4. �Anabáze českých legionářů� (červen � říjen 1918)\n5. Česká zrada se připravuje (listopad 1918 � listopad 1919)\n6. Zrada (listopad 1919 � únor 1920)\nPan generálporučík Sakharow mne poprosil o několik slov ke své knize Čeští legionáři na Sibiři. Jeho přání jsem mu splnil � a to nejen kvůli velké úctě, kterou k němu chovám.\nKonstantin W. Sakharow vedl již jako 23letý v rusko-japonském polním tažení rotu. Ve světové válce bojoval příkladně a s nejvyšším nasazením, takže právem dosáhl nejvyšších ruských válečných poct. Z počátku byl povýšen na plukovníka, následně na generálmajora. Když vypukla revoluce, zúčastnil se okamžitě akcí v organizaci ozbrojeného odporu proti bolševikům. Dostal se ovšem velmi brzy do zajetí, bolševici se snažili dostat ho na svoji stranu � byli si velmi dobře vědomi jeho vojenských kvalit, dokonce mu nabídli velitelský post nad Rudou armádou Kavkazu. Jejich nátlak �po dobrém� a pak i �po zlém� se naprosto minul účinkem � jeho světový názor a jeho charakter byly silnější než bolševické nabídky či hrozby. Na podzim roku 1918 se mu podařil pokus o útěk a dokázal se probít až do hlavnímu stanu admirála Kolčaka. Ten jej na jaře 1919 pověřil vrchním velením nad Bílou armádou.\nZ líčení řady jeho spisů hovoří nejen zasvěcený očitý svědek, nýbrž i muž, který byl doslova spolutvůrcem oněch událostí. Současně k nám doléhá odezva obvinění ruského patriota, který se se stoupajícím zklamáním musel dožít, že jeho vlastní úsilí, obětování svých starých kamarádů a mnoha tisíc svých spoluobčanů pro záchranu vlasti bylo třikrát zhanobeno � lhostejností, sobectvím a zradou falešného přítele. Generálporučík Sakharow se necítí povolán psát vědecké dějiny, ve skutečnosti je jen třídí a zpracovává. Ale žádný renomovaný historik by nám nemohl srozumitelněji říci a sdělit, oč tu v závěrečném úseku světové války (1918 � 1920) šlo. Úseku, pro který se my Němci, znavení a zhroucení, snažíme najít aspoň nějakou schopnost vnímání a chápání � tím spíše, že vše se odehrávalo v prostředí a zemi pro nás naprosto cizí.\nZe školy jsme my Němci měli, s malými výjimkami, jen velmi nedokonalé představy o východním světě a o zemi, kterou si carové v průběhu jednoho čtvrttisíciletí pod svým žezlem sjednotili. Pro nás rozděluje Ural Evropu a Asii a podle toho leží Rusko na evropské a Sibiř na asijské straně. To jsou ovšem pouze geografické pojmy. V pozadí tohoto obrazu, které nám líčení Sakharowa nastiňuje, vyvstává ovšem tušení prostoru bývalé ruské říše v úsecích, jak je dějiny a příroda společně dotvářely � jasné a čisté až na pozadí a na hranici zorného pole. My vidíme uprostřed obrovské územní jádro říše; od Volhy až k Bajkalskému jezeru, od Kazaně až po Irkutsk. Ufa a Jekatěrinburg, Tobol, Omsk a Krasnojarsk nám ve svém významu přichází do podvědomí jako jakýsi střed tohoto územního jádra. Před ním se šíří jenom přední část území, nám známé Rusko. Za ním se ale rozkládá až do nejzazších vzdáleností onen díl říše, který už přiléhá k Tichému oceánu. Sahá od Čity po Vladivostok a je do východoasijské části světa včleněn sotva méně hluboko než Čína a Japonsko. Stejným způsobem, jako ruské přední území ve svém rozpětí od Petersburgu po Oděsu před světovou válkou, je s Pruskem a Rakouskem včleněno dohromady do východoevropského prostoru. Už jen pro tu obrovskou plochu, kterou bychom si mohli znázornit jako danou formu, se nám vyplatí si tuto knížku generálporučíka Sakharowa pozorně přečíst.\nK tomu musíme přičíst ideový obsah výřečného a uchvacujícího vyprávění. Je to i zpráva o sebezničení panslavismu. S ním se podařil Západu poslední a nejnebezpečnější průlom do velmoci, postavené na pevném základě ruského světa 18. a 19. století od Petra Velikého až po Mikuláše I. Carové vždy pohlíželi na sílící panslavistické hnutí s vnitřní nechutí, neměli však odvahu postavit se mu v otevřeném boji. Zvláště Češi se zvláštní náruživostí posilovali a gradovali toto hnutí hlavně v čase před válkou. Tak se stalo, že se bezprostředně po revoluci na jaře 1917 objevil v centru těchto snah Masaryk v domnělé roli vítěze na ruské půdě, duchovního otce a hlasatele češství � aby tam až do jara 1918 působil jako správce a ochránce zájmů Západu.\nDvakrát se v roce 1919 se pozvedlo celé nacionální ruské společenství k pochodu proti bolševismu � v obou případech marně. Poprvé za Topol, podruhé za Bajkalské jezero. Češi neuvolnili sibiřskou železnici pro nezbytný přísun a odepřeli každou, byť i krátkodobou pomoc. Nezastavili se nakonec ani před otevřenou dohodou a spoluprací s bolševiky. Nezáleželo ani na tom, zda Rusové postupovali nebo ustupovali � hlavní starostí Čechů bylo, jak před jejich odjezdem nešťastnému obyvatelstvu co nejrychleji sebrat jeho majetek, kořist shromáždit a dopravit na východ. Ještě během cesty k naloďovacímu přístavu byly nakradené věci �zužitkovány�, nebo byl lup zaslán do Evropy ještě před transportem samotného vojska.\nSociální revolucionáři se pevně uchytili všude v ruské říši již od začátku války ve společensko-hospodářských zařízeních a odtud pronikli i do vedení a do správy. A i když byli v Petersburgu a Moskvě bolševiky poraženi, východně od Volhy se udrželi až po Vladivostok. Vyhlášení Kolčaka za místodržitele v listopadu 1918 učinilo nové vládě opět rychlý konec � ovšem moc místodržitele nesahala až na dolní konec země. Tam hospodařili sociální revolucionáři a Češi dál ruku v ruce.\nSociální demokracii nelze narozdíl od panslavismu považovat za nástroj Západu. Ale pomoc, kterou mu nevědomě poskytla, byla pro něj ještě důležitější. Úsudek nad tím dopadne pochopitelně různě � podle toho, zda v sociální demokracii vidíme nepřítele liberalismu, nebo naopak jistou závislost na něm. Prokázalo se, že sociální rozvrstvení střední Evropy je až příliš závislé na zemědělství a dělnictvu. Bismarck proto mohl klidně přijmout rozhodnou bitvu, nabídnutou mu liberály. Odrazil je ve dvou velkých střetnutích 1862-1867 a 1876-1879. Muži jako biskup z Ketteleru nad Rýnem a Karl Lueger v Rakousku úplně srazili liberalismus ve střední Evropě. Možná se v prodloužení této linie objeví i Mussolini. S vystoupením sociální demokracie dostal ale Západ opět možnost srovnat bojovou situaci. Agitační příprava útoku na stávající pořádek byla dána proletariátu, sociální požadavky byly předsunuty před liberální naděje. Politická vůle ovšem stále usilovala o prosazování demokracie Západu do střední Evropy. S tím se také během války dostaly panslavismus a sociální demokracie na jednu a tutéž rovinu.\nHlavní list říšsko-německé sociální demokracie Vorwärts se ve svém stanovisku k vraždě arcivévody�následníka trůnu začátkem července 1914 domníval (toto vyjádření bylo nedávno citováno ve spisech politického kolegia od Curta Schoena v jeho knize Vpřed a vyhlášení války), že nacionální revoluce jako předvoj sociálních revolucí jsou současně i revoluce buržoazie dokončující revoluce proletariátu. Ve světové válce ale sloužilo revoluční hnutí naopak sociální demokracii k tomu, aby nacionálním revolucím ve východostřední Evropě urovnala cestu. Proto bylo pro průkopníky nacionálních revolucí snadné získat jakýsi �náskok� před sociální demokracií. Protože byla válka, vyhrálo vedení, které mělo zahraniční ambice a cíle. Nacionální očekávání panslavismu bylo zahraniční problematikou nasyceno. Internacionalismus sociální demokracie je proti tomu jenom heslo pro údajné vyplnění zahraničních cílů. Stará se pouze o otázky ústavní a mzdové.\nNakonec ovšem sklidili sociální demokracie i panslavismus z války pouze to, co jim západní mocnosti dopřály. Sociální demokracii účast odborů na politické moci a Čechům státní suverenitu, která je jenom domnělá a proto je nutí dělat Francouzům sluhu a vazala. Střední Evropa proto od té doby žije pod tlakem zřízení ve Versailles � ve stylu nového sociálního vrstvení a obojetnictví mezi západním kapitalismem a východním bolševismem.\n20. března 1919 zveřejnila Vossische Zeitung ve svém č. 145 článek z mého pera, který se probíhající revoluci v Rusku pokusil aspoň prozatímně vysvětlit a zhodnotit. Tam bylo nakonec řečeno: �Válka se protáhla do délky. To by se car opět rád dohodl se Centrálními mocnostmi. Instinkt pro to, co by ruské velmoci dělalo dobře, i jeho diplomacie v něm ještě neodumřely. Intelektuálové a Anglie, do jejichž závislosti se po porážkách v Mandžusku dostal, mu stejně nedůvěřovali. Anglie se nikdy nezbavila strachu, že by se mohl vrátit k oné velkolepě založené politice, v jejímž znamení nastoupil na trůn. Oni se proti němu spikli a dnes jej porazili a svrhli.\nV Německu se právě během války namnoze oživilo vědomí, že by se Rusko a Německo mělo v posledním čtvrtstoletí vzájemně podpořit a tak společně postupovat k světovládě. Dopadlo-li to jinak, tak na tom mají svůj ohromný podíl veřejné mínění a státnické umění Německa. Ale doufejme, že si naše armádní vedení uvědomilo, že Anglie onen ruský výjimečný mír zachránila jen za cenu zběsilé hry s ohněm. Rusko praská ve svých švech. Co by to mělo za cenu, kdyby na něj mohla okamžitě udeřit Hindenburgova kladiva! I dnes je ještě nejjistější možnost pevným uchycením Ruska a vírou, že si monarchie zachová zdravý úsudek v zahraniční politice. Anebo, že když země cara skutečně praskne, řekne poslední slovo náš dobrý meč a ne anglická lstivost.�\nMy jsme již nemohli carovi pomoci. Protože se i Rakousko-Uhersko a Německá říše hned nato dostaly do kleští, kterými Západ disponoval � panslavismem a středoevropskou sociální demokracií. Naše vlastní dynastie padly a náš národ, tak jako ruský, byl s nemohoucností ubíjen. Rusové a Němci prožívali od té doby časy vlastenecké bídy.\nBudiž mi dovoleno s ohledem na to vše zakončit předmluvu jednou osobní vzpomínkou. V lednu 1929 mne přivedl umělecko-dějinný podnět k vévodovi von Leuchtenbergu do Seeonu. Odpoledne, v pánském pokoji se při šálku kávy stočila rozmluva na politické záležitosti. Vévoda mi vyprávěl o generálu Wrangelovi a navrhl mi vzájemné setkání. Nikdo by mi nemohl říci lépe než Wrangel, jak hluboká propast vyvstala mezi Rusy a západními mocnostmi, on v té věci zažil jen a jen zklamání. Kdo kdy v Rusku bojoval pro ideu Trojspolku, dnes ví, že budoucnost Ruska je v předpokladu obnovení starých dobrých vztahů k Německu. Já jsem se již s generálem Wrangelem nesetkal. Po několika málo týdnech již nebyl mezi živými � a v létě zemřel i vévoda von Leuchtenberg.\nOdpověď na tuto velice vážnou otázku přišla z předměstí Paříže, z Versailles, St. Germain a Trianonu. Z ideálů vznikly jen iluze. A i ty se rozlétly jako plevy ve větru. Na zemi ale netriumfovaly pravda a právo, nýbrž lež a násilí jako nikdy před tím. Právě vzhledem k tomuto poznání se neodbytně vnucuje otázka, jaké jsou vlastně výsledky této války. Předem si musíme uvědomit, že po pravdě řečeno není válka ani ukončena. Že versailleská smlouva přinesla lidstvu mír a přestalo se zbrojit � to může tvrdit jen nepolepšitelný pokrytec nebo člověk, kterého baví provádět pštrosí politiku. Válka byla jen přemístěna do jiných oblastí a nabrala jiné formy válečného vedení. Podstatná změna se dá zjistit jen v uskupení vzájemně nepřátelských sil.\nNěmecko bylo přemoženo, ale ne poraženo a proto se jej stále obávají ti, kteří se na něm versailleským mírem provinili. Bojí se ho i nadále kvůli jeho síle, schopnosti obnovy, smyslu pro pořádek, jeho vůli k sebekázni. Mírová smlouva měla tento silný, práce milovný národ uvrhnout do nesnesitelně těžkých životních podmínek a do morálnímu otroctví, do stejné poroby, jakou je ta, která již 12 let tíží Rusko. S cynickým úsměvem podsouvají tvůrci míru � titíž lidé, kteří neustále snili o odvetě a zbrojili k válce � vinu na této válce Německu. Oni vzali Německu zbraně, udělali jej bezbranným a žádají po něm zaplacení všech těch miliard, které byly skoro od všech národů během čtyř dlouhých let smrtonosně prohýřeny. Dnes je to nezvratně jasné: kdyby byly Německo a Rusko šly společně, nedošlo by k žádné válce. Vůle těchto obou sloučených velmocí by byla rozhodující a jejich síla neporazitelná. Toto přesvědčení nabývá dnes stále více na své síle.\nPolitikové z Versailles se možnosti takového sloučení v budoucnu obávali, proto muselo být Rusko vydáno komunismu. Samozřejmě � i tohle bylo dáváno za vinu Německu. Politikové rozkouskovali Evropu jako řezník jateční dobytek a zastřeli své záměry úhledným rouchem sebeurčení národů a menšinových práv. V Evropě tak vznikla řada umělých státních útvarů: Československo s územím sudetských Němců, Slováků a Karpatorusů, Polsko s koridorem, se Slezskem, Galicií, Volyňskem a Vilnou, Litva s Memelem � a tak dále.\nNamísto jediného nesváru kvůli Alsasko-Lotrinsku se po válce v nových iredentních státech vytvořilo jedno ohnisko nepokojů vedle druhého. Tím položily mírové smlouvy z Versailles, St. Germain a Trianonu zárodek k novým válkám, na které se �vítězové� ze všech sil připravují, když �poraženého� odzbrojili.\nSvětová válka přesto neskončila rozhodujícím vítězstvím spojeneckých armád na bitevních polích, nýbrž zhroucením Německa, které podlehlo propagandě pacifismu � stejně jako Rusko propadlo revoluci. Zásah Ameriky do války a přítomnost jejích čerstvých vojsk v Evropě k tomuto konci nemálo přispěl. Nový svět vsadil své karty na jistý zisk.\nKonečný výsledek války rozdělil národy ne na vítěze a poražené, nýbrž na výherce a na ty, kdo ve hře prohráli. Tak jako v Brest-Litevsku stálo rozhárané Rusko proti ještě zdravým centrálním mocnostem, tak stálo ve Versailles zhroucené Německo proti čerstvě vyzbrojeným a mocným západním mocnostem. Rusko a Německo sdílí společný osud � ne jako, řečeno obrazně, poražení, ale jako neúspěšní hráči ve světové válečné ruletě. Neboť i Rusko patří mezi docela vydrancované a musí za své chyby pykat daleko víc než ostatní státy. Přesto se ale bude muset do budoucnosti s Ruskem počítat. Světové mocnosti vědí, že úpadek této obrovské země je jen přechodný a že přijde čas, kdy Rusko povstane z popela jako Fénix. A pak toto nové Rusko zúčtuje v věci �� 116-117 versailleské smlouvy ne s Německem, nýbrž s tvůrci této smlouvy.\nJak už bylo řečeno, bylo Rusko přenecháno samo sobě, ale je jisté, že by se i přes svůj oslabený stav s bolševismem vyrovnalo, kdyby jej nezasáhl zrádcovský úder do zad. Tento Kainův čin provedli Češi na Sibiři, kde bylo centrum ruské nacionální vlastenecké obrany a kde se právě vytvářela nová ruská státní moc. Jiné označení než zrádný úder do zad pro tuto pobuřující zradu není. Když už dávno tuto dýku drželi skrytou v ruce, nazývali Rusy stále ještě milovanými bratry a Rusko �mateřskou zemí�. Já jsem stál jako vojevůdce a současně jako jeden z nejbližších spolupracovníků admirála Kolčaka ve středu největší tragedie ruského národa a spoluprožíval onu zvrhlou roli, kterou tehdy Češi na Sibiři sehráli. Oni zradili ruskou Bílou armádu a její vůdce, spolčili se s bolševiky, uprchli jako zbabělá horda na východ, spáchali na bezbranném obyvatelstvu násilí a vraždy, vyloupili státní i privátní majetek v hodnotě několika set milionů zlatých rublů a odtáhli to vše ze Sibiře domů.\nI zástupci zemí Dohody, kterým je chování Čechů známé, tato fakta utajují a uchovávají v hlubokém mlčení. Vlivem všech těchto okolností se veřejné mínění kulturních zemí nachází v úplné neznalosti nad skutkovou podstatou věci � a to zvláště pod vlivem promyšlené české propagandy. Jistě není jen úkolem Ruska, aby byla tato temná aféra postavena do pravého světla � je to úkol každého slušně smýšlejícího člověka každého národa. �Je to věc svědomí všech pravých demokratů� � tak to bylo zdůrazňováno z české strany � i to, že �pravdu je nutno bezohledně odkrýt�.\nDokumentární materiál z tehdejších dob byl shromážděn a nachází se v této knize, která je určena k desetiletému �jubileu� české anabáze z roku 1920.\nPanslavismus vznikl ještě v první polovině minulého století a vyčerpal se z počátku v teoretických a básnických projevech nad příbuzenstvím slovanských národů, jejich řečí a zvyků. Velmi brzy se však vmísily do těchto vědeckých a vzletných snah i politické zájmy � útlak Bulharů a Srbů v Turecku a pod. To byla doba sentimentalismu. Soucit se slabými a potřebnými, přání pomoci malým křesťanským národním kmenům proti nevěřícím � to bylo tehdy ve společenských kruzích veškerých evropských národů běžné. V samém středu tohoto dění vznikla válka Ruska s Tureckem 1877-1878, jež skončila osvobozením Srbů a Bulharů. Samostatnost těchto států stála syny Ruska hodně krve. Přinesené oběti posílily pochopitelně panslavistické mínění v Rusku. V oné době najdeme mezi vynikajícími slavisty vedle vědců a teoretiků i vlivné politické a vojenské vůdce, kupříkladu Černyševa, Skobeleva, Ignatěva aj. Tito muži hráli v ruské společnosti velkou roli a měli pro ruský osud velký význam. Oni se věnovali s fanatickou horlivostí propagaci panslavismu a udělali z něho mohutný a vlivný faktor jak ve vnitřní, tak i v zahraniční politice. Panslavistické úsilí bylo přizpůsobeno nacionálnímu charakteru a dosáhlo pod vládou Alexandra III. svého největšího rozkvětu.\nDruhou událostí byla tajná smlouva uzavřená mezi Alexandrem III. a Francií. Tento nepřirozený svazek mezi autokratickou a patriarchální monarchií a neklidnou, vždy po revanši toužící republikou, měl být určitou protiváhou k již zmíněnému postoji Německa. Francouzské intriky využily bez váhání panslavismu jako vítaného prostředku k dávno vytčenému cíli a Německo a Rusko navzájem odcizily. V posledních letech vlády Nikolaje II., který politiku svého otce přímo zbožňoval, dosáhl panslavismus svého vrcholu a byl vládou oficiálně uznáván a podporován. V Petersburgu a ve všech hlavních slovanských městech Evropy se začali objevovat hlasatelé a propagátoři panslavismu jako houby po dešti. Ideu panslavismu podporovali hlavně ke svému osobnímu a politickému prospěchu. Před mohutným carským Ruskem se skláněly veškeré malé slovanské národy, přísahaly mu lásku a oddanost � a dostávalo se jim za to pravidelné podpory. Ve své většině byl však panslavismus ruskému národu jako dříve celkem lhostejný a považoval tuto ideu právem za zbytečnou a cizí.\nVnucovat národům panslavistický názor a ideu bylo jistě nespravedlivé, lživé a zhoubné � zvláště co se týká zahraniční politiky Ruska. Právem se tážeme, zda byl ruský stát vůbec oprávněn nasazovat své prostředky a vojenskou sílu pro jiné slovanské národy. Směla a měla být ruská krev prolévána pro osvobozování a samostatnost malých slovanských národů? Politický a rozumový důvod dává zápornou odpověď. Rusko nemělo právo svoji zahraniční politiku jednostranně orientovat vychytralou idejí, jakou byl panslavismus. Dějiny tento omyl jako takový jen potvrdily. Rusko musí za svoji chybu těžce pykat, neboť zatímco státy, kterým Rusko pomohlo, jako Československo a Polsko (1) posílily a skoro propadly velikášství, ruská mocnost se rozlomila a ruské obyvatelstvo na sobě pocítilo bolševickou panovačnost a zhoubu.\nPrvní podnět k tomuto nepřátelství dal malý stát Srbsko, pro jehož zájmy se Rusko cítilo povinno zasáhnout. Tím se nad Evropou rozhořely válečné ohně nikdy nevídaných rozměrů. Již dávno před začátkem světové války plánovali politici Dohody využít onen panslavismus na jedné straně jako prostředek k rozleptání nepřátelských vojsk a států a na druhé straně jako danou možnost pro vlastní posílení. Pro samostatnost Poláků a Čechů to bylo přímo propagováno a byly jim v tom smyslu dávány jisté sliby. V srpnu 1914 vyzval ruský vrchní velitel, velkokníže Nikolaj Nikolajevič, veškeré slovanské národy Rakousko-Uherska k povstání. Všude v zemích spojenců se nyní začalo se stejným cílem � oslabit vojenské oddíly z Čechů, Poláků a Srbů a tím posílit vlastní pozici. Současně se v Rusku rozhodlo o vytvoření jednoho českého batalionu. Tato takzvaná Česká družina, sestávající z 800 mužů, se zformovala částečně z Čechů, kteří byli jako ruští poddaní usedlí ve Volyni, částečně z rakouských Čechů, které válka překvapila v Rusku. V listopadu 1914 vstoupil tento batalion do svazku aktivní armády. Zatímco v Petersburgu a na všech vyšších místech až po hlavní stan tuto českou formaci vítali, chovalo se ruské aktivní vojsko vůči tomuto vojenskému oddílu vysloveně odmítavě. Jakmile ale byli k těmto českým dobrovolníkům přidělováni čeští váleční zajatci, ukázali velitelé front svoji nedůvěru bez obalu.�Ďábel nechť se s těmito bratry obírá� � mínil tehdy jeden z nejschopnějších generálů, �ten kdo jednou zradí, učiní tak snadno i podruhé�. Nastaly obavy z české špionáže.\nKonečně nabyl názorový postoj armády převahu a po delší dobu se české vojenské oddíly nevytvářely. Masaryk sděluje ve své knize (2), že se zpočátku také v Itálii, Anglii, Americe a dokonce i ve Francii chovali vůči zajatým Čechům odmítavě. Zjevně to byly jen velmi vzácné případy, kdy tito utečenci jednali z nějakých ideových příčin. Obvykle to byl čistý egoismus, který je nutil přeběhnout � a zbabělý strach o vlastní život.\nPřesto by bylo mylné se domnívat, že se české vojsko sloužící v rakouské armádě vesměs dobrovolně a bez boje vzdávalo. Jejich chování se řídilo podle toho, komu byli podřízeni. Naproti naší divizi stál například na řece Strypě u vesnice Gaivoronka český pluk (pokud si pamatuji, 88. pěší pluk). Ten se bil přes celou zimu 1915-1916 se zvláštní tvrdošíjností. Když naše pluky po třídenním boji přešly řeku Strypu a 30 řad nepřátelských drátěných překážek zničily pyroxilinovými bombami, podařilo se Čechům tohoto pluku včas stáhnout. Zajali jsme jen velmi málo mužů. Při stejném útoku vzala naše divize ve vesnici Višnevčik nad Strypou do zajetí přibližně celý 10. honvédský pluk, ačkoli bylo známo, že Maďaři byli výborní vojáci. Tehdy jsme měli dojem, že to jsou jen pohádky, že se české vojenské jednotky vzdávají dobrovolně. Byl to ale snad jakýsi druh hry s dvojitou možností: bít se statečně, když vlastní strana vítězí � ale v případě porážky nebo v kritických chvílích si včas navléci pláštík slovanského bratrství, aby se to v zajetí hodilo a bylo výhodné.\nTeprve začátkem roku 1916 připustila ruská vláda, aby byl český batalion přeměněn na český pluk � veškerá velitelská místa ale obsadila ruskými důstojníky. Velitelská řeč zůstala ruská. V následujících měsících byla nálada v Petersburgu nervóznější a za těchto okolností byly chyby vetší � v důsledku únavy a starostí o výsledek války. A tak se stalo, že již v létě 1916 byly dovoleny další české formace a český pluk zesílil na brigádu.\nK tomu něco ze spisů objektivního švýcarského učence Dr. Huga Hassingera, profesora geografie na universitě v Basileji (3): �Projevy loajálnosti od pražského starosty při vojenských úspěších armády apod. docházely k císaři přesně a včas. Národní listy psaly v lednu 1917: ,Je skutečně obdivuhodné, jak mnohostranné je působení prof. Masaryka a jak neúnavně na tom pracuje, aby poskvrnil čest českého národa... Nepřátelé se přesvědčili, že láska všech rakouských národů je k zděděné dynastii a vlasti pevná a neochvějná. Oni poznali, že všichni, kdo v zahraničí tvrdí něco jiného, jsou lháři a podvodníci... My se ohrazujeme proti tomu, aby tito lidé mluvili za nás. Český národ děkuje za takové zástupce.��\nA dále: �Poslanec Šmeral, tehdy vůdce České sociální demokracie, zveřejnil psaní Českého svazu ministerskému předsedovi Clam-Martinicovi s prosbou o audienci u císaře Karla. Chtěli mu přednést svoji žádost o korunovaci za českého krále těmito slovy: ,Chceme císaře ujistit, že stojíme při něm a jeho nástupcům, že vždy dodržíme závazky k habsburské dynastii a říši, že budeme věrně sloužit králi a státu, že naše stížnosti nikdy neotřásly naši víru a že po vítězném ukončení světové války dosáhneme práv českého národa v rámci říše a pod habsburskou dynastií.� Podepsán: Staněk, Šmeral, Maštálka.\nBěhem světové války slovenští vojáci statečně bojovali v rakousko-uherské armádě a také slovenští nacionalisté pronášeli v říšském sněmu patriotské řeči (Juriga dne 26. 4. a 19. 12. 1915) a ujišťovali o obětavosti svého národa maďarské vlasti. Když ale v březnu 1917 vypukla v Petersburgu revoluce, Češi rychle postřehli svou duševní sounáležitost s novým proudem, změnili barvu a stali se vášnivými republikány. Od provizorní vlády (Miljukov) dostali ujištění, že mohou v Rusku z českých zajatců vytvořit samostatnou českou armádu. V srpnu si vzali na usnesení Národní rady půjčku dvacet milionů franků pro potřeby armády a revoluce. V říjnu vydal generál Duchonin (4) výnos, kterým nařizoval vytvoření československého, z třech divizí sestávajícího vojenského sboru.�\nNyní udeřila hodina odplaty. Události se valily katastrofální rychlostí. Říjnová revoluce, vystoupení bolševiků pod heslem �okamžité ukončení války�. Duchonin bude v Mogilevě bolševiky zavražděn. Úplný rozklad ruské vojenské moci. Čeští zajatci stojí před novou situací.\nIhned po březnové revoluci pospíchal Masaryk do Ruska. Ve své knize Světová revoluce popisuje tuto cestu co nejpřesněji. Tato Masarykova kniha je pro neznalého čtenáře riskantní a nebezpečnou četbou, protože je psána mužem, na němž lpí pověst vědce. V knize je ale pravda se lží velmi úzce spjatá. Po svém příjezdu do Ruska navštívil Masaryk nejdříve všechny vůdce revoluce, kteří mu podle jeho vlastního přiznání stáli ideově nejblíže. Pak se dal zcela k dispozici francouzským zástupcům v Rusku. V jeho knize najdeme tuto charakteristickou větu: �My, to znamená československý armádní sbor, jsme byli autonomní armáda, avšak představovali jsme součást francouzské armády, byli jsme na Francii a politické Dohodě (Entente) finančně závislí.�\nMasaryk učinil během svého pobytu v Rusku od května 1917 do dubna 1918 následující opatření: Českoslovenští váleční zajatci byli překřtěni na legionáře. Tento název se objevil tehdy v Rusku poprvé. Pak bylo těmto legionářům doporučeno nasadit veškeré síly k vytvoření svého nového státu � aniž se kdo staral o nějaké morální zábrany. Ruští důstojníci byli z většiny velitelských míst odstraněni. Veškeré úsilí Čechů teď směřovalo k tomu, dostat se z Ruska pryč a posílit západní frontu ve Francii. Masaryk cestu stanovil � nejkratší cesta vedla sice přes Archangelsk a Murmansk po moři do Francie, ale byly velké obavy z německých ponorek. Masaryk a Češi se tedy rozhodli pro cestu přes celé Rusko k Tichému oceánu � a dostali k tomu od bolševiků náležité svolení. Na jaře 1918 byl československý sbor naložen a transportován po velké sibiřské dráze od Penzy až do Vladivostoku.\nNěmecká a rakousko-uherská vláda žádaly od Sovětů � dle smlouvy z Brest-Litevska � odzbrojení válečných zajatců a jejich uzavření do koncentračních táborů. Měli být dopraveni zpět do vlasti, ne jako legionáři, nýbrž jako zrádci a zběhové. V květnu 1918 bolševici skutečně stanovili československému sboru ultimátum a žádali vydání ruských zbraní.\nMorální stav českých vojsk byl krajně smutný. Po ruské revoluci zařadila Česká národní rada všechny válečné zajatce své národnosti do svého vojska a tím česká brigáda narostla na armádní sbor. Tím ovšem tato zvětšená kvantita podstatně zhoršila kvalitu. Sbor se tak naplnil lidmi, kteří chtěli jen uniknout z drátěného oplocení, spolu se zbabělými dezertéry a křivopřísežnými zběhy. Důstojnická a velitelská místa byla obsazena českými vojáky. Ti nebyli na tato místa ustaveni podle výkonů nebo schopností, nýbrž výhradně podle ochoty a uznání České národní rady a podle svého revolučního směřování. Z nich jen Čeček, praporčík rakousko-uherské armády, byl dříve důstojník. Gajda byl původně drogistou, vojenskou hodností a zařazením felčar (ranhojič). Syrový, obyčejný voják � bývalý obchodní cestující.\nDošlo k řadě bojů Čechů proti Rudé armádě. Generálporučík xxxx (7), dřívější šéf generálního štábu v Petersburgu, strávil po bolševickém převratu jaro a léto na Volze, a pak se jako jeden z blízkých spolupracovníků Kolčaka zúčastnil boje proti rudým. Popisuje tuto dobu a poznamenává (8): �Na jaře 1918 nebyla tato válka nijak ukončena. Jaký bude její konec, nemohl nikdo předpovědět. Každopádně zneklidňovalo jednání Mirbacha v Moskvě a vývoz potravin z Ruska do Německa � to bylo příčinou obav našich bývalých spojenců!�\nVojensky viděno, bylo povstání Čechů řadou malých bezvýznamných šarvátek, bolševici měli na Sibiři velmi malé vojenské síly. Mnohá města byla zcela bez jakékoli pomoci Čechů zabrána ruskými důstojníky a dobrovolnými vojenskými oddíly � kupříkladu Omsk, Irkutsk a Čeljabinsk. Češi ovšem, aniž by dali jednu jedinou ránu, demonstrovali hrdě a důstojně svůj nástup do měst, nechali se místním obyvatelstvem oslavovat a hlavně ihned přikročili k rekvizici ruského státního majetku.\nZveřejnil jsem krátký výňatek ze zprávy jednoho ruského frontového důstojníka, poručíka W. K. E., který prodělal celé polní tažení na Sibiři: �Zatímco jsme pronásledovali ustupujícího nepřítele podél železniční trati mezi Sadrinskem a Bogdanovičem � to bylo v červenci 1918 � narazila naše vojska u stanice Bogdanovič na silný odpor. Oddíl u Sadrinska, u něhož jsem byl pobočníkem, byl odvelen k obchvatu nepřátelského křídla do Grjasnovska. Po 24 hodinovém boji se nám podařilo nepřítele z osady vytlačit a ukořistit dva pancéřové vlaky rudých. Brzy na to jsme se setkali s útvarem české armády, který pomalu pochodoval do Jekatěrinburgu. Náš útvar měl za úkol přemístit se co nejrychleji na sever a předal proto pancéřové vlaky do přechodné ochrany Čechům. Předávací dokumenty o tom byly podepsány od ruských i českých zástupců. Oba pancéřové vlaky ale už nikdy nebyly od Čechů vráceny. Češi si je ponechali jako svůj majetek. Všechny reklamace u českého velitelství byly naprosto bezvýsledné. Srpen a září 1918 přinesly pro náš oddíl obzvlášť těžké boje. Ten byl tehdy přejmenován na 19. petropavlovský pluk. U Irbitu na výšině u Samocvet-Kordonu čekal naše vojáky tvrdošíjný odpor. Náš velitel, plukovník Smolin, žádal a prosil o dotyčné pancéřové vlaky, které měli Češi v držení. Sami jsme totiž měli jen nouzově zhotovený vlak, jehož ochranu představovaly pískové pytle položené na obyčejné trámy. Dvoudenní boj nám přinesl velké ztráty a jen částečný úspěch. Český pancéřový vlak nám neposkytl žádnou pomoc; celou dobu se zdržoval v chráněné oblasti železniční trati a odmítl náš nouzově zhotovený vlak následovat, i když jsme se odvážili k jednomu nájezdu a podařilo se nám pancéřový vlak bolševiků poškodit. Češi při tom nevypálili ani jednu jedinou ránu.\nPo bitvě nám Češi vysvětlovali, že nás musí opustit. Ovšem předtím přišel velitel českého pancéřového vlaku k našemu veliteli a požadoval písemné potvrzení o účasti Čechů v boji. Plukovník Smolin se dostal do rozpaků, protože opravdu nevěděl, jak na to odpovědět. Požádal proto českého velitele � protože počítal s jeho slušností � o vlastní sestavení obsahu textu. Já jsem se posadil k psacímu stroji a Čech diktoval. Mimo jiné mi zůstala v paměti následující věta: �Mužstvo českého pancéřového vlaku bojovalo jako lvi.� Plukovník Smolin si hotovou písemnost přečetl a překvapeně a zkoumavě se na českého velitele podíval. Ten ale pohled drze opětoval a nehnul ani brvou. Smolin utrápeně vzdychl, list podepsal, dal jej tomu Čechovi a odešel, aniž mu podal ruku. Hned na to nás český pancéřový vlak opustil navždy.\nJá jsem mimo těchto uvedených případů neměl žádnou možnost dostat se s Čechy do styku. Rovněž později, v průběhu celé občanské války, jsem se s nimi do kontaktu nedostal. Až později přinesli naši ranění ze vzdálených bojišť jeden žertovný rým: �Bije se Rus blízko a v dáli s Rusem silně � Čech zatím krade cukr rád a pilně.� V zádech sibiřské armády se to jen hemžilo � spekulovalo se, obchodovalo, kradlo a rabovalo. Vojáci, kteří přicházeli na frontu, vyprávěli nekonečné příběhy, jak si Češi přivlastňovali ruskou armádní výstroj, munici a zásoby, zkrátka všechno, co nebylo zrovna přikováno nebo přibito. Ve městech zabavovali ty nejlepší byty a na železničních stanicích rekvírovali ty nejlepší lokomotivy a vlakové soupravy. Velké rozhořčení vyvolala bezohlednost českého �generála� Gajdy, který po dobytí Jekatěrinburgu nenašel pro sebe a svůj štáb žádný jiný byt než dům průmyslníka Ipatjeva, ve kterém byla krátce předtím zavražděna carská rodina. Gajda nechal podlahy a schodiště vydrhnout a vše tak upravit, že byly téměř všechny stopy zločinu smazány.\nAby bylo možné správně hodnotit všechny budoucí události, je nutné si uvědomit, v jakém žalostném stavu se ruská říše tehdy nacházela. Po třech válečných letech bylo Rusko smrtelně unaveno a rovněž utrpělo těžké ztráty během již 14 měsíců trvajících vnitřních nepokojů. Bolševici se ve jménu celého národa stali samozvanými vládci říše. Svoji vládu opírali o zcela demoralizované hordy námořníků, záložních vojáků a propuštěných trestanců � ke zničení takzvané buržoazie neváhali využít ani těch nejnižších a nejhorších lidských pudů.\nV celém dalekém Rusku, od Dněstru až po Tichý oceán, se semkly slušné a odvážné síly dohromady, vytvořily organizace a připravovaly tajně všeobecné povstání. Tito lidé doufali, že se zbraní v ruce budou moci setřást nenáviděnou porobu. Nebylo snad jediné obce a malého městečka, kde by se nevytvářely antibolševické komitéty. V jejich čele stáli ponejvíce bývalí důstojníci. Bylo jasné, že ti ruští důstojníci, kteří ještě zůstali u českých útvarů, se ihned se svými kamarády domluvili a s těmito tajnými organizacemi navázali styky. V zájmu věci bylo dohodnuto � bez osobních zájmů � být vůči Čechům nápomocní a vstřícní. Byli to právě ti důstojníci a kozáci z oněch tajných organizací, kteří prokazovali české armádě největší služby. Bez ruského přispění by české povstání k ničemu nevedlo. Češi znali tento kraj příliš málo, byli by od sebe brzy odděleni, rozprášeni do malých skupin a zničeni bolševiky. Veškeré hlavní akce Čechů byly řízeny ruskými důstojníky. Mohu uvést jména jako Stěpanov, Bogoslovski a Ušakov � poslední padl v boji u Bajkalu. Všude tam, kde se nejednalo o přímý boj, zdržoval se ruský válečník skromně v pozadí a dával přednost Čechům. Nezáviděl jim, že je národ zahrnoval květinami a dary a vítal je jako osvoboditele.\nVzpomínám si na hrozné deprese, které vládly během mého několikaměsíčního zajetí v Astracháni. Komunisté tam vládli s neslýchanou krutostí � zvláště když se kozákům nezdařilo jejich povstání. Kdo nebyl zavražděn, strádal ve věznicích, nebo se vystrašeně držel v úkrytu. Naše tamní antibolševická liga se ztenčila na několik tuctů mužů. Na nějaký samostatný postup nebylo ani pomyšlení. Pak přišla zpráva o vítězném výpadu Čechů podél sibiřské magistrály.\nV létě 1918 si mocnosti spojenců naprosto nebyly jisté, zda válka dopadne v jejich prospěch či nikoli � stále se obávaly porážky. Proto se dohodly učinit všechno, co se dalo doslova vyždímat z Ruska, které se svíjelo ve smrtelných křečích. Po prvním vydařeném výpadu Čechů podél Sibiřské magistrály jim byl dán z Paříže rozkaz zastavit se na Volze a vytvořit východní frontu. To mělo donutit Němce, aby svoji pozornost nevěnovali jen západu. Jako hlahol zvonů duněla hlasitě nad celým Ruskem výzva Francouzů, Angličanů a Japonců k obyvatelstvu: �Shromážděte se kolem svého praporu, vezměte zbraně do svých rukou a vyžeňte nepřítele, Němce s jeho bolševickými sluhy. Žádnou píď své země nesmí Rusko ztratit a nikdy nesmí být dotčena suverenita ruské říše!�\nPo dobytí Kazaně byl Čeček, od praporčíka na generálmajora povýšený Čech, jmenován vrchním velitelem fronty na Volze. Syrový, tehdejší vrchní velitel armádního sboru, byl jmenován velitelem armády. Ruským dobrovolníkům v armádě nepřipadalo zrovna vhodné a lehké být poslušní rozkazů těchto nevzdělaných českých generálů. Jejich sebekázeň byla v tomto ohledu obdivuhodná. Všeobecné nadšení nad osvobozením od bolševického útlaku bylo tak velké, že každý, kdo mohl této věci jen trochu posloužit, činil vše s radostí a s mnohými věcmi se smířil. Naše tehdy ještě nezničená inteligence vysílala po tisících svoje mladičké syny k Bílé armádě. Ať již generál nebo voják, školák nebo venkovský člověk � bok po boku stáli v řadách dobrovolných bojovníků.\nBravurní výkony byly na denním pořádku. Mimo jiné se zvlášť vyznamenal jeden mladý plukovník z generálního štábu V. O. Kappel. (10) Byl všude, kde se jednalo o nebezpečné záležitosti a vždy se mu dařilo nepřítele poškozovat. Jeho šílená smělost dokonce strhávala i Čechy a bylo to, jako by se kráčelo od vítězství k vítězství. Ale opět připadal všechen dík, všechno nadšení a jásot Čechům. Jako osvoboditelé vstupovali do ruských měst, byli oslavováni, nošeni na rukou a obdarováváni vším, co se jen darovat dalo � dávalo se podle ruského způsobu z celého srdce a bez míry.\nDosud i mnozí méně zásobení Češi byli nyní bohatí a rostla jim chuť na další majetek. Od nynějška bylo �rekvírování� ruského státního majetku principem, který se velmi brzy začal vztahovat i na privátní majetek � na vše, co se hodilo vzít si s sebou. Ruská vojska se zpočátku k těmto věcem chovala naprosto lhostejně: �Berte, berte si všechno co chcete, jen když pomůžete osvobodit naši vlast od bolševiků.�\nOd samého začátku nově vytvořené fronty na Volze věnovala Česká národní rada velkou pozornost tomu, aby byly všechny správní posty osvobozené země obsazeny lidmi, kteří byli co nejblíže Masarykovým názorům. Tito lidé se usadili u Volhy jako hejno černých vran. Co pro nás vůbec znamenali všichni ti Kerenští a Černovští? (11) Oni byli jen otroky a poslušnými sluhy politické Dohody a právě proto našli v očích Čechů pochopení. Starý ruský režim byl tehdy všude téměř úplně zničen. Všude vznikaly nové organizace samosprávy. Tak tomu bylo i v Samaře, hlavním stanu Čečka � vládl tam sociálně revoluční komitét polobolševického typu. V Uralsku a Orenburgu byla vláda kozáků, v Jekatěrinburgu vláda důlního průmyslu, v Omsku sibiřský komitét, v Čitě vláda atamana Semjonova, Charbin a Vladivostok měly své vlastní samosprávy. Aby byl konečně tento zmatek nějak usměrněn, byl koncem srpna a v září svolán do Ufy říšský sněm k vytvoření jednotné autoritativní vlády. Nesešli se jen zástupci všech místních vlád, ale i vyslanci politických stran. Hlasy byly rozdělené. I když nebyli k poradám připuštěni monarchisté, dosáhli národovci přece jen většiny hlasů. Krom toho bylo významné, že armáda se svými dobrovolníky stála za národovci.\nTehdy poprvé zasáhli Češi veřejně do politických záležitostí Ruska. Na zasedání se nečekaně objevil vyslanec československé armády, dr. Bohdan Pavlů, v doprovodu členů komitétu České národní rady. Prohlásil: �Jestliže se ihned nesestaví jednotná ruská vláda, opustí Češi bitevní linii. Jako právoplatnou vládu mohou ale uznat jen tu, která by se skládala z členů samarského sociálně-revolučního komitétu Kerenského a Černovského strany.�\nNakonec bylo v Ufě jako jednotná ruská vláda zvoleno ředitelství (direktorium) (12), které sestávalo z pěti členů a kterému předsedal Avksentjev, přítel a odchovanec strany Kerenského � sociální revolucionáři tam měli výraznou většinu.\nSituace ruských vojsk byla velmi tíživá. Jen za cenu velkých ztrát je rychlý a odvážný plukovník Kappel mohl stáhnout. Vojska byla zachráněna, nikoli však Kazaň. Češi opustili bráněné území � tajně, aniž by komukoli dali o svém úmyslu vědět. 9. srpna bylo toto město opět v držení bolševiků. �Obrana města Kazaně,� píše jeden očitý svědek, �byla labutí písní československého pochodu.� (13) Po dalších dvou dnech následovalo vydání Simbirska, potom padl Volsk, Chvalynsk, Syzraň. Češi všude opouštěli své pozice, aniž by aspoň vyčkali na útok rudých � prostě už vůbec nebojovali. Zůstali jen věrni svému principu, že všechno to, co se dalo z ruského majetku odtáhnout a získat, to také odtáhli a ukořistili. Je třeba si přitom uvědomit, že tehdy byly na Volze obrovské zásoby pro frontu již z let 1916 a 1917. Jakmile si Češi naložili svůj lup na veškeré vlaky, které jim byly po ruce, odtáhli na východ. Za nimi se valila jako obrovská vlna spousta nešťastných uprchlíků od Volhy. I zde zůstalo ruské vojsko věrné svému poslání a krylo ústup Čechů jako zadní voj. Bosí, spatně oblečení, o všechny teplé součásti oděvu oloupení se ruští vojáci dívali plni odporu a zlosti na nové holinky a bezvadné uniformy pohodlně pochodujících Čechů.\n�Ano, bez konce byly řady uprchlíků, které se táhly za českými vojsky, starci, ženy a děti. To bylo to obyvatelstvo, které několik týdnů předtím zahrnovalo tytéž vojáky květinami a dary. Nyní prchali ze svých původních obydlí, bezmocní a zoufalí, vstříc nejisté budoucnosti. Pro ně nebylo ani možné zůstat, protože bolševici vraždili každého, kdo byl kdy Čechům nápomocen, nebo jim i jen projevoval sympatie. Strach a běs bičoval statisíce míst a malých měst, které byly takto od Čechů bez boje přenechány trestním soudům Čeky. Lidé se začali ptát sami sebe, zda by nebylo lepší, kdyby bývali Češi vůbec nepřišli. A jistě by bylo pro Rusy lepší, kdyby byli mohli nechat své hnutí proti bolševikům lépe dozrát a vše důkladně a s klidem připravit. Západní mocnosti ale chtěly rychlou akci � aby mohly co nejdříve uplatnit na bolševiky tlak z druhé strany a aby Němci nemohli rozvinout svoji sílu na západní frontě. V tom se přání Rusů a západních mocností rozcházela. Celý ten vojenský nápor byl předčasný, přerušil přípravy tajných nacionálních organizací a zabránil jejich plánovanému sloučení.\nNa všech plotech a stěnách ve městech a stanicích se ještě třepetaly pestré výzvy Čechů, oslovující ruské obyvatelstvo. Všechny tyto proklamace začínaly slovy: ,Ruští bratři!... Naši trýznění ruští bratři a sestry!... Český komitét vás, obyvatele na Volze a Uralu, vyzývá k boji proti vašim nepřátelům, bolševikům!� Ve všech větách a výzvách slibovali Češi bojovat s obyvateli Ruska společně až do vítězného konce, až do poslední kapky krve. A nyní místo toho vydání všech pozic bez boje, odpírání poslušnosti, zrada na ruských důstojnících a dobrovolnících a zbabělý útěk zdravých, dobře živených českých legionářů. Netekla česká krev, zato ale proudy ruské krve ve sklepeních Čeky. Nesčetné ženy byly zhanobeny a trýzněny. Kletby, jen děsivé kletby vrhal zrazený národ na Volze za prchajícími českými vojsky.\nNálada v samotné české armádě klesla na bod mrazu. Krádeže a dezerce byly promíjeny. Vůdcové a národní rada v tom byli sami příkladem. To byli praví dobrodruzi, obskuranti a v oněch dnech již skoro přívrženci krajní levice. Aby se mezi vojáky stali populárními, neštítili se žádné demagogie. Vinou Čechů tehdy tekla krev a slzy v proudech. Tehdejší vedoucí československého komitétu byli Pavlů, Girsa, Patejdl, Medek a Blagoš. Jeho duší byl však jimi vyvolený revoluční hrdina, Tomáš Masaryk.� (15)\nS nevýslovnou námahou a v trvalém nebezpečí života se mně a mojí ženě podařilo tajně opustit Astrachaň a dostihnout Bílou armádu � dílem ve člunu na Volze a rovněž na koni v doprovodu jednoho kirgizského průvodce. Projeli jsme kaspickou stepí přes Uralsk, Buzuluk a Samaru víc jak 500 km a ve druhé polovině září konečně dorazili do Ufy.\nNa Volze jsem se poprvé setkal s Čechy. Rozhodně jsem neočekával, že poznám dav zbabělců, jejichž specialitou jsou dezerce, zrada a krádeže. Během svého dlouhého pobytu za bolševickými zdmi jsem byl, stejně jako ostatní Rusové, zvyklý myslet si o Češích jen dobré � o jejich hrdinství a o jejich úmyslu pomoci nám v boji proti bolševickému panství. Vzpomínám si ovšem, že mi již tehdy byla na Češích nápadná jejich přespřílišná snaživost, těkavý pohled a jistý nedostatek vojenské kázně. Připadali mi občas jako dav lokajů, navlečených do válečných uniforem. Ovšem zpráva, že Češi již dále nechtějí bojovat, mi připadala nanejvýš překvapující. Co to znamená? Vojáci odmítají poslušnost? Neexistuje žádný vojenský soud? Dostalo se mi jen odpovědi: �Pro Pánaboha, taková rezolutní opatření nemohou být vůbec uplatňována, Češi jsou pod zvláštním protektorátem spojenců!�\nV Čeljabinsku, v salonním voze generála Knoxe, jsem se setkal s panem Syrovým. Byl to podsaditý, nemotorný, nepěstěný muž okolo třiceti let. V jeho vulgárním tlustém obličeji se blýskalo jedno malé oko, to druhé bylo zakryté černou páskou � tedy okolnost, která mu v očích jeho českých vojáků připomínala vzhled husitského vůdce Jana Žižky. Jeho chování bylo víc než ostýchavé a tak snaživé, že se dalo snadno poznat, jak moc by chtěl zakrýt své nedostatky již od dětské výchovy. Očividně se cítil v nezvyklém prostředí krajně nesvůj. Ještě dnes si na to jasně vzpomínám a cítím jakousi palčivou hanbu, když si na onen výjev vzpomenu � jak za tím povýšencem v důstojném a ukázněném držení kráčel starý ruský generál Diterichs (17) v české uniformě. Diterichs byl vynikajícím spolupracovníkem v generálním štábu, ale nepolepšitelný slavjanofilský nadšenec. Všechno to, co se žádalo za povinnosti od Syrového, vykonal Diterichs � měl tedy pro svého šéfa, který postrádal zkušenosti a vzdělání, velký význam. Díky své autoritě dosáhl Diterichs i toho, že se neuskutečnilo mnohé zlo.\nGenerál Knox se toho Čecha pokoušel přemluvit, aby ve vojsku nějak uplatnil svou autoritu � aby se armáda zúčastnila bojů. Zbytečně! Češi odtáhli, po zuby ozbrojeni, za frontovou linii a prohlásili jednou pro vždy, že už o boji nechtějí nic slyšet. Veškeré jimi vyklizené pozice tedy byly obsazeny nově vytvořenými pluky Bílé armády � těm se nakonec podařilo útoky bolševiků odvrátit.\nSnahy direktoria a spojenců byly neúčinné. Čechy už nebylo možné přimět k rozumu. Již v říjnu se všichni do posledního muže stáhli za bojovou linii. To je mnohokrát dokumentárně doložená skutečnost. Proto je lží, co tvrdil český ministr zahraničních věcí o �povstání\nnárodů� (18) �Převrat Kolčaka dne 18. listopadu 1918 naše vojska od vojenské spolupráce s Rusy rozdělil. Protože nebyli ochotni nést spoluodpovědnost za vnitropolitické drní, opouštěli pomalu frontu na Volze a ponechali si jen železnici pro své cíle ve vlastních rukou. Konečný ústup Čechoslováků z území Volhy proběhl koncem prosince.�\nGenerálporučík xxxx (viz dřívější odkaz) o této době uvádí (19): �Za zády bojujících se Češi usadili a rekvírovali jako válečnou kořist tolik železničních vagónů, že se transport válečného materiálu dostal do vážných potíží. V Čeljabinsku a Jekatěrinburgu stálo hodně českých pluků. Tito lidé vypadali čerství, odpočinutí a dobře živení. Tehdy Česká národní rada uvažovala, jak by se dala co nejlépe provést evakuace českých vojsk. To je nutno zvlášť zdůraznit, protože Češi měli později tu drzost tvrdit, že jejich odepření boje mělo svůj důvod v nepodřízení se admirálu Kolčakovi. V té době rovněž ještě fungovalo provizorní direktorium, o jehož socialistickém stanovisku nebylo třeba pochybovat.�\nZa frontou si Češi pozorně hlídali uloupený materiál. Nutno uvést aspoň malou ukázku věcí a hodnot, které hodlali vyvézt (20). Kořist Čechů nebyla velká jen co do kvantity, ale také podle své kvality a rozmanitosti. Bylo tam snad vše, na co si člověk vzpomene � vojenské oblečení v nevídaném množství, zbraně, munice, balíky látky, potraviny, obuv všeho druhu, kovy, surový materiál, drahé stroje a součástky, dobytek na porážku. Jen léků nakradli v hodnotě 3 milionů zlatých rublů, kaučuk a gumu za víc než 40 milionů rublů a z tjumeňských dolů obrovské množství mědi. Neštítili se ani ukrást knihovnu a laboratoř Permské university. Celý obsah jejich lupu se již nikdy nedá přesně vyčíslit. Počítáno s nejnižšími čísly by to byla pro Rusko kontribuce o několik set milionů zlatých rublů víc a o mnoho tak přesahovala kupříkladu válečné odškodnění Německa od Francie v roce 1871.\nMy, ruští důstojníci, jsme již tehdy jasně viděli, že jedinou záchranou by bylo učinit s touto demoralizovanou bandou rázný konec � bránily nám v tom ale dva důvody. Za prvé byla naše vojska ještě příliš slabá, aby mohla současně bojovat proti vnějšímu i vnitřnímu nepříteli. Za druhé bylo direktorium tehdy do té míry levicově orientované, že byl předseda Avksentjev v podezření ze spolupráce s polobolševikem Černovem. Toto přízračné direktorium se Čechů bálo a bylo vždy ochotné na nacionální strany vyvíjet nátlak v jejich zájmu. Tak jako sibiřské obyvatelstvo, nenáviděla Čechy i aktivní armáda a tato nenávist se stále stupňovala. Stačil by i malý náhodný podnět a všichni by byli ochotni proti Čechům násilně zakročit. O chování Čechů z té doby nám dává jednoznačný obraz následující příhoda.\nKdyž přijel začátkem listopadu 1918 do Jekatěrinburgu ministr války a námořnictva admirál Kolčak, aby se osobně přesvědčil o stavu na frontě, urážela skupina českých vojáků doprovod admirála hlasitými nadávkami. Čeští důstojníci, kteří byli přítomni, nejen že vojákům jejich neslýchané chování nezakázali, ale ještě je povzbuzovali k dalším nadávkám. Jeden z těchto �důstojníků� šel až k vlaku admirála, ačkoli tam byl přístup zakázán. Ruský voják na stráži se mu podle předpisů postavil do cesty. Čech tomu vojákovi řekl oplzlé slovo a rozmáchl se rukou k úderu. Voják použil svoji zbraň a smrtelně útočníka zranil.\nVšichni cizinci byli chováním onoho Čecha pobouřeni. Jeho krajané však měli jiný názor a takové jednání zřejmě schvalovali � mrtvému byl vypraven pompézní pohřeb s protiruskou demonstrací a ještě nad hrobem byly pronášeny projevy plné nenávisti vůči Rusům. Bylo to doslova utrpení dívat se na to, jak všechny plány a cíle cokoli podniknout vždy ztroskotaly na tom, že přímo uprostřed nás bylo nemocné a shnilé cizí těleso, které se nedalo odstranit.\nKdyby se Kolčak se svojí armádou nestal obětí české zrady, mohly dějiny Ruska vypadat úplně jinak. Německo by mohlo jednat s nacionálním a tvořivým Ruskem � a ne s bolševismem, který ohrožoval celý svět. Protože Kolčak neměl proti Německu žádné předsudky, označovali Francouzi Kolčaka a jeho spolupracovníky za germanofily. Čechům byl od začátku trnem v oku.\nDosazení Kolčaka za místodržícího se událo v Omsku v noci 18. listopadu 1918 a proti tomuto aktu se žádný odpor neprojevil. Členové direktoriátu byli zajati a pak vykázáni z Ruska. Nikdo na celé Sibiři tento postup neodsuzoval. Jedině Češi byli proti � plánovali dokonce povstání proti nové vládě, neměli ovšem odvahu tuto akci provést. Aspoň tedy hlasitě protestovali, pořádali všelijaká shromáždění a výzvy k obyvatelstvu Sibiře. Když byl k nim z Omsku vyslán důstojník, aby zjistil a zatkl osoby, které tyto akce plánují, Češi je ukryli a pomohli jim utéci k bolševikům.\nV témže čase přišel k admirálu Kolčakovi Gajda, tehdy český divizní velitel, a ujistil admirála svojí oddaností, sympatiemi a spolehlivostí. Novou náladu mezi ruskými důstojníky a vojáky dobře znal, rozuměl jejich stanovisku k diktatuře, uměl prostě hrát s novými kartami a přitom postavit do popředí svoji vlastní osobu proti Syrovému. Gajda a Syrový se příliš nesnášeli. Dost důvěřivý admirál Kolčak byl o upřímnosti Gajdy přesvědčen a vyznamenával ho při každé příležitosti svojí přízní � dokonce mu udělil ruskou generálskou hodnost. V roce 1919 jsem ve svých záznamech sepsal svůj dojem, který na mne tento člověk, který pak měl sehrát pro Rusko tak osudnou roli, učinil:\n�Mladá, úzká tvář jakoby ve formě masky, skoro bezbarvé oči, v nich výraz pevné, zločinné vůle. Dvě hluboké, výrazné vrásky kolem úst. Uniforma ruského generála � ovšem bez nárameníků, které kvůli českým politikům nenosil. Jeho řeč byla tichá, přiměřená, skoro jemná, ale s umíněným výrazem a po českém způsobu až odporně akcentovaná. Jeho mluva byla krátká a kusá, předstíral hrdinu a vojevůdce.�\nJá jsem se s ním setkal v říjnu 1918 v Jekatěrinburgu na jednom menším vojenském setkání, kde zastával následující názor: �Ruský národ nemůže v této chvíli potřebovat žádný parlamentarismus. Přesvědčil jsem se o tom, když jsem prošel dvakrát Ruskem a Sibiří, všechno je revolucí unaveno a lidé si přejí jen klid a pořádek. Podle mého mínění se do Ruska hodí jen monarchie a to dobrá, demokraticko-konstituční monarchie. Teď je to ale ještě předčasné. Nyní by byla to jediné správné řešení vojenská diktatura. Pokud by se našel ruský generál, který by byl ochoten vzít moc do svých rukou, já bych vás se svými pluky podporoval.�\nSvůj slib ale nemohl splnit a svou divizi musel přesunout za frontovou linii. Zde začal brzy otevřený spor mezi ním a Syrovým � mělo to svůj původ v osobních zájmech a bezmezné ctižádosti. Gajda chtěl za každou cenu hrát první housle, Syrový by byl rád novým Žižkou.\nV druhé polovině listopadu přijeli do Vladivostoku francouzský generál Janin (22) a Slovák Štefánik (23) � první ministr války nové československé vlády. Ten mezi těmito lidmi představoval výjimku. Byl to muž ráže plukovníka Švece.\nBeneš ho ve své knize nazývá idealistou. Když Štefánik viděl, jak se Češi chovají, byl doslova ohromen hrůzou. Dal si za úkol ihned zlikvidovat Českou národní radu, donutit českou armádu k disciplíně a postavit ji de facto pod velení generála Janina. Zde ovšem narazil na odpor ze všech stran. Stejně jako čeští důstojníci, tak i čeští politici se ostře postavili proti němu � obzvlášť česká soldateska. Štefánik se pak vracel do Prahy s nepořízenou. Před svým odjezdem nám zdůrazňoval, jak hluboce je zklamán potupou a hanbou, kterou se čeští legionáři zapsali do nejnovější stránky českých dějin.\nS příchodem Janina byla takzvaná anabáze legionářů ukončena. Stále tvrději na spojencích požadovali, aby byli vráceni do vlasti. Válka s centrálními mocnostmi byla přece u konce a ve Versailles byl ustaven jejich nový stát, Československo. Admirál Kolčak a jeho důstojníci byli pro � přítomnost 50 000 nepřátelsky smýšlejících a ozbrojených mužů představovala stálé nebezpečí. Jejich odchod by byl v podstatě pro Rusko vysvobozením. Spojenci ale nebyli ochotni Čechům vyhovět, a tak zůstali na Sibiři dál.\nSibiřská zima trvá ovšem dlouho, od začátku listopadu až do konce března, a je velmi tvrdá. Pět měsíců spí Sibiř pod hlubokou vrstvou sněhu a okolo Vánoc jsou tu mrazy kolem třiceti stupňů � i mnohem více. Ale jak čistý a ozonem naplněný je tu vzduch! Jak zvláštní, pestrobarevné osvětlení! A jaké lovy! V létě je na Sibiři stejné horko jako na jihu Německa a ještě tu dozrává nejkrásnější pšenice.\nVesnice na Sibiři leží asi tak 30 km od sebe. Obyvatelstvo je velmi zdravé, čerstvé a vytrvalé. Lidé jako by na vás hleděli pevně a otevřeně ocelově šedýma očima � věříte prostě jejich poctivosti a silné vůli. Jejich charakter byl zocelen řadou generací, jejich rodinný život podléhá starému patriarchálnímu systému, jejich obyčeje a zvyky jsou zpravidla čisté a primitivní jako sama příroda. Velká pohostinnost a ochota pomoci jsou Sibiřanům vlastní a ani revoluce je nezměnila, natož aby nějak narušila rodinné tradice. V domech se staletým trámovím visí prastaré ikony, vedle nich obrazy posledních čtyř carů. Jejich denní práce jsou prosté jako sami lidé: v létě polní práce a rybolov, v zimě jsou všichni muži zaměstnáni lovem. Taková je naše Sibiř! Místo, práci a svoji existenci tam může najít stokrát víc lidí, než tam dnes sídlí. V této zemi se odehrála tragédie Ruska. Legionáři.\nNa podzim 1918 se Češi stahovali stále dál od bojů, zpět do nitra země, aby se v bezpečí uprostřed neozbrojeného obyvatelstva v klidu usadili a vyčkali na možnost transportu po vodě. Celá zima 1918/1919 probíhala ve znamení neustálého přemisťování Čechů z místa na místo � hledali výhradně ty nejlepší ubytovny, pokud možno v bohatých městech a jednali ohledně toho i s generálem Janinem. Bylo je vidět všude, jak se rozpínavě a líně povalovali po ulicích. Vždy s sebou nosili nějaké balíky a plná zavazadla. Ve městech se vždy dobře oblékali, mnozí se chovali švihácky, nezapomínali na rukavice a lakýrky.\nZatímco Bílá armáda pevně držela frontu na Uralu, lenošili Češi v záloze, čachrovali a spekulovali. Neobchodovali jen se svým lupem, obstarávali si zboží i z Dálného východu. Aby obchody mohly mít dobrý průběh, zabrali si bez nejmenších výčitek svědomí ke svým potřebám i železnici � ta už sotva stačila pro nejnutnější transporty pro obyvatelstvo i utečence od Volhy. Těch 50 000 Čechů si přivlastnilo dispoziční právo na jednu třetinu všech dostupných transportních prostředků, což znamenalo přísun několika metráků zboží v měsíci na jednu hlavu. Přirozeně, že jen malá část tohoto zboží sloužila legionářům k zásobování proviantem. Daleko větší díl sloužil výhradně jejich �obchodům�. I mnohem později, po skončení války, trpěla Sibiř velkým nedostatkem zboží. Češi se nezastavovali jen u toho. Zadávali za vysoké poplatky prodejní práva a čekatelství na celé vagóny a náklady. Byli to obratní spekulanti a dokázali ze všeho vytěžit velké zisky.\nTo je ta pravá skutková podstata, kterou Beneš, dovedný režisér české zahraniční propagandy, dokázal následně zformulovat: �Zvláštní uznání zaslouží vědecko-finanční a kulturní práce naší sibiřské armády. V ní se projevil, jak si myslím, nejlépe genius naší rasy. V mase našich vojsk se brzy našly nejsilnější individuality, které uměly práci organizovat a vést, ale byly chápány a podporovány i od obyčejných vojáků.� (24)\nSledujme další činy onoho českého �genia�. V zimě 1919 došlo k velkým soudním jednáním, protože se několikrát podařilo přistihnout české velitele při rozkrádání ruského válečného materiálu. Procesy byly ale zastaveny, zahraniční mise nechtěly nic vidět a Janin byl s Čechy jedna ruka. Bohužel se našli i Rusové, přátelé Masaryka, kteří navenek dávali najevo sympatie ke Kolčakovi, ale tajně pomáhali Čechům. Armáda a obyvatelstvo Sibiře ovšem stále trpělivě čekaly na chvíli, kdy ti �hrdinní legionáři� tuto zem opustí. Trpělivost ztratil nakonec sám Kolčak a rozhodl se využít všech prostředků, aby řádění Čechů zarazil. Měl v úmyslu podrobit všechny Čechy před jejich naloděním ve Vladivostoku zavazadlové revizi. Za tím účelem měl být za účasti spojenců ustaven revizní komitét. Ten by jistě nemohl svá zjištění popírat a odhalení českých zlodějů by se stalo velkolepým divadlem. O úmyslu Kolčaka se bohužel Češi brzy dozvěděli. Aby tento plán zmařili, rozhodli se čeští vůdcové k otevřené zradě. Jedno jim totiž bylo jasné � čím více moci by získala říšská vláda, tím rychleji a jistěji by se přiblížil den odplaty a trestu za zločiny české soldatesky v Rusku.\nVěděli, že už nesmí ztrácet čas. Tak došlo mezi Českou národní radou a sociálními revolucionáři, kteří zůstali na Sibiři, k tajné dohodě. Správa tak životně důležitých konzumních spolků byla od začátku v rukou sociálních revolucionářů. Doslova neviditelnými vlákny se spřádalo spiknutí až do Moskvy. Dohoda byla sjednána již v letech 1917-1918. Byla založena na Masarykově plánu z Kyjeva nahrát vládní moc do rukou sociálním revolucionářům. Podle nové dohody měli Češi učinit vše, aby zlomili moc Kolčaka a přivedli zpět k moci sociální revolucionáře. Za to bylo Čechům slíbeno, že si mohou vzít svůj lup s sebou. Toto ujednání zůstalo přirozeně tajné � my jsme tušili, jaká hra se hraje, ale neměli jsme tehdy v rukou žádné důkazy. Po dalších událostech bylo jasno. Co Čechy a sociální revolucionáře sblížilo, je snadno zjistitelné.\nBeneš ve své knize píše (25): �Pobyt v Paříži mě přivedl také mezi ruské revolucionáře z první revoluce v roce 1905, kteří ve mně zanechali hluboký dojem. V letech 1906 až 1907 jsem se pohyboval ve společnosti těchto revolucionářů, byl jsem členem jejich spolků, navštěvoval jejich lidovou univerzitu a setkával se pravidelně s revolučními studenty, profesory a žurnalisty. Začal jsem Rusko, jeho klasickou a revoluční literaturu důkladně studovat. Po návratu do Prahy jsem zůstal ve styku se zde žijícími ruskými revolucionáři. Pobyt v Paříži mě zavedl také mezi ruské revolucionáře od prvního dne revoluce v březnu 1917.�\nTehdy začala jejich rozkladná práce na těle Ruska. Stejně jako Češi, tak se i sociální revolucionáři ze zištných důvodů obávali dorozumění a přátelství Německa s Ruskem. Beneš vypráví (26), jaký panický strach vládl ve francouzských vládních kruzích ke konci roku 1917 a začátkem roku 1918 vzhledem k možnému dorozumění Německa s novým Ruskem. A dále líčí, jak si ulehčeně oddechli, když obávaná situace nenastala. Masaryk se snažil tento strach u spojenců podle možností podněcovat. Ve své knize uvádí memorandum (27), které zaslal 10. dubna 1918 spojencům při návratu z Ruska přes Tokio. V bodě 1 tohoto dokumentu radí spojencům, aby uznali de iure i de facto vládu bolševiků a podporovali je. V dalších 12 bodech k tomu uvádí důvody. Doporučuje spojencům, aby vedli boj proti Německu a Rakousko-Uhersku na ruské půdě. Již jen z toho důvodu, že by se mohli němečtí agenti usadit v Rusku � a nejen že by se zmocnili obchodních styků a vlivu, ale také a především ruského tisku.\nRuskému ministru dopravy z toho bylo dáno jen to nejnutnější � ovšem pod podmínkou, že bude ve všem ochotný a povolný. Češi teď měli možnost požadovat dle svých potřeb veškeré pojízdné prostředky. Překazit by jim to mohla jen ozbrojená moc, naše vojsko ale bylo na frontě, kde byla čím dál těžší situace.\nSibiřská železniční trať měří tisíce kilometrů a probíhá nekonečnou stepí a tajgou. Na tuto dráhu zaměřili svoji pozornost i bolševici, protože zásobovala frontu proviantem. Bolševici organizovali loupeživé bandy, které se skrývaly v lesích a na vyhlédnutých nebezpečných místech dokázaly vlaky vykolejit, přepadnout a vyrabovat. Železniční komitét se rozhodl nechat celou trasu vojensky hlídat. Za tímto účelem byla trať z Vladivostoku až po Bajkal přidělena Japoncům, trať podél Bajkalu 30. americkému pluku a Rumunům, trať z Irkutska přes Tomsk až do Novonikolajevska třem českým divizím a trať z Novonikolajevska až po Barnaul Polákům. (28) Některé jednotky se zdráhaly konat tuto službu po delší čas � spojenci ovšem pohrozili, že se v případě neposlušnosti transport přes moře neuskuteční.\nOstraha trati probíhala svérázně. Když se přepady množily a vojáci ze strážních jednotek přicházeli často o život, hlídky se zesílily. Když byl někdy náhodou nějaký lupič dopaden, byl jednoduše pověšen � ale banda se nechala běžet, aniž ji někdo pronásledoval. Když místní ruský úřad navrhl, že by sám zorganizoval pronásledování, aby se tomu konečně udělal nějaký konec, dostalo se mu vždy stereotypní odpovědi: �To se vás netýká.� Češi v takových případech podnikali takzvané trestní výpravy. To znamenalo, že �strážci pořádku� vyjeli koňmo do okolí, vypálili 2 až 3 vesnice v sousedství a nahlásili, že sedláci měli lupiče schované a odmítli je vydat.\nV polovině března 1919 jsem projížděl na příkaz admirála Kolčaka veškerá velká města Sibiře, abych prováděl inspekci v tamních posádkách. Některé jsem prohlížel i s generálem Knoxem. V Irkutsku jsme byli pozváni vrchním velitelem oblasti, generálporučíkem Artemjevem. Během rozhovoru popisoval zchátralost českých legionářů a všechny škody, které obyvatelstvu způsobili. Tento starý bojovník se při popisu těchto událostí dostal do takového rozčilení, že se až třásl zlostí. Zástupce Velké Británie, generál Knox, který byl velmi dobře informován a sám se dost často nad chováním Čechů rozhořčoval, jen krčil rameny a řekl, že s Čechy je nutno mít strpení � mohli by nám být prý užiteční.\nJindy jsem upozornil generála Knoxe, že na plotech mnohých měst a na cestách jsou stále křídou či uhlem zhotovovány nápisy: �Dobijte Čechy! Zachraňte Rusko!� Tehdy zamumlal generál Knox jen cosi, jako že ruský národ by se měl lépe ovládat.\nJak jsem se již zmínil, nebyli Češi admirálu Kolčakovi přátelsky nakloněni a jen Gajda ho stále ujišťoval o své úctě a o ochotě mu pomoci. To vyostřovalo odlišnost názorů mezi Gajdou a ostatními českými generály. Gajdovo postavení v českém vojsku se stávalo stále více nejistým � zvlášť když Česká národní rada preferovala Syrového. Gajda líčil Kolčakovi celou věc tak, aby to vypadalo, že on musí trpět za svůj proruský postoj. Kolčak byl velmi impulzivní a něco takového na jeho city zapůsobilo. Gajdovi učinil čestnou nabídku � nabídl mu místo velitele 1. sibiřské armády. Ten nabídku samozřejmě přijal a mnoha poklonami a lichotivými frázemi si přízeň admirála ještě víc získal. Právě tímto způsobem se Gajda dostal do ruské armády a hned v hodnosti generálmajora.\nDnes je již pravý stav věcí znám. Všechno vyšlo najevo � to, co Gajda sám uváděl, byla lež a podvod. Dokonce ani jeho jméno nebylo pravé � žádný Radola Gajda, ale Rudolf Geidl! (Srovnej Münchener Neueste Nachrichten vom 25. und 26. Januar 1928 � Der Hochstapler als Generalstabschef). Absolvoval čtyři třídy gymnázia a pak byl jako farmaceut zaměstnán v nějaké drogerii. Na začátku světově války byl Gajda v c. k. rakousko-uherské armádě činný jako sanitní poddůstojník. V roce 1915 se dostal do zajetí Černohorců a zde se sám rozhodl nazývat dr. Gajda. Černohorci mu uvěřili a tak se stal z farmaceuta lékař. Jako takový sloužil v černohorské armádě až do jejího zhroucení koncem roku 1916. Pak se rozhodl pokračovat ve svém dobrodružném životě v Rusku. Italská loď ho dopravila do Oděsy. (29) Tam pak vstoupil do českého pluku pod jménem Gajda. Zde postupoval tento podnikavý a ničeho se nelekající Čech rychle v hodnostech i ve vážnosti a dotáhl to až na post divizního generála. Admirál Kolčak vzal tohoto hochštaplera nejen do ruských služeb a svěřil mu celou jednu armádu, ale obdařil ho mnoha řády a daroval mu to nejcennější � své přátelství.\nNa začátku jara začala Bílá armáda s pochodem od uralského pohoří k Volze. Tato ofenzíva byla odvážná, ale mladí horkokrevní dobrovolníci nebyli k zadržení. Následovala řada vítězných střetnutí. V průběhu března a dubna postoupila západní armáda pod generálem Hanshinem až k Volze. Přes těžko schůdné cesty urazila až 600 km. Rudí prchali ve velkém počtu. Kdyby nám v oněch dnech alespoň trochu pomohl český sbor, mohlo být naše vítězství konečné a bolševismus by byl přemožen. Češi ale stáli na místě, nehnuli se � a co bylo ještě horší, velká ruská sibiřská armáda, kterou Kolčak svěřil Gajdovi, rovněž stála na místě, ačkoli byla jedenapůlkrát silnější než bojující západní armáda. Sibiřská armáda se skutečně v březnu a dubnu žádného boje nezúčastnila. Gajda koncentroval své vojsko ve směru na Perm, Vjatku a Kotlas, protože se zde chtěl rychle dostat do styku s Angličany � ti byli tehdy v Archangelsku. Hlavu tohoto dobrodruha zaměstnávaly nesmírně žádostivé plány. Gajda se nedal od svého předsevzetí odradit a nebylo možno ho k pomoci západní armádě přimět. K neštěstí Ruska a k vlastní zkáze admirál Kolčak tomuto Čechovi, když byl úspěch a konečné vítězství na dosah, důvěřoval.\nV mých záznamech z roku 1919 stojí: �Gajda přišel v těchto dnech se svým šéfem štábu, generálem Bogoslovskim, do Omsku na přednášku. Šikovně navrženými a prezentovanými nákresy se snažil dokázat, jaký důležitý mocenský faktor představuje v současné době sibiřská armáda, ukázal její organizaci, uskupení a předpokládané doplnění. Gajda usilovně obhajoval svůj úmysl pochodovat na Vjatku a snažil se dokázat, že držet Vjatku a Kazaň by mu umožnilo postoupit až k Moskvě.\nPo přednášce jsme byli místodržitelem Kolčakem pozváni k jídlu. Řeč se točila kolem každodenních věcí. Později večer jsme zůstali v pracovně admirála jenom on, Gajda se svým šéfem štábu Bogoslovským, generál Lebeděv a já. Opět jsme se pokoušeli dokázat, jak je nezbytné a nutné napnout veškeré síly k rozvinutí ofenzívy na Volze, a tak odtamtud zajistit spojení s Dobrovolnou armádou. Jinak hrozilo nebezpečí zhroucení západní armády � my jsme tuto katastrofu viděli před sebou jako přízrak. Poprvé jsem zde v Gajdově řeči zaslechl jistý podtón, který mi byl později v Jekatěrinburgu často nápadný. Gajda začal velmi obratně zmenšovat význam a výkony západní armády, zároveň chválil všeobecnými frázemi strategický plán a hlavně líčil činnost své sibiřské armády. Navrhoval velkorysou perspektivu dobytí Kazaně a Vjatky, plány o spojení s Archangelskem, vykládal, jak lehce by odtamtud mohl být organizován přísun anglických zbraní, munice a vozů. Líčil situaci v Moskvě, která by se dala lehce ovládnout. Všechno, co říkal, dokázal proložit líbivými lichotkami na adresu místodržícího � ovšem objektivně uvažující posluchač byl schopen s patřičným odstupem veškerou záludnost a neupřímnost tohoto projevu poznat a pochopit. Rozhovor byl čím dál tím důvěrnější.\nRučička hodin se blížila k času odjezdu vlaku generála Gajdy. Při rozloučení Kolčak Gajdu objal, políbil ho a pronesl následující slova, která nás všechny zasáhla do hloubi duše: �Poslyšte,� obrátil se na generála Lebeděva a na mne, �já skálopevně věřím v Gajdu a v to, že toho ještě hodně dokáže. Kdyby se se mnou něco stalo a já zemřel, tak hleďte, aby mě Gajda nahradil.� Bylo pro nás ponižující a bolestné vidět, jak se po těchto slovech chytrý a pohotový Čech sklonil na rámě admirála, aby nebylo vidět jeho výraz a vítězný úsměv jeho tenkých rtů. Tiše a neslyšitelně místodržícímu cosi zašeptal do ucha. Brzy na to Gajda odjel a otázka společné operace západní armády se sibiřskou zůstala nevyřešena.�\nTisk Jekatěrinburgu a Permu byl � jako skoro všude � v rukou liberálů a socialistů a vedl obratnou kampaň. Noviny prakticky denně oslavovaly Gajdu, velebily jeho demokratické smýšlení, nazývaly ho zachráncem Ruska, jediným, kdo má tuto schopnost. Moskva byla opět určena jako další cíl a Gajda měl být ten, kdo do ní jako první vstoupí.\nJakmile se Gajda domníval, že je jeho pozice u Kolčaka plně zajištěna, vstoupil opět do styku s Českou národní radou. Ta na tato jednání přistoupila, protože se jí zdála velmi výhodná. Dokonce se jí podařilo si Gajdu získat kvůli jeho ctižádostivosti � nepřiměřenou chválou a obdivem. Dlouho netrvalo a �vojevůdce� byl znovu obklopen svými krajany, kterým pak ve svém štábu svěřoval místa pro šíření informací a propagandy.\nZačátkem května mi admirál Kolčak nařídil do Jekatěrinburgu, abych provedl inspekci nově zformovaných útvarů sibiřské armády. Brzy na to přišel mezi vojáky i sám místodržitel osobně, aby je svojí přítomností povzbudil. Na nádraží ho očekávali vyšší důstojníci a úředníci. Byla zřízena čestná stráž � pěchota a jízdní oddíl � v zajímavém fantastickém oblečení. Čerkesky, jakési kaftany a podobné nesourodé součásti doslova operetní uniformy. Nedaleko se procházel Gajda a občas si s některým generálem vyměnil pár slov. Velmi významný byl jeho rozhovor se mnou.\n�Co je to za oddíl, generále?� tázal jsem se a ukázal na ty podivné jezdce a vojáky.\n�To je moje eskorta.�\n�To je ale zvláštní uniforma � byla vymyšlena vámi?�\n�O ne, generále, to je historická uniforma.�\n�Všichni velcí lidé v Rusku, váš císař například, a Nikolaj Nikolajevič měli také kavkazské eskorty. Myslím, že až vstoupím do Moskvy, musím mít podobnou eskortu.�\n�Jsou vaši Kavkazané z Kavkazu?�\n�Ne, já si je sám sestavuji. Musí se podobat jen typově.�\nOpatrně, skoro po špičkách se k němu přiblížil ordonanční důstojník a zahlásil: �Vlak přijíždí, bratře generále!� Tohle oslovení byl český zvyk a určitý názorový socialistický prvek. Pak vzdala čestná stráž poctu a přítomný orchestr zahrál hymnu �Vysoko ctěný...� Z vlaku vystoupil admirál Kolčak � jeho držení těla bylo shrbené, tvář bledá a zapadlá, jeho bystré oči nevyspalé. Rty měl pevně sevřené a hluboké vrásky svědčily o těžkých starostech. Prošel řadou čestné stráže a podíval se každému do tváře � jak to měl vždy ve zvyku. �Děkuji vám, děti!�\n�K službám, excelence!�\n�Právě jsem navštívil hrdinné pluky západní armády � mají to těžké. Komunisté je stále napadají novými vojsky. Ale dá-li Bůh, nepřátele Ruska porazíme. Musíme si jen navzájem pomáhat.�\n�K službám, excelence!�, přišla odpověď jako hlas hromu a tváře vojáků byly vzrušené a radostné.\nPotom admirál s Gajdou a ještě dalšími osobami odejel do štábu armády. Zde podal šéf štábu, generál Bogoslovský, zprávu o stavu na frontě. Situace byla taková, že se vnucovalo jediné správné a možné řešení. Západní armáda poněkud ustoupila, sibiřská armáda tvořila jakýsi výstupek a tlačila na bok rudých. Jeden jediný útok ze severu � a pluky bolševiků by musely ustoupit až k Volze. Kolčak si byl této jediné a poslední možnosti sám dobře vědom. V té chvíli opět zazněl onen vemlouvavý a tichý hlas Gajdy. Znovu � že se na plánu nesmí nic měnit, že je úspěch operace západní armády nejistý, zato je ale dobytí Kazaně a Vjatky hotovou věcí. A opět se nic nestalo.\nNásledovala prohlídka úderných oddílů, sestavených v Jekatěrinburgu jako Gajdova rezerva. K té patřil i takzvaný �nesmrtelný batalion generála Gajdy� s hnědými nárameníky, na nichž se třpytila písmenka B. B. I. G. G. Celý vojenský sbor nosil na rukávech černo-červené úhly jako za časů Kerenského. Admirál Kolčak si pozorně a pomalu prohlédl i tyto jednotky. Každému vojákovi pohlédl ostře do tváře, jako by chtěl na každého přenést svoji vůli osvobodit vlast, kterou tak miloval. Po prohlídce následoval slavnostní pochod. Vzhled lidí byl dobrý, oblečení uspokojivé, jen výcvik nebyl ještě zcela ukončen. Tito vojáci by se dali ve spojení se staršími útvary již dobře použít.\n�Proč je tedy neobsadíte?�\n�Ještě nepřišel čas. Až to uznám za vhodné, dám k tomu rozkaz.� Jako ruský generál jsem měl za povinnost nahlásit tento rozhovor admirálu Kolčakovi a znovu jsem ho upřímně požádal, aby si všiml jednání toho vychytralého Čecha. Aby ho přece jen přiměl k tomu, aby jedním energickým úderem svých velkých bojových sil západní armádě pomohl.\nVrchní velitel mě vyslechl a zamítavě potřásl svou hluboko skloněnou hlavou. Když znovu vzhlédl, poprvé jsem zpozoroval v jeho očích hlubokou nesmazatelnou bolest a bez úsměvu jen tiše dodal: �Víte, že anglický král zaslal přes generála Knoxe Gajdovi bathský řád?� A unaveně mávl rukou.\nNásledné události ale všechno změnily. �Nesmrtelný batalion generála Gajdy� totiž přeběhl k bolševikům. Podobné smutné výjevy se odehrávaly a opakovaly téměř denně na všech frontových úsecích sibiřské armády. Místo naděje na nezadržitelný postup se dostavil celý řetěz neúspěchů. To rovněž tlačilo náladu mezi vojáky i obyvateli silně dolů. Čilá bolševická propaganda toho samozřejmě využila. Tyto hrozivé zprávy a události byly pro mne zdrcující a jen vyburcovaly mojí snahu této situaci čelit. V sousední západní armádě, která podléhala mému velení, nepřeběhl k nepříteli ani jediný muž. Starý dobrý duch a nacionální smýšlení těchto vojáků zvítězilo nad bolševickým matením.\nNyní se konečně místodržící rozhodl, že bude nutné Gajdu odstranit a nahradit jiným velitelem. Gajda se ještě pokoušel klást odpor hrozbami � admirál Kolčak jej tedy nechal degradovat a vyškrtnout z listiny armády.\nVzdor všem pohromám se nám v oněch dnech podařilo nasbírat síly a připravit ještě jeden útok. Sibiř, ten nezanikající zdroj všech darů, ta zem budoucnosti, nás obdarovala bohatstvím své půdy a dala novou sílu � ruská vytrvalost nám pomohla překlenout všechny nesnáze. Při ústupu do nitra Sibiře jsme provedli nezbytné reformy a uspořádali vojska tak, jak to bylo k pokračování boje nutné.\nV mém štábu se shromažďovaly i zprávy o bolševické armádě. Kupříkladu se stalo, že jeden rudý pluk při vojenském cvičení omylem považoval vlastní jezdce za naše kozáky � a uprchl před nimi. Nebo třeba zajatí rudí gardisté potvrdili, že pokud se postup bílých nezastaví a Čeljabinsk bude zabrán, celá armáda Rudých se rozuteče � napřed ale pobijí všechny komisaře.\nOpět zde byl onen kritický okamžik, kdy mohly dějinné události vzít nový obrat. Kdyby nám byli tehdy Češi pomohli aspoň jednou divizí � stačilo by 10 000 z jejich 30 000 mužů, byli by rudí rozdrceni. Ruský národ by byl od zhoubné diktatury osvobozen. Češi ale zůstali se zbraní v ruce sedět před přeplněnými vagóny se svojí kořistí a ani se nehnuli.\nBolševici včas pochopili nebezpečnou chvíli, stáhli všechny své rezervy i z jiných front a v polovině října se na nás vrhli. Moje armáda, která nebyla ještě vůbec doplněna, byla těžce zasažena. Čtvrtého dne se po neustálých bojích podařilo rudým dostat přes řeku Tobol a zatlačit naši frontu, na levém křídle roztaženou do délky. Bylo nepopsatelně mučivé dívat se, jak zbytky mojí chrabré armády, která ještě nedávno prorážela vítězně k Tobolu, musely nyní ustupovat zpět na východ � a to jen proto, že pomoc byla pomalá a Češi nás nechali na holičkách.\nCelým říjnem a listopadem se táhly boje se střídavým úspěchem. Bolševici nepromeškali žádnou šanci. Doplňovali své řady čerstvými vojsky a brzy nás počtem silně převyšovali. Bílá armáda se stáhla zpět na východ, bránila však každou píď své země. Sibiřská zima začala a naše vojsko bylo vyzbrojené a vybavené teprve tak z poloviny. To vše se nedalo tak rychle přesunout � a Češi ze svého lupu rozhodně nemínili nic vydat. 15. listopadu obsadili bolševici Omsk, místo, které dosud bylo hlavním stanem Kolčakovy vlády. Evakuace byla provedena pod ochranou ustupující armády, nemocní, ranění, i rodiny důstojníků a dobrovolníků byli odsunuti ve vlacích na východ.\nTento plán nebyl neproveditelný, protože obyvatelstvo v Rusku i na Sibiři poznalo na vlastní kůži krutost a nesmyslnost bolševického režimu a ze všech stran slibovalo pomoc. K uskutečnění tohoto plánu byly důležité tři faktory: síla a nezlomný duch armády, která dosud čelila všem strádáním, vůdce Kolčak, kterému každý důvěřoval � a říšské zlato, 30 plných vagónů, které všude admirála následovalo. Lze říci, že toto vše bylo Rusku doslova uloupeno českými legionáři.\nJako vyplašené, všech smyslů zbavené stádo zvířat se Češi vrhli na východ. Pod vlivem štvavé propagandy jejich národní rady a pod protekcí jejich vrchního velitele Janina ztratili veškerý smysl pro poslušnost a pořádek, přepadali každý vlak, který dosud nebyl v jejich držení � a velmi často při krádeži lokomotiv používali proti cestujícím a personálu zbraní. To vedlo k úplné katastrofě na železničním uzlu (stanice Tajga), kde dráha přicházející z Omsku ústí na hlavní trať a kde byla postavena nejdůležitější divize. Odtamtud se již na východ nedostal žádný vlak.\nJako nekončící pás se do dálky vlekl transport Čechů, 50 000 mužů ve 20 000 železničních vagónech. Průjezd Tajgou byl zcela zablokován a zmatek byl den ode dne větší. Z ruských sanitních vlaků, které stály západně od Novonikolajevska, přicházelo stále naléhavější a zoufalé volání o pomoc � měla by se přece uvolnit cesta a poslat lokomotivy. Především tu bylo velké nebezpečí, že ranění a nemocní padnou do rukou bolševikům. Byla sibiřská zima a nedostávalo se teplého oblečení ani proviantu. Fičel ledově studený vítr, z nebe se sypal sníh, ze dne na den přituhovalo. Na všech stanicích a zastávkách stály tucty vlaků s nemocnými a raněnými, mnoho starých lidí, žen a dětí. Ale nebyla žádná možnost dopravit tyto nešťastníky dál a zásobit je potravinami nebo otopem. PRO PÁNA BOHA � TO BYLA VYSLOVENÁ TRAGÉDIE! Několik stovek tisíc Rusů, polonahých a nemocných, bylo vydáno na smrt, protože si 50 000 zdatných a odpočatých Čechů chtělo odvézt svůj lup do bezpečí!\nVelitel českého armádního sboru, generál Syrový, odjel napřed do Krasnojarska a ani český vrchní velitel, generálporučík Janin, již v Irkutsku nebyl. Veškerá opatření zdatného a obezřetného ministra dopravy Ustrugova zůstala neúspěšná. Armádu Čechů již nikdo nedokázal zkrotit. Na telegrafické výzvy Kolčaka, které měly zpustlému řádění Čechů zamezit, odpověděli Syrový i Janin, že prý jsou vůči �přírodnímu živlu bezmocní�. Syrový si přitom dovolil krajně nevhodné poznámky o reakční a nedemokratické vládě Rusů.\nZde je krátký popis očitého svědka o poměrech na železniční trati u Tajgy (30): �Řada sanitních a uprchlických vlaků na cestě z Omska a Novonikolejevska na východ byla nepřehledná. Projet dále na Bajkal se podařilo jen prvním vlakům, všechny ostatní zůstaly stát. Zběsilými bolševiky bylo povražděno nekonečné množství bezmocných starců, žen a dětí a obrovský počet lidí zahynul mrazem a tyfem v nevytopených vozech. Jen velmi malému množství lidí se podařilo z tohoto pekla zachránit. Z jednoho směru se blížili bolševici a z druhého na ně čekala smrt ve studených, nekonečně dalekých, neobydlených lesích Sibiře. Nebylo úniku. V těch smrti zasvěcených vlacích bylo čím dál větší ticho � dětský pláč a nářek matek pomalu umlkal, až zanikl navždy. Brzy tu stály tyto červené vagóny se svým příšerným obsahem jako obrovské rakve. Jen mohutné koruny lesních velikánů šuměly a šeptaly o té hrůzné události. Vítr a sněhové bouře jako by hlasitě naříkaly nad ztichlými vlaky a zakrývaly je bílými mrtvolnými plachtami. HLAVNÍ VINU, NEBO LÉPE ŘEČENO, JEDINOU VINU NA TOMTO HROZIVÉM NEŠTĚSTÍ NESLI ČEŠI. Místo aby klidně zůstali na svých postech a sanitní a uprchlické vlaky propustili okolo sebe, zmocnili se násilím jejich lokomotiv a ochromili celý železniční provoz. Nechť jsou Češi prokleti za tento zločin spáchaný na ruském národě!�\n�Pohnutky, které přiměly Čechy k tomu vydat tyto nešťastníky smrti napospas,� píše druhý očitý svědek, generálporučík xxxx (viz dřívější pozn.), �jsou jasné, když necháme hovořit čísla: 50 % pojízdných prostředků bylo v rukou Čechů a naplněno uloupeným majetkem z Uralu a Volhy. Aby svůj lup a svoji kořist zachránili, neváhali Češi obětovat životy obyvatel. Každý kus z rozsáhlé krádeže byl vykoupen ruskou krví.� (31)\nZávěrečný akt celé tragédie teprve následoval � jako by nestačil onen hrůzný český zločin, záhubě měly být vydány i ruská vláda a ruská armáda. K tomu bylo zaměřeno celé úsilí České národní rady � proto ta jejich horlivá propaganda v zádech armády. První povstání se jim podařilo vyvolat a zorganizovat 17. listopadu 1919. Gajda se ubytoval v salónním voze ve Vladivostoku pod ochranou některých velvyslanectví spojeneckých mocností. Ze svých krajanů sehnaných okolo sebe vytvořil štáb, k němuž našel pomahače z ruské lůzy, zvláště z řad přístavních dělníků. S těmito živly zorganizoval povstání. Na veřejnosti vystupoval v ruské generálské uniformě bez nárameníků. Heslo znělo: �Dost občanské války, my chceme mír!� To byl dávno vyzkoušený a osvědčený prostředek, který Lenin a Trocký použili již na podzim 1917 a který zahájil rozpad ruské armády. Také se již druhý den zákonitě objevili �soudruzi�, Gajdu odsunuli a místo něj vykřikovali: �Veškerou moc a vládu sovětům! Ať žije Ruská socialistická federativní republika!�\nKdyž potom vladivostocké noviny zveřejnily článek o Gajdovi, ve kterém se o něm psalo jako o hochštaplerovi, který dezertoval jako felčar a nýmand z Rakouska a teď se vrací jako generál a válečný zbohatlík, zkoušeli Češi tyto zprávy potlačit: neměli ale dost argumentů a cti, aby je vyvrátili. Šéf českého diplomatického sboru žádal zastavení kampaně proti Gajdovi, a to �na základě jeho dřívějších zásluh o Rusko�. Ruské noviny odpověděly: �Rusko o žádných zásluhách Gajdy neví, a pokud by nějaké měl, pak by se nemělo zapomenout, že i Jidáš se před svou zradou na Kristu počítal k zástupu jeho učedníků...�\nBudiž je rovněž zdůrazněno, že strůjcem tohoto spiknutí byl dr. Girsa a že to byla Česká národní rada, která spiklence zásobovala zbraněmi a municí. Pro propagační účely dokázal Gajda podvodně získat z Ruské kreditní banky 300 000 jenů. (33) Dr. Girsa, oficiální zástupce nově vzniklé Československé republiky, zaslal po pádu Omska Gajdovi do Vladivostoku následující telegram: �Začněte, zde je vše připraveno...�\nSkoro současně s povstáním ve Vladivostoku se objevilo takzvané memorandum Čechů s podpisy dr. Girsy a dr. Pavlů, určené všem spojencům. V úvodu se Češi na spojence pokrytecky obracejí s prosbou o radu, jakým způsobem dostat české vojsko bezpečně do vlasti... Memorandum dále lživě líčí údajnou zvůli ruských úřadů a popravy zástupců demokracie za pouhé podezření z politické nespolehlivosti. Hovoří se tam o �zodpovědnosti za takové činy před všemi národy země� a o tom, že �se Češi těmto nezákonnostem nevzpírali ani se svými zbraněmi�. Sotva bylo možné vyjádřit drzejší vměšování do ruské vnitřní politiky, a to zejména od zlodějů, lupičů a zbabělců, jménem práva, zákona a humanity! Žádali buďto okamžitý odvoz domů, nebo povolení ke všem násilnostem a ozbrojeným zločinným akcím. Memorandum bylo kromě úvodu, kde se žádá o odvoz, jen řadou lživých nařčení a mělo patrně sloužit i jako dokument, že Češi nebyli na povstáních účastni. Kdyby se skutečně jednalo ve smyslu tvrzení memoranda, pak by možná ještě žil náš vůdce Kolčak, možná by ještě existovala naše ruská armáda a Rusko by setřáslo krvavé panství Internacionály. Češi by se pak ovšem museli před všemi národy této země zodpovídat za loupeže, zradu, znásilňování a vraždění bezbranných.\nGenerálporučík xxxx uvádí (34): �Češi, když popisují tyto události jako ,elementární�, lžou. Chaos na sibiřské železniční trati byl přece právě Čechy plánovitě připravován. Jakkoli byl ústup podél trati komplikován, každopádně by se podařilo zachránit velkou část všech vlaků. Bolševická armáda se díky sibiřským poměrům nemohla pohybovat kupředu dostatečně rychle a neporušené sibiřské pluky ještě zdaleka neztratily svou bojovou odvahu. Vojska, která provedla při 40 stupňovém mrazu ukázkový ústup přes celou Sibiř, by určitě měla dost sil, aby postup rudých zpomalila. To vše nebylo možné kvůli zmatkům, které Češi záměrně vytvořili. Krom toho se v Novonikolajevsku nacházela jedna bojeschopná a nenarušená polská divize a podél železniční tratě bylo jen málo bolševických jednotek.�\nPro zdravé, čerstvé a pancéřovými vlaky vyzbrojené Čechy by bylo lehké tuto trať bránit. Aby sami sebe a svůj nakradený majetek dostali pokud možno rychle do bezpečí, svrhli Češi režim admirála Kolčaka a dopomohli bolševikům zničit ruskou armádu. Osudově neblaze Kolčak ještě stále důvěřoval francouzskému vrchnímu veliteli Janinovi. Nechal se od něho přemluvit, i když jsem ho varoval, a rozhodl se odloučit od své armády. Jel pak dál se svými pěti vlaky, z nichž jeden vezl zásobu zlata říšské vlády. To byla nenapravitelná chyba, která stála admirála život a zničila naši ruskou vojenskou moc. Češi prozatím nechali vlaky admirála projet. Ale již za Krasnojarskem propustili jenom dva vlaky a po jejich odjezdu zorganizovali ve městě povstání s tímtéž heslem jako ve Vladivostoku, to jest: �Konec s občanskou válkou!� Když se oba vlaky admirála Kolčaka blížily stanici Nižněudinsk, byly náhle obklíčeny českými vojáky s kulomety. To bylo 18. prosince 1919. Malá admirálova eskorta se připravila k boji. Říšský správce ale vojákům nařídil nic nepodnikat, dokud nebude osobně jednat s Čechy a s Janinem. Veškeré snahy admirálových štábních důstojníků spojit se telegraficky s vysokými úředníky spojenců byly marné. Janin tvrdil, že nemá čas. Nemít čas promluvit s místodržitelem ruské říše! Janin spěchal, aby opustil Irkutsk a mohl cestovat na východ. V Irkutsku se totiž po českém povstání ujala moci polobolševická �centrála�. Pluky věrné vládě musely po dvoudenních bojích opustit město. Z Čity pospíchal na pomoc oddíl pod velením generála Skipetrova � ten Češi přepadli, odzbrojili a hlavně si odnesli plukovní pokladnu.\nJeden současník a očitý svědek sibiřské tragedie, který rozhodně není v podezření, že by byl reakcionář či antidemokratického smýšlení, A. Gutmann-Hahn, vydal o této zradě následující svědectví: �Povstání v Irkutsku začalo, když se Janin a Češi rozhodli zbavit se Kolčaka a jeho režimu a nahradit ho vládou takzvaných sociálních revolucionářů. Jejich cílem bylo sjednat pro Čechy možnost, aby mohli bez jakékoli kontroly vyvézt ze Sibiře veškerou svoji kořist. Ještě v předvečer svého zajetí nechal admirál telegrafovat do Vladivostoku, aby byla v každém případě u Čechů provedena prohlídka všech zavazadel a všech věcí, které by chtěli vyvézt. O nějakých jednáních Janina o propouštění vagónů Kolčakova vlaku nemohla být žádná řeč, protože to ani nepotřeboval: celá železniční trať východně od Irkutska byla stejně podřízena Janinovi.�\nNa jejich přímý dotaz o povaze hrozícího nebezpečí prolhaný Čech jen mlčel. A když se ho zeptal sám admirál, dalším dotazům se vyhnul a řekl, že mu o jednáních generála Syrového s Janinem není nic známo � ten měl být na stanici Bajkal.\nV úzkostné nevědomosti nadcházejících událostí minula noc. Ráno druhého dne byl vagón admirála v Irkutsku odstaven na mrtvou kolej. Podle vyprávění osob doprovázejících admirála měli všichni tušení, že se stane něco děsivého � něco, co se pomalu a neodvratně blíží. Říšský správce zpozoroval nedaleko nádraží japonský vlak a poslal tam svého adjutanta, nadporučíka Trubčaninova s listem � Češi ale posla nepropustili a důstojník se vrátil s nepořízenou. Japonci nechali věcem volný průchod. Neměli také důvod nějak zasahovat: byli zcela přesvědčeni o správnosti údajů generála Janina, že se admirál Kolčak nachází pod ochranou Čechů a je na cestě na východ. Několik měsíců poté jsem měl možnost o tom hovořit s některými japonskými vládními činiteli a ti mne o tom ujistili.\nPodle údajů osob, které Kolčaka doprovázely, se vyvíjely události takto: Ve 4 hodiny odpoledne přišel jeden český důstojník k admirálovi a vysvětloval mu, že �bylo přijato usnesení vydat jej revoluční vládě v Irkutsku�.\n�Ale proč?!� otázal se Kolčak a pohlédl českému důstojníkovi přímo do tváře. Ten sklopil zrak a díval se rozpačitě stranou.\n�Revoluční úřady Irkutska stanovily vaše vydání jako podmínku pro průjezd všech Čechů. Já jsem od našeho generála Syrového dostal rozkaz vás vydat.�\n�Jak je to možné?! Generál Janin mi zaručil úplné bezpečí... A jaký význam by pak měly mít tyto vlajky?� řekl admirál Kolčak a ukázal na britskou, japonskou, americkou, českou a francouzskou vlajku. Čech mlčel a neodvážil se ani vzhlédnout. �Tak to mě tedy spojenci zradili!� vykřikl admirál.\nRevoluční komitét města Irkutsk pak svolal slavnostně komisi k vyšetření �zločinů� admirála Kolčaka a jeho premiéra Pepeljajeva, které mělo spočívat v údajném potírání demokracie a velkém prolévání krve. Gutmann-Hahn potvrzuje, že hlava admirála Kolčaka měla být zástavou v rukou Čechů a že povstání bylo jimi zinscenováno za pomoci polobolševiků. Účel byl jasný: Aby generál Janin mohl vrchním komisařům spojenců ohlásit, že bylo �vůlí lidu� potlačit diktaturu bílých. Gutmann-Hahn říká, že je jisté, že mezi Čechy a Janinem byl zájem o společný a solidární postup.\nI bolševici českou zradu dosvědčují. Širjamov, předseda revolučního komitétu v Irkutsku, píše: �Hlava admirála Kolčaka byla dohodnutou cenou za volný průchod Čechů.�\nJeště další, výše postavený bolševik, předseda sibiřského revolučního komitétu Smirnov, vypráví ve své knize Boj o Ural a Sibiř o dohodě, která se uskutečnila mezi ním a českými úřady na stanici Kuitun 7. února 1920 v 9 hodin ráno. Bod 5. této smlouvy zněl: �České pluky přenechají admirála Kolčaka a jeho přívržence, kteří byli v Irkutsku zatčeni revolučním komitétem, sovětské moci a předají je pod ochranu sovětských vojsk se současným slibem, že se v žádném případě nebudou vměšovat do ustanovení sovětské moci ohledně zajatců.�\nSmirnov sám o tomto telegramu píše (35): �Od našich soudruhů v Irkutsku nás dělil prostor přes 500 km. Jak bylo možné, že jsme se s obleženým Irkutskem mohli dorozumět? A to ještě o tak choulostivé záležitosti, jakou byl osud místodržícího? Nemálo nás udivovalo, že čeští legionáři dali naší delegaci nejen povolení informovat naše soudruhy v Irkutsku o stavu mírových jednání, ale rovněž nevznášeli žádné námitky proti dopravě výše uvedeného telegramu irkutskému revolučnímu komitétu.�\nDr. Girsa a Bohdan Pavlů hovořili ve svém memorandu o pocitu zodpovědnosti vůči všem národům země a přitom plánovitě připravovali tuto zradu. Velmi nápadné je i toto: Nová vláda v Irkutsku, které Češi vydali admirála a ruskou zásobu zlata, ihned vytvořila takzvanou �politickou centrálu� pod předsednictvím šmelináře z Charkova Feldmana, jakéhosi Kosminského a dezertovaného praporčíka. Prvním krokem této nové operetní správy, vděčící za svou existenci českým zbraním, byl následující telegrafický rozkaz jejího ministra financí Patušinského celnímu řediteli Kovaljevskému ve Vladivostoku: �Na základě svých zásluh v Rusku mají být Češi bez překážek a jakékoli revize zavazadel propuštěni na lodě s povolením vyvézt vše, co žádají.�\nZa prvé � nebyl to žádný ústup, ale útěk s kořistí. Za druhé to nebyl admirál Kolčak, nýbrž jako tehdejší velitel východní fronty já, který s jeho souhlasem stanovil nezbytná opatření nezaleknout se třeba i vyhodit tunel do povětří, pokud by Češi nepřišli k rozumu. A potom: Kolčak měl být reakcionářský?! Když už by se měl původ zkázy a zhroucení vlastenecké věci hledat u něho, pak by to bylo jedině v tom, že byl vůči Čechům příliš povolný a trpěl jejich licoměrnou demokracii na ruském teritoriu, že nepřistoupil k přísným opatřením � včetně trestů zastřelením podle stanného práva � aby Čechům ukázal, že se v dané zemi musí řídit jejími zákony. Za to admirál zaplatil svou krví. Jeho smrtí jsou mnohem více vinni čeští politici než bolševici.\nČeský zrádce se nespokojil jen s vraždou vůdce, nýbrž vrazil dýku do zad i ruskému vojákovi. Tomu, kterého ještě nedávno oslovoval s pokryteckou drzostí svatým jménem �bratře�. Českým politikům se podařilo prostřednictvím řady povstání vzít Bílé armádě oporu. To se stalo v době, kdy tato armáda nasazovala veškerou svoji sílu, aby zastavila tlak bolševiků.\nNebyla to žádná jednoduchá úloha, nýbrž jeden z nejtěžších vojenských kroků. Daná situace byla velice komplikovaná. Ze západu nás tísnila Rudá armáda, na východě se usadily na všech hlavních bodech polobolševické bandy, které nám znemožňovaly pohyb. Tyto skupiny banditů byly velmi dobře vyzbrojené a vybavené zásobami z irkutských skladů. Železnice byla v českých rukou a tedy pro armádu k nepotřebě. K tomu byla tuhá zima a naší armádě se nedostávalo munice a teplého oblečení. Přesto se armádě i při neustálých bojích s bolševiky podařilo razit si cestu na východ. Armáda zažila mnoho kritických dnů a měla ohromné ztráty. Není úkolem této knihy podávat o tom zprávu � ve své knize Bílá Sibiř (36) jsem to vše podrobně popisoval.\nToto líčení zakončím vyprávěním vlastního zážitku. Po mnoha drobných střetech s bolševickými bandami zabrala jedna část mé armády velké dělnické sídliště Petrovský závod za Bajkalským jezerem. Třetího dne našeho pobytu přišlo na tržiště několik českých důstojníků a vojáků, aby tam prodali ruské erární věci. Krátce předtím jsem vydal rozkaz, který našim vojákům pod hrozbou válečného soudu takové počínání zakazoval. Jedna z našich hlídek toto zboží Čechům odebrala. Ti nadávali a vyhrožovali, tak je naši vojáci odehnali bičem. Po několika hodinách přinesli naši zvědové zprávu, že Češi plánují na tuto noc odzbrojit bílý oddíl v Petrovském závodu, jak to již jednou provedli s oddílem generála Skipetrova. Ihned byla připravena zajišťovací opatření. Byly rozestaveny stráže, k trati byly poslány polní hlídky a pochůzkové patroly. Můj štáb uvědomil jednoho staršího českého důstojníka, aby nikdo z Čechů do střeženého prostoru nevstupoval. Každý náš oddíl, rota a setnina musela být celou noc v pohotovosti. Když jsem pak vojáky kontroloval, neshledal jsem žádného, který by spal. Důstojníci, kozáci a všichni vojáci očekávali s puškami v rukou útok Čechů. �Bylo by pěkné, kdyby Češi zaútočili � ti chlapi potřebují výprask! Už dost dlouho si ti ďáblově tropí v Rusku, co chtějí!� � tak jsem slyšel své vojáky hovořit. Češi sice své vyzvědače do Petrovského závodu vyslali, ale protože je naše předsunuté stráže odehnaly, přešla je odvaha a od svého záměru nakonec upustili.\nCharakteristika českých legionářů na Sibiři by nebyla úplná, kdybychom se nezmínili o chování těchto ozbrojených bývalých zajatců a dezertérů v porovnání s ostatními zajatci � v prvé řadě německými a maďarskými. V tomto ohledu je stále ještě mnoho českých ohavností neobjasněno. Německá a maďarská strana již obdržela řadu materiálů na prozkoumání a lze očekávat, že výsledky budou v dohledné době zveřejněny. Já sám mám ve svém vlastnictví fotografie a popisy jednotlivých případů, vzpomínky a dopisy důvěryhodných osob. Pocházejí od říšských Němců, Rakušanů a Maďarů, kteří byli v tehdejších letech na Sibiři. Na základě těchto materiálů a svědectví mohu prohlásit, že Češi se na našem území dopouštěli na svých bývalých kamarádech neslýchaných, přímo zvířecích krutostí, krutostí, které patří před soud všech kulturních národů. (37)\nJá sám jsem neměl na Sibiři příležitost Čechy při jejich krutostech přistihnout � tam, kde byla ruská vojska, se tito lidé báli potrestání. Pod naší správou byli váleční zajatci chráněni zákony. Pouze zpočátku, než se ustavila ruská národní vláda a poté, když byla českými vojáky zabavena železnice, se čeští legionáři odvážili postupovat proti zajatým Němcům a Maďarům s neuvěřitelnou surovostí. Úměrně k úzkému rámci této knihy uvedu jen některé výňatky z materiálů, které mám k dispozici.\nZačátkem října 1918 vyhnali kozáci bolševiky z Chabarovska a město obsadili. Mnoho podezřelých osob bylo zatčeno a mnozí i zastřeleni. S kozáky přišli do města i čeští legionáři. Jeden z nich, jménem Jelínek, měl postavení velitele a byl znám svou krutostí. Jednoho dne se na hlavní ulici strhl velký křik a shon. Když došel A. S. na místo, viděl, jak Češi před sebou hnali s nadávkami a bitím skupinu hudebníků sudetoněmecké kapely Pariska, která obvykle hrála v kavárně Čajový šálek. Češi při tom použili jezdeckých bičů, přičemž se obzvlášť činil dotyčný Jelínek, a vyhrožovali členům kapely, že je zastřelí. Ruští obyvatelé Chabarovska se pokusili obětí zastat � upozorňovali Jelínka, že to jsou normální nevinní hudebníci, kteří hrají pro Červený kříž: Vše bylo bezúspěšné. Každé dobré slovo bylo jako přilévání oleje do ohně. Rozzuření Češi začali křičet na místní obyvatele ve smyslu �dejte si pozor, i vám ukážeme, co je to bič a když nebudete zticha, zastřelíme i vás!�\nSrocení lidé � mezi nimi i A.S. � se s hrůzou dívali na toto dění, které skončilo u břehu Amuru. Tam byli ti nešťastní Němci, kteří se sotva drželi na nohou, postaveni do řady a Jelínek jim položil následující otázku: �Chcete se stát Čechy?� (Bylo zvykem zařazovat do českých jednotek sudetské Němce i proti jejich vůli). Němečtí hudebníci českou nabídku rozhodně odmítli. Pak dal Jelínek rozkaz k palbě. Hudebníci se váleli v krvi � kdo se ještě hýbal, byl doražen bajonetem. Mrtvá těla zavražděných hudebníků byla naházena do řeky.\nA. S. k tomu jen dodává, že mnoho válečných zajatců různých národností, ale i Rusů, bylo Čechy povražděno. Uvádí doslova: �Váleční zajatci, kteří byli českými legionáři vyvedeni z lágru, si museli sami vyhloubit díru v zemi a když byla dost hluboká, byli přímo v ní zastřeleni. O takových hrůzných zločinech by se daly napsat celé svazky.�\nPo zavření říšského místodržícího postavili Češi před vagóny s ruskou zásobou zlata vlastní stráž. Při příjezdu zásoby zlata do Irkutsku vyšlo najevo, že jeden z vozů, který byl naplněn bednami s obsahem zlatých pětirublových mincí (vcelku 400 centů), byl od takzvané české stráže úplně vyrabován. (38) Nominální hodnota uloupeného zlata činila 20 milionů zlatých rublů. Zbylé zlato předali Češi v Irkutsku proti potvrzení �politické centrále�, to znamená třem dobrodruhům, kteří se s pomocí Čechů sami ustanovili. Politická centrála převzala zlato od Čechů, aniž by je přepočítala.\nGenerálporučík xxxx k této věci poznamenává: �Československé úřady zkonfiskovaly, jak je dokumentárně doloženo, v říšské bance v Irkutsku velkou část ruských peněžních hodnot. Suma se nedá přesně zjistit. Bankovky byly vloženy do pytlů, naskládány do zavazadlových vozů a přepraveny na východ. Pytle s penězi vážily několik tuctů metrických centů. Češi obrátili svoji pozornost při ,rekvírování� i na nově vydanou 200 rublovou loterijní zápůjčku a 5000 rublové říšské bankovní akcie. Tyto cennosti byly v Charbinu dány na peněžní trh, což způsobilo tamní burzovní paniku. Kromě toho bylo z odzbrojeného pancéřového vlaku generála Skipetrova u Irkutska Čechy uloupeno 8 milionů rublů a odvezeno jako válečná kořist.�\nNepopsatelně těžká byla situace mnohých ruských důstojníků, dobrovolníků a jejich rodin, pokud se z nějakých důvodů od armády, která směřovala do Irkutska osvobodit admirála Kolčaka, oddělili. Tito lidé, často staří, nemocní, ženy a děti, museli svoji cestu urazit na saních � ruské vlaky jako by nebyly, celá železnice byla v rukou Čechů. Mnozí z těchto ubohých uprchlíků se přirozeně obrátili s prosbou o svezení na české důstojníky � spoléhali při tom na normální lidskou slušnost a mravní povinnost. Češi měli samozřejmě místa dost, nesmíme zapomínat, že 50 000 mužů mělo k dispozici 20 000 vagónů. Přibrat do svých vlaků několik tisíc uprchlíků by pro ně nic neznamenalo. Většinou byly všechny prosby cynicky odmítnuty. Komu se přece jen podařilo do těchto vlaků dostat, neměl ještě zdaleka vyhráno.\nGenerálporučík xxxx podává následující zprávu o jednom případu na stanici Olovjanaja. (40) �Z jednoho projíždějícího českého vlaku byly na mostě přes řeku Onon shozeny tři pytle. Když byly pak vyloveny z řeky, našly se v nich mrtvoly ruských žen, které byly původně vzaty do vlaku, pak znásilněny a zavražděny.� Je mimo jakoukoli možnost uvést jen přibližný počet obětí, kterým Češi na Sibiři připravili podobný osud.\nNa stanici Jablonova v Mandžusku se během české evakuace nečekaně objevili chuchuzští lupiči a požadovali, aby jim zástupci jedné těžební dřevařské firmy vyplatili 300 jenů. Představený firmy se proti tomu ohradil, ale vůdce Chunchuzů mu zdvořile a přitom rozhodně sdělil, že jim bylo právě nabídnuto od vojáků českého vlaku, zda by neměli zájem o dva kulomety s příslušnými plnými nábojovými pásy � uvedenou částku požadovali právě Češi. Lupiči prý kulomety nutně potřebují. Vedoucímu firmy nezbylo než se poddat, lupiči dostali peníze a od Čechů si koupili kulomety s náboji. O tomto případu se píše v novinách Dělo Rossiji 1920, č. 13.\nPo zradě na ruské vládě, na ruské armádě a na admirálu Kolčakovi, dorazily první české pluky do neutrální oblasti východočínské dráhy a dosáhly Charbinu. Jeden očitý svědek o tom píše:41 �Zajímavý obraz nabízel Charbin ve dnech příjezdu českých pluků. Okamžitě se to projevilo poklesem ceny zlatého rublu. Čínští směnárníci počítali s tím, že trh bude ruským zlatem zaplaven a využili toho. Směnárny byly přeplněné českými vojáky, kteří měnili ruské zlato po kilogramech za jeny a dolary. Na ulicích se čile obchodovalo s různým inventářem, počínaje gramofony a šicími stroji a konče u zlatých broží a náramků. Na nádraží se prováděl obchod ve velkém s koňmi a různými povozy. Každopádně klesla hodnota zlata, protože bylo na trh dáno takové množství zlatých mincí, že směnárníci byli přesvědčeni, že se patrně jedná o padělky. Teprve když se přesvědčili, že mince jsou pravé, začali je prodávat za snížené ceny.�\nObzvlášť bohatě zásobené byly zjevně takové české vlaky, kde cestovali vyšší velitelé, političtí předáci a nejbližší čeládka Masaryka a Beneše. U všech těchto osob se zdálo, že genius českého národa vyhnal ty největší květy! Trvalo to dlouho, než se dostaly na řadu poslední vlaky � 20 000 vagónů zabralo hodně času.\nKonečně Češi Sibiř opustili. Ale jakou proměnou tam prošli! Jak se do Evropy vraceli zpátky! S měšci plnými ruského zlata, se zahraničními cennými papíry, s poklady všeho druhu. Ti chudí váleční zajatci se v krátké době změnili v bohaté a dobře zásobené �hrdiny�.\nPo svém příjezdu do Vladivostoku se Češi naloďovali na parníky, které jim spojenci z vlastních transportů pravidelně přidělovali. Nebylo zde nikoho, kdo by se nějak postaral o ruské zájmy. Vlastenecké síly byly buď zničené, nebo se musely skrývat, zbytky Bílé armády byly na těžkém pochodu přes Sibiř nebo při obraně Transbajkalské země. Moc a vládu ve Vladivostoku měli polobolševici. Tito lidé byli jako Češi � těm pomohli doplnit kořist a při tom ovšem nezapomínali sami na sebe. Loupili soukromý majetek a soukromý náklad, rozdělovali mezi Čechy, nebo část začachrovali na zahraniční lodě za směšně nízké ceny pod záminkou, že to zasílají do sovětského Ruska. Takové zprávy podával v oněch dnech tisk Dálného východu. (42)\n�Vrchnímu kontrolnímu úřadu české armády od sdružené rusko-americké gumárenské manufaktury Trojgolnik ve Vladivostoku. Dne 25. dubna 1918 odjelo z Petersburgu 32 zapečetěných nákladních vagónů, patřících družstvu Trojgolnik s obsahem automobilových pneumatik. Náklad došel v květnu 1918 do stanice Čižma u Ufy � v době, kdy Češi postupovali proti tomuto městu. Protože české vojsko mělo nedostatek pneumatik, byl celý náklad českým oddílem rekvírován, odeslán do stanice Čeljabinsk a odtamtud dál do Jekatěrinburgu do vozového parku. Při příjezdu do Jekatěrinburgu bylo naložených jen 28 vagónů a ty byly od českého motorizovaného vojska přebrány. Obsah ostatních čtyř vagónů byl českými vojáky během cesty spotřebován. V prosinci 1918 bylo 28 plných vagónů na český příkaz odesláno do Kurganu, kde zůstaly do března 1919. V dubnu 1919 byly přepraveny do Simy. Zde byl náklad částečně přeložen a jako kusové zboží odeslán do Vladivostoku. Adresátem byl autopark českého pluku. Do Vladivostoku došlo 1. března 1920 18 našich vagónů, které byly naloděny na parník Madovasko a spolu s českými vojsky odeslány do Československa. Dalších 7 vozů se stejným nákladem došlo do českého vojenského autoparku ve Vladivostoku dne 21. března téhož roku a byly rovněž přistaveny k dopravě na loď spolu s českým vojskem. Poslední 3 vozy jsou na cestě do Vladivostoku. Odvoláváme se na platný zákon, který říká, že v případě občanské války není rekvírované zboží ze soukromého majetku válečnou kořistí, ale musí být majiteli vráceno � anebo, pokud bylo zboží vlivem zvláštních podmínek bojujícími spotřebováno, měl by majitel obdržet jako odškodnění odpovídající peněžní hodnotu. Majitelem je v tomto případě družstvo Trojgolnik, jehož jedna filiálka je ve Vladivostoku. Protože zastupujeme zájmy této firmy, obracíme se na nejvyšší kontrolní místa české armády s oddanou prosbou, aby byl náklad, dosud se nacházející ve Vladivostoku, firmě vrácen a za již vyvezené zboží vyplacena odpovídající suma peněz. Účet je přiložen. Shodně s přiloženými detailními údaji o nákladu 28 vozů činí hodnota zboží, počítáno dle cenového standardu 1918, 38 692 815 rublů. Vladivostok, dne 28. března 1920.�\nOdpověď: �Oddělení nejvyššího kontrolního úřadu pro českou armádu v Rusku, čís. 437 4. n. St. 1920, Vladivostok. �Družstvu rusko-americké gumárenské manufaktuře Trojgolnik ve Vladivostoku. Odpovídajíce na vaše ctěné psaní z 28. března máme tu čest vám sdělit, že vaše požadavky, týkající se zaplacení 38 692 815 rublů, vám k našemu politování nemůžeme uznat. Chybí jakýkoli doklad o tom, že výše uvedených 32 vozů s gumovými pneumatikami v den jejich rekvírování československými pluky bylo ještě majetkem firmy Trojgolnik. Naše pátrání ukazuje, že celý náklad byl majetkem ruské armády, který jí byl v boji zabrán. O právním nabytí zásob gumy rudými vojsky nemáme důvodu pochybovat, ani nemáme právo je kontrolovat. Obzvlášť, když veškerý gumový materiál pro auta podléhal během celé války právu rekvírování ze státní moci a výše uvedená nákladní zásilka již podle vší pravděpodobnosti přešla do vlastnictví vojenské správy. Šéf nejvyššího kontrolního úřadu pro českou armádu v Rusku, kapitán Šimunský.�\nNebyl-li poškozován zájem cizinců, pak přihlíželi spojenci k činnosti českého komerčního �genia� lhostejně. Jen málokterý ze spojeneckých zástupců, poctivě smýšlející, dokázal Čechům čelit � s patřičným opovržením.\nVladivostocké noviny Slovo dokreslují následující obraz likvidace české �anabáze�. �Ve Shnilém koutě (městská čtvrť ve Vladivostoku) je několik obrovských staveb, dřívějších dílen pro lokomotivy, které byly českou komisí zabaveny. Je úžasné, co všechno se tu nachází: vozy, šicí stroje, telegrafické aparáty a přístroje � krátce řečeno vše od jehly až po auto, jak to Iso-Export & Comp. (japonská firma) ve svém katalogu popisuje. Rozdíl spočívá ovšem v tom, že Iso-Export & Comp. je bezúhonná firma s vynikající pověstí. Příznačná jsou i následující fakta: česká komise nechala co nejpečlivěji přetřít barvou veškeré nápisy, aby se nepoznalo, jak dlouhou cestu tyto vozy s českými vojáky urazily. Ruská železniční kontrola přišla, zahájila pátrání a našla na závažích nápis Permská železnice, na plošině jiné váhy Sibiřská železnice, na třetí Východočínská železniční dráha, na jiných součástkách Depot Tajga, Depot Perm apod. Takto označené předměty museli Češi ovšem vydat.�\nJe zajímavé, že si česká armáda dokonce otevřela obchod � en gros a en detail. Prodávala mouku a makaróny po pudech a po půlkilech. Vystavovala sice účty, ale odmítala je opatřit razítky. Noviny Russkij golos otiskly následující zprávu: �Při očekávání lodí obývali Češi kupé I. a II. třídy železničních vagónů. Když je opustili, zjistilo se, že sundali veškerá zrcadla, vyšroubovali všechny měděné či mosazné předměty, strhli potahy ze stěn a ze sedadel, dokonce vybrali i koňskou žíni. Jedním slovem ukradli všechno, co mělo jen nějakou, třeba i malou cenu. Ruská železniční správa nemohla udělat nic víc, než při vracení vlaků sestavit seznam uloupeného inventáře.�\nTak například byl Čechům vydán od ruské správy cukr na úvěr. Při odjezdu do jejich nově zrozené republiky jim byl za to vystaven účet na hodnotu 648 796 jenů. Československý štáb zaslal následující odpověď: �Nepopíráme, že jsme od ruských úřadů obdrželi proviant. V současné době ale nejsme schopni provést potřebné přezkoumání, protože se naše intendantura evakuuje. Celá příslušná korespondence bude předána do Prahy prvními vojenskými transporty, které tam dorazí � pokud nedojde z Prahy nějaké nařízení, nemůžeme žádnou platbu provést.� Žádné nařízení nebo něco podobného ovšem z Prahy nikdy nedošlo.\nCizinci pozorovali � jak už bylo řečeno � rabování Ruska českými dobrodruhy většinou naprosto pasivně. Ti se jako v jedné pohádce proměnili z hladových chudáků v blahobytné boháče. Jen zcela výjimečně uvedl zahraniční tisk o těchto nehoráznostech zprávy. Například anglický list Japan Advertiser z 1. května 1920: �Po včerejším odplutí dopravní lodi President Grant zbývá ještě 16 000 Čechů, kteří musí být evakuováni. Tonáž pro ně ještě není stanovena a tedy před koncem června nemůže být transport proveden. Bylo proto navrženo naložit je na japonské lodě, protože zahálčiví Češi jsou příčinou stálých nepokojů a nedorozumění. President Grant veze kromě 3500 Čechů stovky tun zlata, stříbra, mědi, strojů, cukru, i další rozličné produkty a uloupené věci, které si Češi přivezli ze Sibiře.�\n�Noviny obsahují jedno sdělení z Vladivostoku z 28. dubna, týkající se návratu československé armády ze Sibiře a odjezdu dopravní lodi President Grant. Noviny píší: ,President Grant veze 3500 Čechoslováků a stovky tun zlata, stříbra, mědi, stroje, cukr, výstroj a jiné uloupené zboží, které Češi berou s sebou ze Sibiře.� Noviny přinášejí tato sdělení pod následujícími titulky: ,Češi vyvážejí svůj lup ze Sibiře� a ,Češi olupují Sibiř�. Pod slovem lup se rozumí kořist v souvislosti s válkou a nezákonností, tudíž českoslovenští vojáci budou tímto těžkým zločinem obviňováni. Povinností diplomata je podle mého mínění (tzn. podle mínění p. Perglera) i ochrana dobré pověsti své země a svých spoluobčanů. Tato povinnost vstupuje obzvlášť do popředí, když se jedná o dobrou pověst armády, která byla dosud celým světem obdivovaná, jako v daném případě československá armáda na Sibiři. Skutečnosti odpovídá, že Čechoslováci vyvážejí na americkém parníku ze Sibiře za své ušetřené peníze získaný majetek. Čechoslováci museli strávit na Sibiři dlouhý čas. Jejich vojáci jsou všichni vzdělaní lidé, buďto akademici nebo vyučení, inteligentní lidé, dělníci a řemeslníci. Jako vojáci dostávali svůj určitý žold. Namísto aby tyto peníze utratili, složili je dohromady a založili velkou obchodní společnost, jakož i významnou banku, banku Československých legionářů. Zisky se za ruských podmínek zvětšovaly proto, protože žold byl vypočítán ve francích a vyplácen v ruských penězích za současného kurzu. Vojáci nakupovali velké zásoby, které nyní vezou do své vlasti. Zvláště důležitý byl pro ně nákup bavlny ve velkém množství v zájmu textilního průmyslu ve své vlasti a oni to činili tak horlivě, že v říjnu jeden ruský hospodářský správce Čechům doporučil, aby tyto nákupy bavlny poněkud omezili. To jasně dokazuje, že nákupy byly zákonné a odpovídaly obvyklým obchodním zvyklostem. Jak dobře čeští vojáci se svým žoldem � jakkoliv byl bezvýznamný � hospodařili, se vidí z toho, že si v roce 1918 upsali úvěr ve výši 5 milionů franků pro Československou národní radu na podporu armády.�\n�To je ta krátká příhoda naší sibiřské anabáze do konce r. 1918, bez jakýchkoli vedlejších epizod a jejího krásného lesku. Tato anabáze byla vojensky a lidsky pěkná a významná, obdivuhodná, politicky pro náš boj charakteristická věc. Naši obyčejní vojáci narukovali v Čechách, na Moravě a Slovensku k rakousko-uherským plukům, přešli pak k Rusům, po těžkých strádáních a utrpeních v revolučním chaosu vstoupili většinou do dobrovolně improvizovaných armádních organizací, bili se jednu dobu na frontě proti těm, od kterých přišli, pak pod egidou svého velkého vůdce pochodovali přes bezmezné Rusko a Sibiř, postupně proti všemožným pronásledováním obsadili 8000 km dlouhou železniční trať a skoro nezabratelné území, aby se na cestě kolem světa mohli dostat na evropské bojiště a ještě včas se zúčastnit boje o svobodu svého národa.\nV mase našich vojsk se rychle našly ty nejsilnější individuality, které uměly práci vést a organizovat, ale byly také každým obyčejným vojákem pochopeny a s jejich přičiněním podporovány. Nemá se podceňovat nadprůměrných schopností. V době prudkých bojů na Sibiři zřizovali rychlé a úspěšné hospodářské podniky, vedli je, udržovali dopravu, obchod i vztahy k Japonsku, západní Evropě, kulturní instituce, noviny, divadlo, pěvecké sbory, hudební spolky, oživovali zábavní podniky � tedy celý kulturně společenský aparát na dost vysoké úrovni. To nás charakterizuje jako národ, naše sklony, schopnosti, přednosti a nedostatky.�\n�A konečně� � vyvolává Beneš � �se dokazuje, že jen cesta pravdy a poctivosti je cestou národních zájmů. Skrze lži a násilí se dosud žádný národ nemohl uchránit před osudnými údery, a to ani jeden z těch velkých a ani z těch malých. Síla a moc, které neslouží pravdě a právu, budou stejně přemoženy. To si musí zvlášť malé národy uvědomit.� (45)\nMasarykova kniha je ještě prolhanější než Benešova. Ten se nepokouší očistit jen sebe sama a své Čechy, nýbrž všude hlásá tezi, že všechno a vždy jako jediný na světě předvídal a proto připouštěl skutky, které by pro krátkozraké vypadaly jako podvod a zrada. Už Beneš, který je ve všem učenlivým žákem Masaryka, nazývá �toho velikána� apoštolem svého národa a mluví ve své knize o Masarykově dalekozrakosti. Dokázal ji prý mimo jiné tím, že se od samého začátku stavěl proti bolševické akci Rusů a že čeští legionáři byli v podstatě protivníky Rusů a již v létě 1918 se přesouvali do Francie. Po první únorové revoluci se Masaryk choval zdrženlivě � aby mohl jednat najisto. �Jakmile jsem se ale informoval a jakž takž zorientoval, zaslal jsem 18. března Miljukovovi a Rodziankovi telegram, v němž jsem vyjadřoval své uspokojení nad převratem.� Tak psal Masaryk ve své knize Světová revoluce.\nKrátce nato se Masaryk sám vrhl do víru ruské revoluce, aby vlastním jednáním podpořil rozpad říše. K tomu poznamenává: �Protože jsem znal odpor reakčních živlů proti mně a spojencům, nijak jsem během carské vlády do Ruska nespěchal � konflikt s ruskou vládou, který by byl možný, by posilnil centrální mocnosti.�\nMasaryk velmi podrobně popisuje svůj pobyt v Londýně v letech 1915 a 1916 a uvádí tisícero nicotností ze svého soukromého života, různá setkání apod., ale úplně se zapomíná aspoň zmínit o memorandu, které v dubnu 1915 předával siru Edwardu Greyovi: Independant Bohemia i s přílohou mapy � Map of United States of Bohemia. V tomto memorandu se doslovně říká následující (46):\n�Pro Čechy a balkánské Slovany je přátelství s Ruskem to nejpodstatnější. Čeští politici věří, že Konstantinopol a také mořské úžiny by měly patřit Rusku. Čechy jsou projektovány jako monarchistický stát. Idea republiky Čechy je zastupovaná jen několika málo politiky, kteří smýšlí radikálně. Otázka dynastie by mohla být řešena dvěma různými způsoby; buďto by dali spojenci jednoho ze svých princů, nebo by byla mezi Čechy a Srby vytvořena personální unie. Ruská dynastie, v jakékoli formě, by byla nadevše populární.�\nTakto se Masaryk staví jako rusofil, monarchista a vidí veškeré své naděje uskutečnitelné pomocí svých �ruských bratrů� a ruské dynastie. A po revoluci 1917 vysvětluje: �...jak velmi jsem carismus a jeho neschopnost dávno prohlédl a zatracoval.� (47) Jeho kniha je rovněž naplněna skrytou nenávistí proti Rusku, Rusům a všemu, co je ruské � z každého řádku je to znát. Masaryk věnuje českým legionářům ve své knize vetší prostor nežli Beneš. Přiznává dokonce částečně i jejich loupeže. (48)\n�Rozpad Ruska revolucí nám umožnil dokonalé zásobení z ruských zásob.� Tu a tam hovoří Masaryk dokonce i o nedisciplinovanosti vojáků, svévolném jednání, politizování a o jejich častém bolševickém smýšlení. A přece on sám k tomu přispěl jen využitím těch nejnižších pádů masy, aby lacino získal popularitu, tento stín autority. Poslechněme si dále, co tento starý Čech o svých �dětech� v Rusku a na Sibiři píše:\n�O takzvané anabázi chci jen tolik říci, nakolik je to nutné k pochopení a doplnění o naší politické práci v zahraničí. Byl jsem v Japonsku, když se v Čeljabinsku udál onen osudový případ. V Čeljabinsku zranil 14. května, jak mi bylo hlášeno, jeden německý válečný zajatec jednoho z našich chlapců a byl na místě skolen. Bolševici se zastali německých a maďarských zajatců, následovaly další známé události, které skončily zabráním města našimi vojsky. Koncem května se naše oddíly dohodly provést vojenským způsobem přesun do Vladivostoku. Dne 23. května začal skutečně boj, válečná anabáze.� Nyní následuje popis dobytí měst jako Pensa, Samara, Kazaň, atd.\n�Jako všude, podporovali mne i zde židé a právě v Americe se pro mne vyplatila, smím-li to tak říci, hilsneriáda (tak pojmenovával Masaryk své právní zastoupení r. 1899 v procesu jednoho žida jménem Leopold Hilsner, obviněného z rituální vraždy jedné dívky). Již v roce 1907 uspořádali židé v Novém Yorku pro mne obrovské přijetí, tentokrát jsem měl mnoho osobních setkání nejen se zástupci ortodoxních židů, nýbrž i se sionisty...� Události z dějiště války byly zprostředkovávány přímým kabelem do Ameriky a našly tam silnější odezvu než v Evropě. Legionáři byli již začátkem srpna 1918 v Americe velmi populární, v Evropě až později.\n�Ovšem, že se u mne sbíhaly, jak to v každé válce jinak ani nemůže být, brzy i nepříznivé zprávy. Předně to byly zprávy o různých nedostatcích v naší armádě. Od srpna ale opustila armáda dobytá města na Volze. Boj na tak dlouhé frontě byl obtížný a dobývání měst na Volze byla asi strategická chyba. O něco později se začaly šířit nevhodné zprávy o morálním stavu naší armády na Sibiři. Začala protipropaganda bolševiků a všech našich politických nepřátel.� (49)\nPoslední tvrzení očividně počítalo s neznalostí čtenáře. Byl to laciný, ale velice oblíbený způsob české propagandy. Na téže straně ale sám sebe Masaryk vyvrací: �Mne ale více mrzely zprávy spojeneckých důstojníků, které přicházely z Ruska a ze Sibiře a líčily pokles kázně v naší armádě. Tyto zprávy se dostaly na veřejnost jen částečně, ale přirozeně nám škodily. Přesto nám ale zůstaly zajištěny sympatie většiny veřejného mínění a vládních kruhů.�\nPorovnáme-li text o sedm řádek výše, pak se neubráníme zajímavé otázce � ke komu počítá Masaryk spojenecké důstojníky? K �bolševikům� nebo k jeho �politickým nepřátelům�?!\n�Naše vojska,� uvádí Masaryk dále, �snášela dlouho a dobrovolně všechny materiální nedostatky a duševně velice trpěla dlouhým odloučením od vlasti a od rodiny. Určité povolení kázně by se dalo očekávat, ale armáda zůstala i přes mnohá zklamání nezdemoralizovaná. Jednotlivé oddíly prodělaly těžké krize, jak dosvědčuje dobrovolná smrt plukovníka Švece, která ale přes svou tragiku působila očistně.�\nVe stejně lehkém tónu hovoří Masaryk i o všech loupežích, podvodech a násilnostech Čechů na Sibiři: �...duch naší sibiřské armády se musí posuzovat také podle nevojenské činnosti. Naši vojáci se kromě vojenské činnosti zabývali i hospodářskou prací a hospodářskými věcmi. Velmi brzy se sloučili a vytvořili takzvaná pracovní družstva (srpen 1918). O něco později již byla obchodní komora, pak spořitelna a nakonec i banka. Na Uralu a na jiných místech organizovali naši vojáci průmyslové podniky. Nemohu se nezmínit o velmi dobře vedené polní poště. To vše je nutné brát v úvahu, když hovoříme o naší armádě v Rusku a na Sibiři. Tu se nejedná jen o heroické slávě anabáze � my ji nechceme zveličovat, ale bylo by nespravedlivé ji považovat za nějakou raketu, která se jen na chvíli rozzáří a pak zhasne. V souvislosti s tím je nutno poznamenat, že se i naši Němci na Sibiři zapisovali do listin naší armády a my je zformovali do pracovních oddílů.� (50)\nK tomu poslednímu tvrzení se ještě na konci své knížky vyjádřím. Co se týče výkladu o organizování průmyslových podniků, které Češi údajně na Sibiři, Uralu a jinde prováděli, tak to si Masaryk naprosto vymyslel. Skutečnost byla právě opačná � stávající ruské podniky byly českými jednotkami vyloupeny. Jediná česká fungující organizace bylo šikovné a vychytralé zařízení s obrovskými pojízdnými zásobníky nakradeného zboží na železničních kolejích. Starý Čech byl méně opatrný než ten mladý. Masaryk vyžvanil víc než Beneš, který se při chvalozpěvech a zkrášlování skutečnosti držel víc stranou. Oba Češi každopádně zacházejí s pravdou a historickými skutečnostmi velice neostýchavě. Oba zakrývají a tají činy �svých dětí� v Rusku. A tak se hodí na každého z nich stejné hodnocení jako v předchozí kapitole o panu Perglerovi, jejich vyslanci v Tokiu.\nRoku 1887 vyšla ve Vídni kniha pod titulem �Doktor Thomas G. Masaryk � Pokus konkrétní logiky�, Vídeň, nakladatel C. Konegen 1887. V této knize píše Masaryk na str. 149 ke kritice zrady následující slova: �Když Cavour řekl: ,My, kdybychom pro nás učinili to, co jsme podnikli pro Itálii, bychom byli ti největší ničemové.� My (Masaryk) ale říkáme, že ničemnost činů je a zůstává stejná, ať je podniknuta pro sebe, pro vlast, či pro jiné účely.�\nJeště bych se rád zmínil o dvou věcech � za prvé o horečnaté české propagandě, která se všude rozšiřuje, a za druhé o škodě, kterou taková propaganda přináší nejen jednotlivým státům, nýbrž i celému lidstvu.\nBoj proti českému předivu lži je povinností spravedlivě smýšlejících národů a rovněž i právně a nezaujatě uvažujících osob mezi Čechy samými. Češi nejen že získali svou samostatnost lží a podvodem, nýbrž stejnými prostředky rozšířili svou panovačnost nad jinými národnostními vrstvami. Tak tedy vznikla ona československá �mozaiková říše�, jak nazývá tento stát známý švýcarský profesor Hassinger. Podle jeho záznamů se skládá obyvatelstvo Československa\nTakto připadá na 6,4 milionů Čechů 6,8 milionů jiných národností. Je tedy skutečností, že víc než polovina československého obyvatelstva jsou de facto spoluviníci českých hanebností (i když bez vlastního přičinění), a to tak dlouho, dokud zůstanou uvnitř hranic tohoto státu, tak dlouho, dokud se tomuto otroctví dobrovolně podrobí a nechají se nazývat �Čechoslováky�, tak dlouho, dokud se mlčky, trpně a bez odporu budou účastnit na politickém dění státu s Benešem a Masarykem � tak dlouho budou spoluodpovědní za vše, co podniknou.\nOna věta Masaryka, že �...se i naši Němci na Sibiři zapisovali do řad naší armády,� není napsána bez vypočítavosti. Čtenář jistě pozná, že se otec české demokracie snaží včas tíhu českého zločinu svalovat i na poctivá německá ramena. Všichni tito ve skutečnosti nevinní Němci, Slováci, Rusíni, Maďaři i Židé riskují, že budou-li nadále mlčet, octnou se s Masarykem na pranýři. Zvlášť těžce to zasáhne budoucí generace nečeských národností, které vyrostou v tomto novém státě a dostane se jim vzdělání v českých školách. Češi se nezaleknou žádného prostředku, aby cizím národnostem ve svém státě vnutili českou šovinistickou ideologii a samozřejmě i legendu o údajném hrdinství českých legionářů.\n�Bylo již podrobně ukázáno a prokázáno, s jakými prostředky a předloženými memorandy bylo na konferenci pracováno a argumentováno. Hlavní význam má Memorandum III., jehož kritický posudek uvedu na závěr. Člověk se opravdu musí ptát sám sebe, nad čím se u této slátaniny nejvíce podivovat. Nad nestoudností, s jakou se využívá nevědomosti diplomatů o podunajské střední Evropě, nebo nad směsicí licoměrnosti a brutality � či sofistickou dikcí, která ovšem místy působí scholasticky naivně... Memoranda jako ostatní státní dokumenty hovoří vždy ve prospěch dané vlády a musí se tedy posuzovat podle cílů, kterých bylo skutečně dosaženo.� (51) Hassinger nezvratně dokazuje, jak Memorandum III. přímo překypuje falešnými údaji. (52)\nSlováci jsou samostatný národní kmen, který nemá s Čechy, jejich dějinami, řečí a povahou naprosto nic společného. Národnost �Čechoslovák� jako taková neexistuje, je to jenom fikce. Slováci se dostali do českého státu následujícím způsobem:\nBěhem světové války uzavřeli Masaryk a Beneš se Slováky žijícími v zahraničí řadu smluv, které Slovensku v novém plánovaném společném státě zaručovaly dalekosáhlou samostatnost a svébytnost. V takzvané deklaraci z Moskvy (53) ze 16. května 1915 bylo stanoveno, že Slovensko bude mít svůj vlastní parlament, autonomní vládu a vlastní řeč jako řeč úřední. 27. října 1915 byly tyto podmínky ve smlouvě z Clevelandu (USA) ještě jednou potvrzeny. 30. června 1918 byla v Pittsburghu uzavřena opět jedna smlouva � podle ní mělo mít Slovensko vlastní správu, vlastní parlament, vlastní soudy, úřední řeč slovenštinu. To vše byly jen prázdné sliby na papíře. Slováci byli v novém státě od Čechů zbaveni práv a byla zjevná snaha je počeštit. Jako vždy, když se spiklenci a podvodníci ujmou moci, přestanou se starat o smlouvy a nebo je dokonce plnit.\n�Ostatní důležitá jednání se provedla v Pittsburghu mezi Slováky a Čechy. 30. června jsem podepsal dohodu (�Československou dohodu�, ne smlouvu!) mezi Slováky a americkými Čechy. Tato dohoda byla uzavřena k uklidnění jedné malé slovenské frakce, která snila o bůhvíjaké slovenské samostatnosti. Tuto dohodu jsem podepsal bez zaváhání, protože to byla lokální úmluva mezi americkými Čechy a Slováky�. To, co zde Masaryk píše, je jen sprostý trik falešných hráčů. On tehdy totiž stále ještě potřeboval dolary amerických Slováků. Dnes bude každý Slovák, který tuto smlouvu připomene, předán soudu jako velezrádce.\n11 Kerenskij a Černov patřili k vedoucím představitelům sociálně-revoluční strany (marxisté). Po březnové revoluci 1917 až do bolševického puče představovali státní moc. Byli poslušnými sluhy politické Dohody a �prohlubovali revoluci�. Dodnes jsou v Čechách podporovaní.\n17 Ruský generál M. Dieterichs byl roku 1916 v Saloniki velitelem ruské brigády a později v Mogilevě blízkým spolupracovníkem gen. Duchonina � po jeho zavraždění se Diterichs hlásil u Čechů v Kyjevě. Masaryk ho jmenoval náčelníkem štábu. Diterichs byl sice německého původu, ale byl vyložený panslavista a věrný sluha spojenců.\n22 Francouzský generálporučík Janin žil již dlouho před válkou v Rusku, hovořil rusky a rád vyprávěl o své lásce k této zemi. Během války byl vojenským ataché Francie v ruském hlavním stanu. Když se zrodil plán využít Rusko znovu proti centrálním mocnostem, byl Janin vyslán na Sibiř a jmenován vrchním velitelem všech tamních �spojeneckých vojsk�.\n23 Štefánik se účastnil jako druh Masaryka a Beneše v zahraniční konspiraci proti Rakousko-Uhersku. Z Paříže byl společně s generálem Janinem vyslán na Sibiř. Když se vracel � již jako ministr války nového Československa � letadlem do vlasti a byl již nad českým územím, bylo letadlo českými vojáky ostřelováno a zřítilo se. Štefánik zahynul � okolnosti celého případu nejsou dodnes vysvětleny.