetická vada na celém Skotsku.\nKEMP V UIGU / Úterý / 11. července 2017\nPřed odjezdem jsme zaslechli rozhovor řidiče s místním mužem, když zmiňovali, že tahle hezky na Skyeích nebývá, že se jedná o velikou vzácnost. Naprosto si jí užíváme. Nebe bez mráčku ještě posílilo chuť opět postavit stan, užívat si Skotska naplno a Uig tomu ještě víc přispěl. Nádherná přímořská vesnička situována do písmene U, v jejímž centru bylo molo pro ferry. Stavíme stan ve zdejším kempu a platíme pouze patnáct liber. Ještě se stavíme do obchodu, z čehož se stala příjemně dlouhá procházka, Barunka uvaří večeři, posedíme při přílivu na břehu a jdeme spát.\nPĚŠKY NORTH UIST/ Středa / 12. července 2017\nPo dvou hodinách plavby zakotvujeme v Loch Maddy a jdeme dále po silnici asi patnáct kilometrů po svých. North Uist je opravdu nádherná hříčka přírody. Vždy v dopoledních hodinách po odlivu moře za sebou zanechává jezera různých velikostí. Silnice se klikatí podél břehu. Jedno krásné panorama střídá druhé. Dorazíme do oblasti pláží a naskytuje se nám opravdu božský pohled. Ale i přes několik dní, které jsme měli na odpočinek, se opět ozývají bolesti kolen. Mě bolí levé a Barunku pravé koleno. Tato nepříjemnost nás už do konce naší cesty nepustí. S pokornou vděčností přijímáme nabídku svezení a od staršího páru – s pomocí se dostáváme do Bernerey, kde jsme původně chtěli stanovat, ale možnost chytit poslední trajekt z North Uistu na jižní břeh ostrova Harris vypadá lákavě. Při čekání si opláchneme nohy v Atlantiku a jdeme na trajekt.\nHARRIS A LEWIS / Čtvrtek / 13. července 2017\nNádherné ráno. Už skoro stereotypně nás budí sluníčko. Moře se mezitím spolu s Měsícem stáhli a my bez většího rozmýšlení balíme stan. U toho nás stále pozoruje zvědavý tuleň, který se odváží zase o kus blíž. Rozloučíme se s tuleni, ovcemi a jdeme k ferry na autobus. Ještě se ptáme paní s kufrem, jestli náš spoj opravdu jede odtud, na což už ze zatáčky závodní rychlostí projíždí větší tranzit s označením W10. Za pouhých třináct liber se dostaneme až do Stornoway. Projíždíme přes celý Harris, ale nemáme moc čas si něco prohlížet. Vypadá to, že tady řidiči soutěží, kdo dá Hebridy rychleji. Nebo je to způsobeno perfektní znalostí silnice. Pravděpodobnější budou soutěže, neboť tu vede jen jedna silnice. V Tarbertu na chvilku zastavíme, abychom vyměnili tranzit za větší autobus, ale řidiče to nijak neomezuje. Stále seká zatáčky útes neútes.\nPřijíždíme před jedenáctou do Stornoway. Do ubytování můžeme dorazit až ve čtyři. V informačním centru se dozvíme, kde se člověk může najíst v tuhle hodinu. Skončíme v tearoom, kde dělají burgery a spoustu jiného teplého jídla. Začínáme hrát na čas. Počasí nás konečně dohnalo. Venku je opravdu ošklivě. Prší a fouká studený vítr. V tearoomu se rozhodneme pro finální řešení našeho spaní ve Skotsku. Vzhledem k počasí, které se chystá, rezervujeme pokoj na dvě noci v místním lepším hotelu. Když už je to naše předsvatebních cesta, tak ať si ji užijeme. V tearoomu nakonec zůstaneme přes dvě hodiny. Zřejmě se na čas, kdy odejdeme, uzavíraly i sázky za barem. I přes vědomí, že „check in“ máme až ve čtyři vyrážíme alespoň schovat batohy. Dojdeme na adresu uvedenou na booking. Hlavní vchod byl odemčený. Zaklepeme a vejdeme dovnitř. Nikde nikdo. Neděláme z toho vědu a položíme batohy do předsíně pod schody. Poslední dvě hodiny strávíme poznáváním Stornoway a hlavně místních obchodů se suvenýry. Mají tu hezkou tartanovou mikinu, ale za 240£, což je skoro osm tisíc. Poslední hodinu docela silně prší. Už odpočítáváme poslední minuty a v Tescu kupujeme dobroty na večer. Už se vidíme po horké sprše zalezlí v posteli. Dorážíme podruhé do místa ubytování. Vejdeme dovnitř. Stále tu nikdo není. Zvoníme, klepeme, čekáme, prohlížíme si glóbus složený z broušených nerostů, zujeme si boty, Barča sedí na zemi, čekáme. V celém domě nikdo. Jen z prvního patra se ozývá šramocení zavřeného psa. Trochu ovlivněným seriálem The Walking dead mě napadají všelijaké scénáře. Už nechceme čekat. Hledáme přes booking telefonní číslo.\nSTORNOWAY / Pátek, sobota a neděle / 14. – 16. července 2017\nKONEC PODLE EDINBURGHU / Pondělí a úterý / 17. – 18. července 2017\nV pondělí ráno snídáme jamajskou kaši od našeho hostitele a dostáváme hezká doporučení na poslední den ve Skotsku. Například jazzový festival v jednom z místních parků. Tam také dojdeme a několik hodin posloucháme dobrou hudbu, ležíme na lehátkách a mluvíme o tématu na Kurzy NAPLNO, kde povedeme skupinu alternativního herectví. Logicky se inspirujeme Skotskem. Poslední noc jsme strávili na letišti v Edinghburgu. Barča si rozbalila spacák na lavičce v hale, já si sice taky na chvilku lehl, ale neustále jsem měl jedno oko otevřené. Všude spousta cizích lidí. Odlétáme v šest ráno.\nSkotsko je ideální zemí pro dlouhé toulání po přírodě. Když vhodně naplánujete cestu, nebude vás to stát ani moc peněz. My s Barčou se vzhledem k tomu, že se jednalo o předsvatební cestu, finančně naprosto neomezovali. A i tak nás celý čtrnáctidenní pobyt přišel na nějakých 48.000,- včetně letenek, dopravy po Skotsku, lepšího ubytování, stravování a suvenýrů – a že jich nebylo málo. Nejdražší položkou jsou vždy letenky. My je měli za cca 11.000,- plus pojištění. Doporučujeme si je zarezervovat, co možná nejdříve. Skotsko patří do eurozóny 1 pro mobilní operátory, takže můžete používat svůj tarif jako doma. Kdybychom více nocí strávili pod stanem, jedli jídlo čistě z obchodů nikoli z restaurací, uskromnili se v kupovaných suvenýrech, jezdili více stopem nebo autobusem, ne vlakem, zkrátka, kdyby se nejednalo o předsvatební cestu, celý rozpočet by se dal srazit na 25.000,- pro dva včetně letenek. Ideální destinace pro milovníky přírody, kde pocítíte, že stojí za to se o naší planetu zajímat.\nNásledujícíČtrnáct dní na Bali a kurz OWD