CEPSR - Polarizací k dynamickému pluralismu? Případ černohorského multipartismu\n3 / III / léto 2001 / summer 2001 Články / Articles Tisk / Print Download\nPro základní charakteristiku černohorské stranické soustavy v letech 1990 až 1996 jsou mimořádně důležité dva momenty. První z nich se vztahuje k semipluralitním a semikompetitivním rysům tohoto uspořádání. Jean Blondel příznačně přiřadil tehdejší stranicko-politickou soustavu tzv. Nové Jugoslávie (SRJ) k systémům “dominantní strany v semipluralistickém kontextu” (dominant party in a semi-pluralistic context), či, jinak řečeno, k “systémům dominantní strany v semikompetitivním a částečně pluralistickém režimu” (system of dominant party in semi-competitive and partially pluralistic regime) (Blondel 1997: 13, 17-18). Je otázkou, nakolik tato Blondelova klasifikace vůbec brala v úvahu federální charakter “novojugoslávského” stranického uspořádání, včetně rozdílů mezi jeho srbskou a černohorskou součástí. Podstatný je ovšem fakt, že pro celou tuto soustavu byl charakteristický moment semikompetivity (semi-competitiveness), který znehodnocoval prvky politického pluralismu. V Černé Hoře na počátku devadesátých let XX. století sice formálně existoval stranicko-politický pluralismus, který byl však impotentní. Tato impotence byla především impotencí opozičních sil, příliš slabých na to, aby ztělesňovaly věrohodnou, efektivní vládní alternativu (v nefalšovaně soutěživém prostředí) anebo aby si alespoň vynutily relevantní podíl na politické moci v rámci nějakého konsociačního modelu. Stranicko-politický pluralismus v prostředí bez rotace vládní strany a - v širším smyslu - bez obměny politického establishmentu mohl mít pochopitelně jen omezený význam. Toto uspořádání vykazovalo rysy tzv. delegativní demokracie, v níž politická soutěž a volební procedury slouží především k legitimaci režimu a výsadního postavení příslušného establismentu. Tak tomu bylo v Černé Hoře až do roku 1997, kdy, svým způsobem náhle, získala volební a politická soutěž nový smysl.\nDruhý moment se týká některých rysů černohorského stranického uspořádání jako subsystému, nacházejícího se na politické periferii širšího (federálního) systému (cf. Sekelj 2000). Nelze přehlédnout fakt, že černohorské stranické uspořádání nebylo (a doposud není) stranickým systémem v nezávislé politické obci. V rámci “Nové Jugoslávie” představovala Černá Hora periferii. Narozdíl od Kosova a Vojvodiny se sice jednalo o svým způsobem “privilegovanou” periferii (zejména s ohledem na formálně rovnocenné postavení Černé Hory vzhledem k Srbsku v rámci federace), ale to na faktické mocensko-politické nerovnosti a prvcích podřízenosti v jejím vztahu k srbskému centru nic podstatného nezměnilo. Jak se tento stav odrážel v povaze stranického uspořádání Černé Hory? Bylo by -- na první pohled -- logické definovat toto uspořádání jako subsystém. Věc však není tak jednoduchá. Některé rysy tohoto uspořádání je charakterizovaly jako subsystém, zatímco jiné nikoli. Při této příležitosti je užitečné rozlišit dvě roviny -- federální a republikovou (subfederální) -- fungování černohorského multipartismu. Rysy subsystémovosti byly pochopitelně výraznější v rovině federální volebně-politické soutěže, kde významnou roli hrála omezení vyplývající z malé populace (a tudíž elektorátu) Černé Hory, která nutně poněkud degradovala význam černohorského podprostoru federální volební soutěže, s výjimkou soutěže o křesla v horní komoře federálního jugoslávského parlamentu. V daném kontextu je ovšem důležitější, že černohorská stranicko-politická scéna nepředstavovala -- ani v rovině federální, ani v rovině subfederální -- zmenšenou kopii srbského multipartismu (cf. Allcock 1994). Odnože srbských (pansrbských, celosrbských) stran, pokud vůbec v Černé Hoře působily, se totiž nestaly protagonisty zdejší politické scény, což platilo pro období 1990-1997 a v podstatě i pro následující léta. Význam tohoto momentu se ovšem ozřejmil teprve tehdy, až došlo k otevřenému, nevratnému rozkolu uvnitř černohorské Demokratické strany socialistů (DPS), této postkomunistické “strany establishmentu”, sesterské strany Miloševićovy SPS, jejíž většinové “černohorské” křídlo přestalo být loajální vůči Bělehradu. Pak došlo k valorizaci právě těch endogenních rysů černohorské stranicko-politické soustavy, které ji charakterizovaly jako specifický stranický systém, zatímco prvky subsystémovosti spjaté s přetrvávajícím federálním institucionálním uspořádáním byly postupně potlačeny, byť nikoli úplně eliminovány. Černohorskou stranickou soustavu v letech 1990 až 1996 lze tedy stručně charakterizovat jako specifický případ provizorního, semistrukturovaného semikompetitivního pluralismu v delegativní demokracii (cf. Blondel 1997).\nS jistým nezbytným zjednodušením bylo přitom možné v černohorském kontextu poloviny devadesátých let XX. století rozlišit pět stranicko-politických uskupení či táborů jež ovšem nelze -- především vzhledem k relativně nízké míře ideově-programové krystalizace -- považovat za rovnocenné ekvivalenty tzv. stranických rodin (party families; familles spirituelles). První, mocensko-politicky nejvýznamnější stranicko-politický tábor ztělesňovala dominantní Demokratická strana socialistů (DPS), jež představovala postkomunistickou “stranu establishmentu” s pozoruhodně vágním programem. Opoziční sektory reprezentoval jednak jednoznačně antikomunisticky, pročernohorsky a independentisticky orientovaný Liberální svaz Černé Hory (LSCG), jednak filosrbská nacionálně-populistická Národní strana (NS). LSCG a NS sice spolupracovaly a v roce 1996 dokonce vystoupily společně ve volební alianci, avšak každá představovala odlišný stranický tábor. V některých aspektech zaujímala postavení obdobné těmto stranám (což se týká především některých aspektů pozice LSCG), rovněž Sociálně-demokratická strana (SDP), jež vznikla v roce 1993 sjednocením menších “sociálně-demokratických reformních” a “socialistických” stran, jíž by však v daném období bylo obtížné považovat za reprezentanta samostatného, vyhraněného stranicko-politického tábora. Čtvrté stranicko-politické uskupení utvářely etnické či “nacionalistické” strany reprezentující albánskou a muslimsko-bosňackou menšinu: především Demokratická unie Albánců (DUA), Demokratický svaz Černé Hory (DSCG) a Strana demokratické akce (SDA). Pátý černohorský stranicko-politický tábor zprvu představoval jakousi zbytkovou kategorii, zahrnující pobočky celosrbských formací; záhy se ovšem tento tábor stal doménou černohorských odnoží ultranacionalistických srbských či pansrbských stran, především Srbské radikální strany (SRS) či jiných formací “radikální” či obdobné provenience (cf. Allcock 1991; Allcock 1994).\nJe zřejmé, že ne všechny zmíněné stranicko-politické tábory byly reprezentovány relevantními stranami. Analýza relevance černohorských stran byla ovšem poněkud problematická, vzhledem k tomu, že vládním potenciálem v daném období disponovala pouze DPS. DPS s převahou vyhrála všechny volby v letech 1990 až 1996 (v r. 1990 ještě jako Svaz komunistů Černé Hory, od r. 1992 pod názvem Demokratická strana socialistů), takže ji bylo možné považovat za ultradominantní stranu. Kandidát DPS s převahou zvítězil také ve volbách prezidenta Černé Hory roku 1993. DPS měla navíc možnost využívat volebního inženýrství a přizpůsobovat si tak ve svůj prospěch “pravidla hry”. V těchto podmínkách relevance ostatních stran spočívala především v demonstrování opozičního či “vyděračského” potenciálu, popřípadě - v menší míře - v jejich působení jako podpůrné síly či potenciální náhrady (tedy nikoli nezbytně vyhraněné alternativy) vzhledem ke stávajícímu establishmentu. Za relevantní strany bylo možné pokládat LSCG, NS a snad ještě -- s výhradami -- SRS a SDP, přičemž zvláštní postavení zaujímaly strany reprezentující etnické minority. Ostatní strany v rámci institucionální politiky nezískaly významné postavení a v lepším případě pouze aspirovaly na roli relevantních politických aktérů.\nTabulka 1: Stranicko-politické póly a nejdůležitější strany (1990--1996)\nPóly a strany / volby\nHlavní stranicko-politický pól*\nSvaz reformních sil*; NS\nLSCG; NS; SRS\nOstatní relevantní strany\nPotenciální relevantní strany**\n* Jedná se o “složené” formace.\n** V rámci této kategorie jsou posuzovány především strany s malým parlamentním zastoupením či výjimečně rovněž mimoparlamentní, v některých ohledech ovšem významné stranicko-politické formace.\nToto hodnocení potvrzuje i letmý pohled na výsledky voleb do černohorského parlamentu v letech 1990 až 1996 (viz též Tabulku č. 4 ). V roce 1990 Svaz komunistů Černé Hory (SKCG; pozdější DPS) získal 83 mandátů (z celkových 125), Svaz reformních sil 17 mandátů, Demokratická koalice 13 a NS dvanáct křesel. Po parlamentních volbách roku 1992 kontrolovala DPS 46 mandátů (z celkových 85), zatímco zastoupení ostatních aktérů bylo zřetelně menší (NS disponovala 14, LSCG 13, SRSCG 8 a SDP 4 mandáty). Volby do černohorského parlamentu v listopadu 1996 pak završily první etapu vývoje černohorského stranického pluralismu. Demokratická strana socialistů -- alespoň zdánlivě -- obhájila postavení ultradominantní strany a opět dosáhla “jednobarevné” absolutní parlamentní většiny: získala 45 mandátů (z celkových 71) a 51,24% hlasů. LSCG a NS, byť utvořily volební alianci Národní shoda (Narodna Sloga), se nepodařilo výsadním postavením DPS otřást. Jejich alianční politika byla naopak voliči penalizována: Národní shoda obdržela pouze 19 mandátů a méně hlasů (25,57%), než obě zúčastněné strany dohromady v předcházejících parlamentních volbách v roce 1992. SDA získala tři a albánské strany DSCG a DUA po dvou mandátech (cf. Parlamentarni izbori - retrospektiva izbora).\nTuto situaci od základu změnil rozkol uvnitř vládnoucí Demokratické strany socialistů v roce 1997. Známky počínajícího rozštěpení DPS na pročernohorské pragmatické a na prosrbské pro-miloševićovské křídlo byly patrné již v polovině devadesátých let XX. století, avšak teprve v souvislosti se zápasem o nominaci stranického kandidáta do prezidentských voleb v roce 1997 vyústilo toto vnitřní rozštěpení v otevřený rozkol. Vnitrostranický konflikt skončil vítězstvím pragmatického křídla, podporujícího kandidaturu Milo Đukanoviće. Jeho protivník Momir Bulatović byl se svými přívrženci donucen DPS opustit a posléze spolu s nimi vytvořil vlastní formaci, Socialistickou národní stranu (SNP). Đukanovićovo křídlo dokázalo na svou stranu získat dosavadní pročernohorskou a anti(post)komunistickou opozici a s její pomocí mohl nakonec Đukanović ve druhém kole prezidentských voleb nad Bulatovićem zvítězit. Došlo rovněž ke výrazným posunům v poměru sil v parlamentu. Období svérázného přeskupování a měnění poměru sil, provázené fragmentací stran a jejich poslaneckých klubů, skončilo pak předčasnými parlamentními volbami, tentokrát realizovanými podle proporčního systému, v květnu 1998. V těchto parlamentních volbách zvítězila koalice DPS, NS, SDP (Da živimo bolje) se 42 mandáty a 48,87% hlasů, zatímco SNP získala 29 křesel a 35,6% hlasů, LSCG pak 5 křesel (6,21% hlasů) a albánské strany DSCG a DUA po jednom mandátu (s 1,56%, resp. 1,1% hlasů) (cf. Parlamentarni izbori – Retrospektiva izbora).\nTabulka 2: Konfigurace stranicko-politických pólů a nejdůležitějších stran (1996--1998)\nPo volbách roku 1996\nPo rozkolu v DPS\nPo volbách roku 1998\nDa živimo bolje* (DPS + SDP + NS); SNP\nNarodna sloga* (LSCG + NS)\nSDA; DUA; DSCG\nSDA a různé odštěpené formace\n* Jedná se o “složené” formace, resp. předvolební aliance.\n** V rámci této kategorie jsou posuzovány především strany s malým parlamentním zastoupením, eventuálně menší strany vzniklé odštěpením z parlamentních stran či výjimečně rovněž mimoparlamentní, v některých ohledech ovšem významné stranicko-politické formace.\nRestrukturace černohorské stranicko-politické scény proběhnuvší v letech 1997 až 1998 s sebou pochopitelně přinesla změny v postavení hlavních stran, zahrnující transformaci převažujících vzorců jejich interakcí a tudíž modelu fungování celé stranicko-politické soustavy. Jestliže v předcházejícím období se toto stranické uspořádání vyznačovalo existencí jediného hlavního pólu (DPS), nyní se zde etablovaly dva hlavní póly, DPS a SNP, ztělesňující základní politické opce v silně polarizovaném prostředí. Jak bylo již naznačeno, profilování DPS a SNP jakožto hlavních pólů bylo primárně podmíněno především jejich rozdílným vztahem k bělehradskému Miloševićovu režimu, od čehož se odvíjely jejich další kontrapozice, včetně ve své podstatě nevyjednavatelného problému definování či redefinování identity černohorské politické obce a statutu Černé Hory jako státního útvaru. DPS se v závěru devadesátých let XX. století vymezovala jako demokratická prozápadní pročernohorská, multikulturně orientovaná strana se zvláštním “politickým a edukativním” posláním, zatímco SNP se profilovala jako protizápadní filosrbská postkomunistická, resp. neosocialistická strana “obyčejných lidí” (cf. elektronické materiály DPS: Program partije; Novi lik partije; ICG 2000a). Antagonistické prvky v jejich vztahu byly posilovány tím, že obě strany se snažily k upevnění svého politického vlivu používat identitární mobilizace a do popředí posunovaly v daném kontextu polarizující, nevyjednavatelná politická témata.\nDemokratická strana socialistů, staronová strana vládních kruhů a pilíř černohorského establishmentu, ztratila po zmíněném rozkolu ultradominantní postavení, což se snažila kompenzovat posilováním svého relativně privilegovaného “středového” postavení. Tato strategie byla, alespoň krátkodobě, vcelku úspěšná. Svého úhlavního nepřítele, SNP, se DPS pokoušela jako “antisystémovou sílu” politicky izolovat (docílením co nejširšího conventio ad excludendum) a pokud možno úplně diskvalifikovat jako zjevně “protičernohorskou” sílu. K profilování DPS jako umírněného středu par excellence jí měly posloužit také útoky na LSCG jako “nezodpovědnou” independentistickou-nacionalistickou sílu, de facto napomáhající udržování vlivu Bělehradu v Černé Hoře. V černohorském kontextu závěru devadesátých let SNP se jevila jako převážně antisystémově orientovaná a do jisté míry “nezodpovědná” opozice, byť se radikálnost protivládní orientace jejich jednotlivých frakcí lišila a otázka primární loajality strany (vůči federálnímu bělehradskému centru anebo Černé Hoře) se stala předmětem vnitrostranických sporů. O klasické tripolární uspořádání podle Sartoriho modelu polarizovaného pluralismu se však v tomto případě nejednalo, byť zde opravdu působily tři vyhraněné póly: DPS a SNP ztělesňovaly dva hlavní a LSCG vedlejší pól. Povaha polí či proudů interakcí DPS--SNP a DPS--LSCG je ovšem velmi odlišná. O skutečné, v systémové rovině významné polarizaci lze hovořit pouze ve vztahu DPS--SNP, zatímco prvky polarizace ve vztahu DPS-LSCG jsou omezené a v podstatě účelově reprodukované. Ve vztahu k vládnoucí DPS není a nebyla LSCG antisystémovou “nezodpovědnou” opozicí. Pozice DPS a LSCG jsou konec konců kompatibilní, což ukázalo jednak jejich spojenectví z léta a podzimu 1997, jednak postoj LSCG na přelomu let 2000/2001 a poté vývoj vztahů liberálů k DPS po parlamentních volbách roku 2001. Konflikt mezi nimi nebyl a není konfliktem “ideologicky vzdálených” stran, nýbrž konfliktem konkurentů v řadě ohledů si blízkých. DPS měla a má velký zájem o faktické ovládnutí kulturně-politického patrimonia a mobilizačních zdrojů LSCG, zatímco liberálové - kteří se domnívali, že jim “zkorumpovaná” DPS do značné míry ukradla jejich původní roli demokratické občanské pročernohorské strany - se snaží uchovat si svou nezávislost a vyhnout se vynucené kooperaci s DPS, jež by vedla k přijetí subalterní role slabšího partnera DPS.\nOstatní relevantní černohorské strany nezískaly v závěru devadesátých let XX. století jednoznačný statut pólů (ve smyslu více či méně permanentních vedlejších pólů). SDS a NS (NS ovšem jen dočasně), disponující koaličním potenciálem, přijaly roli slabších partnerů DPS. SNP si postupně vytvořila vlastní “jugoslávskou” alianci, v níž z významnějších stran participovaly SNS (jejímž základem se stala Bojovićova skupina, odštěpená z NS) a SRS (cf. ICG 2000b). Zvláštní postavení nadále zaujímaly strany etnických menšin, tj. především SDA, DSCG a DUA, nebereme-li zde v úvahu menší formace či frakce oddělené od těchto stran. Černohorská Strana demokratické akce (SDA), oslabená odštěpením disidentského křídla, ovšem ztratila zastoupení v černohorském parlamentu a této pozici musela čelit konkurenci dalších bosňackých stran. V konfliktu mezi DPS a SNP tyto etnické strany představovaly potenciální spojence DPS a SDP, které je přitom dokázaly připravit o část jejich elektorátu. Ostatní formace, jež na černohorské stranické scéně působily, se v tomto období nedokázaly výrazněji a/nebo trvale prosadit.\nJak tyto změny ovlivnily složení a charakter černohorských stranicko-politických táborů? Lze říci, že pokračující polarizace černohorské politické scény, jejíž dynamika a charakter přitom nebyly podstatně ovlivněny pádem Miloševiće a změnou bělehradského režimu, přispěla k určitému zjednodušení konfigurace stranicko-politických uskupení. S jistým zjednodušením je možné tvrdit, že Demokratická strana socialistů (DPS) spolu se Sociálně-demokratickou stranou (SDP) nyní ztělesňují “prozápadně” a pročernohorsky orientovaný sociálně-demokratický tábor. Pročernohorský, vyhraněně independentistický, liberální “prozápadní” tábor reprezentuje nadále Liberální svaz Černé Hory (LSCG). K výrazným změnám, pomineme-li zřetelnou tendenci k pluralizaci, vyjádřenou zformováním nových či aktivizací starých, prozatím však volebně nepříliš úspěšných stran (např. Mezinárodní demokratické unie, IDU; Strany národní rovnoprávnosti, SNR; Strany demokratické prosperity, PDP), nedošlo ani v případě tábora reprezentujícího albánskou, resp. muslimsko-bosňackou menšinu. Jinak je tomu ovšem v případě filosrbských nacionálně-populistických uskupení. Polarizace černohorské politické obce vytvořila podmínky pro (re)agregaci většiny či alespoň značné části takto orientovaných stran v jednom uskupení, popřípadě i v jedné souhrnné předvolební i povolební alianci. Předobrazem takového spojenectví se stala předvolební koalice Jugoslávie v lokálních volbách v Podgorici v červnu 2000 a jeho dalším, prozatím nejdůležitějším ztělesněním (v pozměněném federálním kontextu, tj. po pádu Miloševiće a po nastolení hegemonie DOS) posléze aliance Společně za Jugoslávii (Zajedno za Jugoslaviju) z jara roku 2001, obě utvořené kolem Socialistické národní strany (SNP) jakožto svého ústředního pilíře (cf. ICG 2000b; ICG 2001). Součástí tohoto tábora se stala rovněž -- po svém odchodu z vládní koalice -- Národní strana (NS), resp. její většinová frakce. Aliance Společně za Jugoslávii ovšem nezahrnula všechny -- potenciálně více či méně významné -- prosrbské či alespoň profederální strany. Prozatím nelze odhadnout, nakolik tato agregace “projugoslávských” sil představuje trvalý jev a nakolik bude doprovozena odpovídajícími posuny v ideově-programové krystalizaci zúčastněných stran a případnou konvergencí jejich profilu.\nPokud jde o posouzení nejnovějšího vývoje černohorské stranické soustavy, zahrnující dění od konce roku 2000 do předčasných parlamentních voleb v dubnu 2001, je zřejmé, že vzhledem k nedostatku časového odstupu a zvláštnostem vývoje černohorské politiky, nepostrádajícího dramatické momenty, je možné dospět pouze k prozatímním závěrům. Obecně lze říci, že prudce se rozvinuvší dualismus DPS a SNP a s ním spjaté radikální zvýšení politické kompetivity dodalo nové impulsy procesu diferenciace a programatické krystalizace politických stran a otevřelo dveře dynamické evoluci stranického pluralismu v Černé Hoře. Bylo by ovšem předčasné hovořit o konzolidaci a/nebo skutečném “zrání” černohorského stranického systému, především proto, že je obtížné odhadnout všechny střednědobé a dlouhodobé konsekvence pokračující politické polarizace. Tato polarizace se zjevně týká charakteru a směřování celé politické obce, nikoli pouze stranického systému, což velmi zvyšuje vulnerabilitu celého politického uspořádání. V úvahu je pochopitelně třeba vzít rovněž vývoj uvnitř jednotlivých černohorských politických stran a prvky kontinuity či diskontinuity ve vzorcích jejich interakcí. V této souvislosti jde především o přechod Národní strany (resp. její většinové frakce) od vládního pročernohorského uskupení k opozičnímu projugoslávskému táboru a o rozkol uvnitř Socialistické národní strany (SNP), jež s sebou přinesl vytvoření Národní socialistické strany (NSS), vedené Momirem Bulatovićem, ztělesňující dalšího uchazeče o roli vedlejšího projugoslávského populistického pólu. Je zřejmé, že rozbor a interpretace výsledků a především střednědobých důsledků předčasných dubnových parlamentních voleb roku 2001 bude vyžadovat pečlivou reflexi nejen změn v poměru sil hlavních uskupení (tj. koalic Vítězství náleží Černé Hoře, resp. Společně za Jugoslávii) nýbrž celkové povolební mocensko-politické situace. Eventuální systémotvorný efekt těchto změn bude však možné odpovídajícím způsobem posoudit teprve s větším časovým odstupem.\nTabulka 3: Konfigurace stranicko-politických pólů a nejdůležitějších stran (2000--2001)\njaro-léto 2000 (lokální volby)\nPočátkem roku 2001\nPo volbách roku 2001\nDa živimo bolje* (DPS + SDP + NS); Jugoslavija* (SNP etc. ***)\nPobjeda je Crne Gore* (DPS + SDP); Zajedno za Jugoslaviju* (SNP + NS + SNS)\nZa Malesiju* (DUA + DSCG)\nSDA; Srpska sloga*;\nSDA; SRS; Narodna sloga a různé odstěpené formace\nNSS; Bošnjačko-muslimanska koalicija* (SDA + IDU + SNR); SRS; Narodna sloga\n*** Koalice Jugoslavija-Momir Bulatović kromě SNP zahrnovala například Jugoslávskou levici , Srbskou národní stranu, Srbskou radikální stranu, Radikální stranu "Nikola Pašić" a dvě menší filokomunistická a filojugoslávská hnutí.\nPoznámka: v souvislosti s lokálními volbami v červnu 2000 byla v úvahu vzata -- v daném kontextu nejdůležitější -- konfigurace předvolebních koalic v Podgorici, nikoli v dalších černohorských městech.\nTabulka 4: Přehled výsledků parlamentních černohorských voleb: počet mandátů získaných jednotlivými stranami a koalicemi (1990 až 2001)\nStrany a aliance / volby\nSRS (Svaz reformních sil)\nDK (Demokratická koalice)\nZajedno za Jugoslaviju\nZkratky názvů vybraných černohorských politických stran\nDPS (Demokratická strana socialistů); DSCG (Demokratický svaz v Černé Hoře); DUA (Demokratická unie Albánců); LSCG (Liberální svaz Černé Hory); NS (Národní strana); NSS (Národní socialistická strana); SDA (Strana demokratické akce); SDP (Sociálně-demokratická strana); SNP (Socialistická národní strana); SNS (Srbská národní strana); SRS (Srbská radikální strana).


Ochránci přírody čistili staré tůně - Chrudimský deník\nOchránci přírody čistili staré tůně\nChrudimsko - Ochránce přírody Tibor Schwarz (na snímku vpravo) z chrudimského Zeleného domu hovoří o aktuálním čištění a údržbě vodních tůní jako o „listopadovém vodním dovádění".\nČištění tůní | Foto: Zelený dům Chrudim\n„Být pár hodin ve vodě v listopadu, proč ne. Stačí udržovat tůně pro obojživelníky a budete třeba až po kolena ve vodě. Člověk se prací zahřeje, takže zas taková zima nám dnes nebyla, ale výsledek stál za to," sdělil Tibor Schwarz. V loňském roce se tůň významně prohloubila a tak v ní byl i nyní dostatek vody. Jde o bývalý lom rozlohou asi 0,5 ha v katastru Moravany u Ronova nad Doubravou.\n„Po těžbě kamene a štěrku tu vznikly prohlubně, z nichž tři jsou naplněny stálou vodou. Žijí zde planktonní korýši a bezobratlí, několik druhů potápníků, čolci, skokani hnědí a rosničky zelené. Z plazů se zde vyskytuje užovka obojková. Z ptáků zde žijí budníčci pěnice a lindušky. Nyní je ideální doba na takovou práci, protože nejsou rušeni žádní živočichové ani jejich mláďata," doplnil Tibor Schwarz.


Jak se vyhnout nejčastějším chybám při skladování a zbytečným ztrátám | Jak na to\n5. 7. 2017 Roman Vaněk\tžádný komentář\nManagement skladování a distribuce je bezpochyby jeden z nejdůležitějších sektorů ve všech firmách, v autoservisech nevyjímaje. Ale na to, aby se z něj vytěžil konkrétní zisk, je třeba zbavit se nadbytečných výdajů, Které i když se zdají velmi nízké, shrnuty mohou citelně ovlivnit váš výdělek. V první řadě je třeba se zbavit všech ztrát a to počínaje od situací, které je zapříčiňují a kde je to nutné zavést generální optimalizaci celého procesu.\nNadprůměrná produkce prodejních produktů, ať nadprodukce pneumatik může způsobit nezbytné navýšení zásob ve skladu, jako jsou materiály, produkty nebo již zmíněné pneumatiky, které čekají na další zpracování, nebo distribuci. Tyto zásoby na jedné straně zaručují plynulost produkce a spokojenost zákazníků, ale na druhé straně jejich dlouhodobé nahromadění ve skladu snižují flexibilitu, stagnaci kapitálu a zároveň zbytečně zabírají místo ve skladu, které by se dalo využít efektivněji. Tomuto se lze vyhnout předvídáním poptávky ze strany klienta, dobrými obchodními vztahy s dodavateli a neustálou analýzou trhu a výrobních procesů.\nDoba skladování závisí na zboží, které musí být dále zpracován (balení, třídění, atd), nebo i od operátorů, kteří nečinně čekají na další zakázku. Čím je čekací doba delší o to větší je i riziko poškození materiálů a výrobků. Tato doba se v rozpočtu mění na další výdaj, který zbytečně zatěžuje celou firmu. Častokrát je příčinou chyba personálu, neefektivnost řízení dokumentace nebo prostředků. Nejideálnějším řešením je najít způsob jak dodat dané zboží v co nejkratší době využitím minimálního množství potřebných zdrojů a prostředků.\nPřečtěte si také: Vybíráte postel? Víme, jak neudělat chybu\nPři logistice a distribuci je nejlepším řešením automatizace a využití robotů ve velkých skladových systémech. Ztráty se vytvářejí při poškození a zbytečném manipulováni zboží. Dá se tomu vyhnout využitím optických snímačů pro klasifikaci a určení polohy palet, robotické automatické systémy na přesun, vyhledávání a na manipulaci při paletizaci. Proto výběrem nejvhodnějších regálových systémů a správné organizaci skladování si udržíte nejen pořádek ale i vaši zaměstnanci se dostanou jednodušší a hlavně rychleji k požadovanému zboží. Správnou organizací celé provozu skladu, skladovacích systémů, optimalizací přesunu a práce personálu, zrychlením distribuce zboží a kontrolou výroby se vám podaří limitovat ztráty, které jste možná považovali za zanedbatelné, ale na konci ročního rozpočtu obnášejí podstatný výdaj.\n← Fotokoutek je nový trend v zábavě\nInspekce nemovitosti – Ing. Martin Škoda →


Potahování potahovou hmotou recept\nPotahování potahovou hmotou recepty, které budete milovat. Vyberte si ze stovek receptů na Potahování potahovou hmotou, které se vám budou snadno a rychle vařit. Připravte si ingredience a můžete se pustit do vaření Potahování potahovou hmotou. Užijte si objevování nových porkrmů a jídel z nejlepších Potahování potahovou hmotou receptů z čech i ze světa. Dobrou chuť!\nVarná modelovací hmota (dobrá na potahování dortů) ... Dort podkova s marcipánem a modelovací hmotou . Marcipán (mléčná hmota) Dorty . Tato webová stránka používá cookies pro vylepšení naších služeb. Používáním tohoto webu s tím souhlasíte. Souhlasím.\nMléčná hmota na potahování dortů. 3,4 5× Dort koňská hlava s potahovací hmotou. 4,6 13 ...\nTématické fráze: recepty na cukrové zdobení na dorty marschmelou zdobení dortů youtube potahová hmota na dort hmota na dort zdobení dortů zdobeni dortu potahovou hmotou vyroba potahovaci hmoty potahovaci hmota z marshmallows potahová hmota s marschmelou nejlepší potahová hmota na dorty nejlepši pota\nPotahovou hmotu si vyválíme na moučkovým cukrem posypané ploše na asi 0,5 cm vysoký plát, opatrně podebereme rukama a položíme na vychladlý dort. ... jinak se bude při potahování hmotou "hýbat" a půjde potahová hmota špatně pokládat. Jinak pokud dort potáhnete hmotou, tak ozdoby lze lepit hned a pak\nNejdříve jsem potáhla spodní část modrou modelovací hmotou. Donut je potřeba potáhnout 2 vrstvami - nejdříve hnědou a následně růžovou potahovou hmotou, kterou vykrájíme tak aby připomínala stékající polevu.\nMrzí mě, že jsem si dříve nepřečetla komenty pod receptem, úplně jsem si zkazila dort. S hmotou se vůbec nedá pracovat, lepí se a trhá.\nNěkteré dorty potahuji bílou potahovou hmotou a vybarvuji gelovými barvami, které kupuji přes internet v obchodech s cukrářskými potřebami Odpovědět Ivana (neregistrovaná)\nKdyž máme potahovou hmotu hotovou, kousek jí odebereme a obarvíme na žluto, a trochu větší kousek necháme bílý. Z těchto barviček následně pomocí vykrajovátek vykrájíme kopretiny a do jejich středů vložíme malé žluté kuličky.