Nové automaty - Vendingshop.cz\n> Nové automaty\nNové automaty Počet produktů: 35\n150 149,59 CZK\tk objednání\nNejnovější technologie umožňující maximální jednoduchost ovládání a nejlepší uživatelský zážitek.Vše se točí kolem neobyčejné 13,3 "obrazovky, která dramaticky rozšiřuje nabídku nápojů a množství informací dostupných pro spotřebitele. Opera Touch je navržena tak, aby zákazníkům poskytla mimořádný komfort ovládání.\n150 149,59 CZK\n150 149,59 CZK bez DPH\n75 140,50 CZK\tk objednání\nNECTA SOLISTA ES/IN\nNecta solista je ideálním vendingsovým nástrojem pro určený pro malé provozy važadující kvalitní nápoje.LED podsvícení doplňuje elegantní a moderní design.Kvaitní řemeslné zpracování a inovativní design Solisty je měřítkem pro zbytek trhu.\n75 140,50 CZK\n75 140,50 CZK bez DPH\n79 300,00 CZK\tk objednání\nBrio Up je vyvrcholením jednoho z největších úspěchů Necta za posledních 20 let. Brio Up si udržuje výjimečnou kvalitu, pokud jde o vydávání nápojů, ale přináší celou řadu významných inovací.\n79 300,00 CZK\n79 300,00 CZK bez DPH\n127 269,42 CZK\tk objednání\nNECTA OPERA ES/IN (mokrý cukr)\nNápojový automat Necta Opera zaručuje vynikající poměr cena / výkon . Opera je koncentrát technologie a inovací, které jsou v současné době k dispozici.Nabízí široký výběr a optimální kvalitu nápojů .\n127 269,42 CZK\n127 269,42 CZK bez DPH\n127 834,71 CZK\tk objednání\nNECTA OPERA ES/IN (suchý cukr)\n127 834,71 CZK\n127 834,71 CZK bez DPH\nNECTA OPERA ES/IN (pohárek 12OZ/300ml)\n121 550,00 CZK\tk objednání\nNECTA OPERA IN\n121 550,00 CZK\n121 550,00 CZK bez DPH\n121 549,59 CZK\tk objednání\nNECTA CONCERTO ES/IN (mokrý cukr)\nNecta Concerto díky svým kompaktním rozměrům,nabízí ideální řešení pro místa kde není dostatek prostoru,ale je vyžadován plnohodnotný volně stojící stroj. Zmenšení velikosti neznamená omezený výběr: elegantní Concerto nabízí velký výběr kvalitních nápojů.\n121 549,59 CZK\n121 549,59 CZK bez DPH\nNECTA CONCERTO ES/IN (suchý cukr)\n142 139,67 CZK\tk objednání\nConcerto Touch přináší inovace do segmentu prodejních automatů s výškou 1,70 m.Displej s úhlopříčkou 13,3 "má v porovnání s tradičními modely širší nabídku nápojů.Automat ve verzi suchý cukr.\n142 139,67 CZK\n142 139,67 CZK bez DPH


Akita Inu, prastaré plemeno psa: povaha, původ, rady při chovu, zdraví\nAkita Inu je velký pes špicového typu a říká se o něm, že je primitivní, to znamená z velmi staré linie s výraznějším a rozvinutějším instinktem než u jiných primitivních plemen. Jeho půvab je majestátní a uklidňující. Jeho krása fascinuje.\nAkita Inu skutečně vypadá jako velká plyšová hračka a její pohled inspiruje klid. Jeho věrnost, klid, jemnost z něj činí ideálního mazlíčka pro ty, kteří budou prostřednictvím adekvátního vzdělání vědět, jak zvládnout dominantní charakter Akita Inu.\nBarva: plavá, bílá\nAkita Inu je velký pes se silnou konstitucí a ušlechtilým vzhledem. Se svými malými očima ve tvaru trojúhelníku má velmi rozeznatelnou velkou hlavu. Jeho srst, plavá, bílá nebo s černými pruhy (žíhaná), je krátká a opatřená a také mu dodává vzhled velké plyšové hračky. Srst Akita Inu je také složena z bílých chlupů po stranách tlamy a tváří, pod čelistí, na hrdle, na hrudi, na břiše i na spodní části ocasu a na uvnitř končetin. Ocas Akita Inu je vysoko posazený a nesený stočený přes záda.\nPůvod Akita Inu\nAkita Inu je původem z Japonska, přesněji z provincie Akita. Je to velmi staré plemeno psa. Akita Inu, původně lovec divokých prasat, jelenů a medvědů, byl později Japonci používán jako hlídací pes a bojový pes. Dnes je to jeden ze znaků Japonska a je zde zachovaným plemenem.\nCharakter a chování Akita Inu - pro koho je určen?\nAkita Inu je velmi klidný a jemný pes. Zvláště oceňuje přítomnost dětí své rodiny, ale na druhou stranu může snadno pohrdat a nedůvěřovat lidem, kteří nejsou součástí jeho doprovodu. Rovněž nepodporuje přítomnost dalších psů stejného pohlaví jako on. Akita Inu je pes se silným temperamentem a dominantním charakterem, který vyžaduje vzdělání od raného věku, jemně, v atmosféře důvěry a vzájemného respektu. Jeho pán proto musí mít také charakter a být upřímný. Dobrý strážce, tento pes má také zvláštnost, že bezdůvodně neštěká. Pokud má rád procházky a cvičení, nepotřebuje Akita Inu hodně fyzického cvičení. Velmi klidný, raději zůstane lenošit se svými pány v rohu domu, aniž by vydával hluk.\nJak se starat o Akita Inu: její potřeby\nAkita Inu je pes, který se vyznačuje tím, že je velmi brzy čistý a jako kočka se věnuje své každodenní toaletě. Jeho vlasy nevyžadují žádnou zvláštní údržbu, pouze jedno kartáčování denně během dvou období silného líhání.\nStejně jako všichni psi musí být Akita Inu očkováni, zejména proti vzteklině, což je nemoc, která téměř dvakrát zdecimovala toto plemeno.\nO Akita Inu je známo, že je vybíravý jedlík. Není snadné ho krmit průmyslovými potravinami, které nemusí být nutně jednomyslné. Jedním z řešení je dát mu syrové maso, jídlo, které ocení a které respektuje jeho stravu masožravců. Tento typ potravin však může být drahý a může způsobovat problémy se skladováním. Krokety z ryb, jehněčího nebo drůbežího masa, které jsou k dostání v obchodech se zvířaty, jsou také dobrou výživou pro Akita Inu. Důležité je upřednostnit spíše masové krokety než cereální, které jsou velmi alergenní.\nZdraví Akita Inu\nJako primitivní pes je Akita Inu vytrvalá. Může však být postižen dvěma hlavními chorobami specifickými pro jeho plemeno, které jsou pro něj smrtelné: mazová adenitida, autoimunitní kožní onemocnění, které způsobuje mimo jiné ztrátu vlasů, a VKH, také autoimunitní onemocnění. a dědičné, které způsobují zánět mozku a duhovky oka.\nCena štěněte Akita Inu\nCena štěněte Akita Inu bude záviset na pohlaví, rodokmenu rodičů, souladu s normami plemene atd.\nCena muže Akita Inu: 700 až 2500 EUR\nCena ženy Akita Inu: 1000 až 2100 €


V souboji velmistrů remizoval Láznička s Movsesjanem - Hradecký deník\nV souboji velmistrů remizoval Láznička s Movsesjanem\nVýchodní Čechy, Pardubice - V sobotu odpoledne se rozhodne o vítězi velmistrovského turnaje Pardubice Open. Závěrečné kolo začíná v Tipsport areně v 15 hodin. Na mezinárodním festivalu Czech Open budou dohrány i vedlejší ratingové turnaje.\nSedmé kolo přineslo jeden z vrcholů turnaje - bitvu Viktora Lázničky a Sergeje Movsesjana. Vedoucí hráč turnaje s černými figurami rychle eliminoval Lázničkovu výhodu a partie dospěla k zasloužené remíze. Movsesjan si tak před Lázničkou udržel půlbodový náskok, ale dotáhl se na něj první nasazený Ganguly z Indie.\nZa vedoucí dvojicí se seřadila šestnáctičlenná skupina šachistů. Kromě pátého Lázničky se v ní drží i čtvrtý Martin Červený. „V tomto kole získal půl bodu za rychlou remízu s favorizovaným ukrajinským velmistrem Kravtsivem. Navíc usiluje o velmistrovskou normu, ke které má po těchto výkonech velmi blízko," řekl festivalový expert Petr Pisk.\nČeskou dvojici ve skupině doplňují ještě Babula a Štoček, do první dvacítky se posunul Plát. „Na hráčích je vidět, že přicházejí rozhodující momenty celého turnaje. Například Babula se Štočkem ve svých partiích remizovali po opravdu tvrdých bojích," doplnil Pisk. Naopak první prohru na turnaji zaznamenal Ponížil, kterého zdolal Ind Gopal.


Čína Magnetické lakování Factory & Výrobci & Dodavatelé - Velkoobchod Magnetické barvy Made in Čína - Newlife\nDomů > Výrobky > Magnetický nátěr\nNewlife Mag-Paint je vysoce permeabilní magnetický vnímavý nátěr, vyrobený z ekologicky šetrného pojidla na vodní bázi a vysoce energeticky magnetického receptivního prášku pod patentovanou technologií společnosti Newlife. Mag-Paint se snadno aplikuje na vnitřní stěny,...\nNewlife Železná barva je vysoce průhledná magnetická receptivní barva, vyrobená z vodní formulace. Železná barva se snadno aplikuje na vnitřní stěny a rychle se vysychá. Může být použita samostatně nebo je potažena barevnou latexovou barvou podle vašeho...\nNewlife Magnetic Premier je vysoce permeabilní magnetický vnímavý nátěr vyrobený vysokoenergetickým magnetickým receptivním práškem podle patentované technologie společnosti Newlife. Magnetic Premier se snadno aplikuje na vnitřní stěny a vytváří vysoce kvalitní magnetický...\nJsme dobře známý jako jeden z předních výrobců a dodavatelů magnetických barev v Číně pro naše kvalitní výrobky. Prosím, neváhejte na velkoobchodní kvalitu magnetické barvy vyrobené v Číně zde z naší továrny.


Nápisy na potravinách: Cukry a sacharidy nejsou totéž - Vitalia.cz\nVitalia.cz » Jídlo » Co jíst » Nápisy na potravinách: Cukry a sacharidy nejsou totéž\nPetr Havel 31. 10. 2012\nPokud sledujete obaly potravin, všimli jste si údajů typu: 100 gramů výrobku obsahuje 30 gramů sacharidů, z toho 8 gramů cukru. Rozdíl mezi tzv. pomalými a rychlými cukry je přitom značný.\nStále se rozšiřující údaje uváděné ať už povinně, nebo z nějakého marketingového důvodu nepovinně na obalech potravin, začínají působit v hlavách spotřebitelů spíše zmatky. Zcela ilustrativní je to v případě informací týkajících se „obsahu vlákniny“, „obsahu cukrů“ a „obsahu sacharidů“. Jaké informace nám tyto nápisy vlastně přinášejí?\nI vláknina je sacharid\nTzv. pomalé a rychlé cukry\nLaická veřejnost obvykle, i díky nepřesným údajům v médiích, ztotožňuje pojem cukry s pojmem sacharidy. To je ale chyba. Ve skutečnosti je to tak, že cukry jsou pouhou podmnožinou (součástí) daleko širšího pojmu sacharidy, do kterého patří navíc ještě celá řada dalších látek, které si naopak s pojmem cukr nebo sacharid téměř nikdo nespojuje. Jde především o celou skupinu složitých cukrů – polysacharidů, mezi které patří například celulóza a jiné druhy vlákniny. Z různých dezinterpretací spasitelů lidského zdraví tak snadno může vyjít závěr, že potraviny obsahující sacharidy jsou vlastně z umělé hmoty, neboť právě celulóza je jedním z jejich příkladů. Jenže jde o složitý cukr – polysacharid.\nZačněme ale celou skupinou nestravitelných polysacharidů (a dalších látek) – vlákninou. Ta je všeobecně považována za pro člověka pozitivní, neboť je důležitá pro činnost střev. Obsah vlákniny by měl být podle nové legislativy EU uváděn na obale, avšak nebude možné uvádět její zdravotní přínos, neboť bude zakázáno používat slovo prebiotikum.\nK tématu: Potraviny i doplňky stravy „oslepnou“. Na krabičce nenajdete, čemu prospívají\nV podstatě lze od určitého obsahu vlákniny pouze tvrdit, že obsah vlákniny (od 6 gramů na 100 gramů nebo od 3 gramů na 100 kcal) přispívá k většímu objemu stolice. To v zásadě znamená, že spotřebiteli povinný údaj o obsahu vlákniny na obalu potravin nic neřekne. Je tedy třeba si pamatovat obecnou poučku, že obsah vlákniny v potravině je žádoucí. Stejně jako u čehokoli ale i v tomto případě platí, že příliš vysoká konzumace vlákniny pozitivní není – vláknina je totiž nestravitelná. Na druhou stranu dokáže vláknina ve střevech absorbovat vodu a její kladný vliv na trávení se projevuje například v prevenci proti zácpě. Vláknina na sebe také váže toxické látky a pročišťuje tím trávicí trakt. Doporučené denní množství vlákniny je 25 až 30 gramů, díky tomu, že vláknina váže vodu, by se ale měla dostatečně zapíjet. Vláknina je přitom – sacharid, konkrétně patří mezi polysacharidy.\nCukr dodá rychlou energii\nPod pojmem cukry se skrývají nejjednodušší sacharidy, konkrétně monosacharidy a disacharidy. Jsou tvořeny jednou až dvěma cukernými jednotkami a jsou velmi dobře rozpustné ve vodě. Vzhledem k tomu, že jde o jednoduché cukry, nemusejí se v těle dále rozkládat, a pro organismus představují pohotovou okamžitou dávku energie.\nPotraviny s vyšším obsahem cukrů jsou tedy vhodné ke konzumaci v případě, že potřebujeme například při nějakém náročnějším fyzickém výkonu rychle doplnit energii a okamžitě zvýšit hladinu cukru v krvi. Mezi jednoduché cukry patří například glukóza, fruktóza nebo sacharóza. Všechny cukry jsou ale sacharidy.\nJak tedy číst údaje na potravinách?\nNápis „obsah sacharidů“ na obalech potravin nám signalizuje souhrnný obsah nejen jednoduchých cukrů, ale i složitých polysacharidů. Také ty jsou pro člověka zdrojem energie, protože jde ale o složitější a delší řetězce molekul, musí je tělo před jejich využitím rozložit. K uvolnění energie z polysacharidů tedy dochází obecně podstatně pomaleji, a v některých příkladech dokonce nejsme v našem trávicím systému tyto opravdu složité molekuly zpracovat vůbec (například již zmiňovanou vlákninu). V praxi představují sacharidy postupný příjem energie, což je v případě běžného denního režimu bez fyzické námahy nutričně vhodnější. Do složitých sacharidů (polysacharidů) patří mimo jiné také škrob nebo celulóza.\nCo říká etiketa: obsah sacharidů a cukru\nCo znamená např. údaj na obalu: 100 g výrobku obsahuje 60 g sacharidů, z toho 20 g cukru:\nobsah sacharidů – uvádí obecně všechny sacharidy, signalizuje obsah složitých sacharidů\n– složité sacharidy – např. vláknina, škrob, celulóza\n– jsou zdrojem postupně uvolňované energie, při běžném režimu jsou nutričně vhodnější\n- vláknina podporuje trávení\nobsah cukrů – uvádí podíl jednoduchých sacharidů\n– cukr – např. glukóza, fruktóza, sacharóza\n– vhodný pro rychlé doplnění energie\nZ rozdílu mezi obsahem „cukrů“ a „sacharidů“ lze tedy v tabulce výživových hodnot poznat, jaké množství látek cukerné povahy má jednoduchý charakter a kolik jich tvoří složitější molekuly. U výrobků, které obsahují škrob, se z tohoto rozdílu dá odhadnout jeho množství. U mléka, které obsahuje pouze laktózu, jsou přitom obě hodnoty stejné. U bílých jogurtů tomu tak bývá také, i pokud je obsah cukrů vyšší než u mléka – je to proto, že došlo k navýšení obsahu mléčného cukru například sušeným mlékem.\nVšechny popisované látky – vláknina, cukry i sacharidy, jsou pro člověka důležité a je nesmyslem tvrdit, že organismus potřebuje pouze některou z uvedených skupin a jinou ne. Cukry jsou zdrojem okamžité energie, škrob zdrojem postupně uvolňované energie a vláknina podporuje správné trávení.\nSacharidy by měly navíc tvořit více než polovinu (60 procent) energetického příjmu. To v praxi znamená denně zkonzumovat 330 gramů (ženy) až 430 gramů (muži) těchto látek. Přestože tvoří některé sacharidy stavební materiál organismu či zásobní látky, nejsou kromě přísunu energie pro člověka zásadně biologicky významné. Nadměrný příjem sacharidů naopak způsobuje obezitu a s ní spojené další civilizační choroby. Obecně příznivější jsou pro lidský organismus spíše než cukry složitější sacharidy.\nRozdělení sacharidů podle počtu cukerných jednotek\nMonosacharidy (jsou tvořeny jednou cukernou jednotkou)\naldózy (např. glukóza – hroznový cukr, galaktóza – mléčný cukr)\nketózy (např. fruktóza – ovocný cukr)\nOligosacharidy (jsou tvořeny dvěma až deseti cukernými jednotkami)\ndisacharidy (např. sacharóza – řepný cukr, maltóza – sladový cukr, laktóza)\n(do této skupiny látek s více než třemi cukernými jednotkami patří sacharidy, které obsahují luštěniny, jako například rafinóza, stachyóza, verbaskóza a další)\nPolysacharidy (jsou tvořeny více než deseti cukernými jednotkami)\nnízkomolekulární (např. amylóza)\nvysokomolekulární (např. škrob, glykogen, chitin, celulóza)\n(do skupiny polysacharidů patří i obecně obtížně stravitelné sacharidy, jako je celulóza, inulin nebo pektin, které tvoří vlákninu)\nČtěte také: Zdravé slazení: javorový sirup, agáve, nebo obilný slad?\nDěkujeme za upozornění, opravuji, zřejmě si zařádila funkce automatických oprav - a my si nevšimli. Díky, zdravím LK, Vitalia.cz\nAnticena: Vybírá se nej-ÉČKO-vější potravina. Zapojte se!


Opozice chce větší kontrolu nad majetkem města - Znojemský deník\nOpozice chce větší kontrolu nad majetkem města\nZNOJMO – Miliony korun létaly při poslední schůzi mezi znojemskými zastupiteli. Především kvůli veřejné soutěži, kterou radnice vyhlásila na pronájem městských lesů, chtěli někteří komunální politici jasně vymezit hranici majetku, o kterém může rozhodnut pouze městská rada.\n„Městské lesy byly odhadnuty na cenu ve stovkách milionů korun. Některé odhady mluví o čtyřech, jiné o sedmi stech milionů. V každém případě jde o zhruba tři tisíce hektarů lesů. V Česku dosud nikdo tak rozsáhlé lesní plochy nepronajímá. A o tak velkém majetku může dnes rozhodnout prakticky jen pět lidí, kteří mají v městské radě většinu,“ řekl na zastupitelstvu Pavel Štohl.\nPodle jeho původního návrhu by již o pronájmu majetku dražšího než pět milionů korun mělo rozhodovat celé zastupitelstvo.\n„Toto číslo vycházelo z rozpočtového opatření, které říká, že o prodeji majetku nad pět milionů korun rozhoduje výhradně zastupitelstvo. U pronájmu ale na této hranici netrvám, mohlo by to být třeba i deset milionů. Ale nějaká rozumná hranice by stanovena být měla,“ doplnil zastupitel Štohl.\nPodle vedení radnice by ale tento návrh odporoval zákonu o obcích. „Uzavírání smluv o pronájmech by se tím velmi protáhlo a prodražilo. Na každou nemovitost by musel udělat odhad oficiální odhadce, což stojí určité peníze. Potom by se čekalo na schválení radou, pak zastupitelstvem a městu by po celou dobu utíkaly peníze. Navíc by to bylo výrazné omezení pravomocí městské rady,“ řekl na zastupitelstvu místostarosta Jan Blažíček.\nChtějí právní názor\nOba rozdílné pohledy by nyní měly posoudit dva nezávislé právní týmy. Jeden radniční a druhý opoziční. „Rozhodně nechci věc hnát nikam dál, třeba až k posouzení ústavním soudem. Nejlepší pro všechny bude samozřejmě najít shodu,“ dodal Štohl.\n„V této chvíli se domluvme na tom, že celou věc necháme podrobněji posoudit právníky a do příští schůze zastupitelstva nebudeme lesy pronajímat. Pak můžeme celou věc již s detailnějšími podklady prodiskutovat znovu,“ uzavřel celou debatu mezi zastupiteli starosta Znojma Petr Nezveda.


E-kniha: Strážci světla – Abby Geniová | Knihy.ABZ.cz\nE-kniha: Strážci světla – Abby Geniová\nElektronická kniha: Strážci světla\n– Ne nadarmo se Farallonským ostrovům říká „ostrovy mrtvých“ — každý, kdo na ně zavítá, se musí smířit s tím, že už se možná nevrátí. – Fotografka přírodních scenerií Miranda se rozhodne strávit rok na Farallonských ostrovech, proslulých ... (celý popis)\nNehostinné Farallonské ostrovy slouží jako jeviště pro\nděsivé a poutavé dobrodružství mistrovské vypravěčky.\nvystudovala kreativní psaní na Oberlin\nCollege a University of Iowa. S knihou\nStrážci světla v roce 2016 zvítězila v sou\ntěži debutů knih kupectví Barnes & No\nble a získala cenu Chicago Review of\nBooks za nejlepší román. Věnuje se také\npsaní povídek, obdržela za ně první\nmísto v soutěži časopisu Glimmer Train.\nV roce 2013 vydala sbírku povídek The\nLast Animal, se kterou se probojovala\nmezi finalisty knižní ceny Orion.\nNe nadarmo se Farallonským\nostrovům říká ostrovy Mrtvých —\nkaždý, kdo na ně zavítá, se musí\nsmířit s tím, že už se možná nevrátí\nFotografka přírodních scenerií Miranda\nse rozhodne strávit rok na Farallonech.\nNa tyto krásné, ale nebezpečné ostrovy\nje vstup možný jen na zvláštní povolení,\na tak jedinými Mirandinými společníky\njsou biologové, kteří v drsných pod\nmínkách studují pozoruhodnou místní\nfaunu — žraloky, hejna velryb, rypouše,\nkrvelačné racky, alkouny i přemnožené\nMiranda si své nové působiště za\nmiluje, ale zároveň si začíná uvědomo\nvat, že strávit rok mimo civilizaci bude\nnáročnější, než si představovala. Když\njeden z vědců nečekaně zemře, vyvstává\notázka, jestli padl za oběť pouze nehos\ntinným ostrovům Mrtvých, nebo někte\nrému z jejich dočasných obyvatel. Z os\ntrovů ovšem není kam utéct a nezbývá,\nnež s ne ustálou hrozbou smrti pokračo\nvat den za dnem dál...\nZčásti příběh o záhadné smrti, zčásti psychologický thriller\na do značné míry i oslavná óda na jednu z nejdivočejších krajin\nzápadního světa. Tento temný, podmanivý román každopádně\npředstavuje ambiciózní debut, který stojí za pozornost.\nJedinečný román Abby Geniové je stejně nelítostný, osobitý\na chladnokrevně nádherný jako ostrovy, které autorka popisuje...\nStrážci světla jsou znepokojivý, brutální, krví a deštěm prosycený\npříběh o lidech vydaných napospas přírodě.\nAbby Geniová je nedostižná ve schopnosti popsat přírodu tak,\nže působí až fotograficky přesně a zároveň ve čtenářích citově\nrezonuje. Divokost přírody, lidská nepředvídatelnost a rafinovaný\nstyl se v textu splétají do závratně úchvatné tapiserie.\nFoto © Dan Kelleghan\nCover photo by Berke/Shutterstock.com\nTranslation © Anna Halfarová, 2018\nISBN 978-80-7577-717-1 (Formát PDF)\nISBN 978-80-7577-718-8 (Formát ePub)\nISBN 978-80-7577-719-5 (Formát MobiPocket)\nPtáci bojovně pokřikují. Miranda vidí, jak se k ní otáčí\nhej no racků. Bílé peří. Lesklé zobáky. Šílené oči. Má s nimi\nsvé zkušenosti, ví, jakého násilí jsou schopni, a je jí oka\nmžitě jasné, k čemu se chystají. Pohybují se v útočné for\nmaci, obkličují ji jako bombardéry naváděné na cíl.\nMiranda je na cestě k trajektu. Zrychlí, dlouhými kroky\nzdolává kopec, batoh se jí pohupuje na zádech. Loď má\nzpoždění, což není žádné překvapení. Vždycky má zpož\ndění. Je to jedna z mála konstant na ostrovech.\nVzduchem se nese šplouchání vln. Souostroví je dnes za\nhalené v oparu. V letních měsících jsou zde mlhy poměrně\nčasté. Odpoledne tu zřídka bývají vlahá a zlatavá, nikdo se\ntu neopaluje. Obzor je zamžený, slunce připomíná navlhlý\ndětský větrník. Miranda narazí na úsek, kde se drolí ka\nmení, klouže jí to a smeká se. Nemůže se dočkat, až bude\npryč, ale musí být při smyslech a našlapovat opatrně. Ces\ntou ji brzdí hnízda a ptáčata. Racci pokryli každý kousíček\ntrávy a žuly, zem jako by byla zasněžená. Uprostřed toho\nvšeho stojí Miranda, nepatřičná, jako osamocená borovi\nce v bílém poli.\nPtáci nejsou tiší společníci. Šelestí křídly. Písklata skře\nhotají, protože chtějí nakrmit. Rodiče jim rozhořčeně od povídají. Čas od času vypukne roztržka, hádka o teritorium,\ntřepotání křídel, sprška krve. Ani Mirandu nic nechrání\npřed jejich majetnickou, fanatickou úzkostí. Několik racků\nji sleduje od té doby, co opustila bezpečí domu. Co nevidět\nzaútočí. Roztažená křídla, zářící oči. Přilétají blíž a blíž.\nAle Miranda se připravila. Navlékla si tlusté kožené ru\nkavice, aby si před nálety racků chránila co největší část\ntěla. Okolo kotníků má upevněný obojek proti parazitům,\naby se jí na kůži nedostali ptačí roztoči. Maska na tváři jí pomáhá snést zápach čpavku z guána. Na hlavu si nemo\ntorně nasadila ochrannou přilbu a pod ni jako dodatečnou\ntlumicí vrstvu ještě pletenou čepici. Je zabalená do ponča,\nuž pošpiněného mazlavým trusem, který na ni racci na\nmířili a vypálili jako zbraň. Až se objeví loď, všechno to ze\nsebe shodí. Zbaví se svého oblečení jako špion, který se převléká do jiného kostýmu — stáhne si paruku a vyndá\nfalešné zuby, odepne pistoli a uteče ze scény, za chvilku\nnebude přitahovat žádnou pozornost, bude jen další tváří\nStarou krosnu má napěchovanou, ale žádný velký ma\njetek v ní nemá. Sbírku mušlí. Papuchalčí pírko pro štěstí.\nŽraločí zub, drobný a zoubkovaný. Je zvláštní odcházet od\nsud jen s batohem, po takové době, kterou tady strávila.\nAle věci tu dlouho nevydrží. Džíny, které si s sebou kdysi\ndávno přivezla, se rozpadly. Knížky napadla plíseň. Ergono\nmický polštář je plný myších bobků. Jediné, co se jí poda řilo uchránit — za cenu značného úsilí, kdy musela použít\nvodotěsné vaky a zapojit veškerou svou inteligenci a opatr\nnost —, jsou tři digitální fotoaparáty, jeden velkoformátový přístroj a několik krabic s nevyvolanými filmy. To jsou její poklady. Na fotografiích zachycovala ostrovy ve všech je\njich náladách, od křišťálově čistého jasu zimního slunce po divoké podzimní bouře. Ostrovů je tu víc než tucet. Mi\nranda zvěčnila každý z nich. Čokoládový úlomek, tmavý ob\nrys na pozadí jiskřivého oceánu. Mohutný pahorek zvaný Homole cukru. Ostrůvky Opilého strýčka vystrkující z vln své holé hlavičky. A zdejší lidi. Těch pár, co tu zbyli. Ty taky\nÚder přijde bez varování. Racek narazí Mirandě do spán\nku a ona zavrávorá. Vykřikne, helma se jí sveze k očím.\nOkolo ramen jí s ohlušujícím rámusem pleskají křídla. Ani\nracek nevyvázne bez zranění, očividně zmatený se zhroutí k zemi. Miranda se nezastaví. Roztřesená a rozcuchaná po kračuje dál k vodě. Ví, že na otevřeném prostranství se ne smí zastavit. Vystoupá na útes a sotva přitom popadá dech, konečně dosáhne hřebene.\nVíc než deset metrů od břehu se vznáší stěna z husté\nmlhy. Spirály mlžného oparu se svíjejí nad oceánem jako dýmající řeřavé uhlíky. Miranda si upraví helmu. Ptáci si\nteď udržují odstup, přeskupují se, váhají. Vřískají výhrůžky\na varování. Miranda koutkem oka vnímá, jak hrozivé stíny plachtí a řítí se dolů.\nPak se nad vodou ozve burácení motoru. Přes povyk\nracků ho skoro nejde slyšet. Miranda sleduje, jak se příď\nlodi pomalu vynořuje z mlhy. Její zjevení má v sobě něco\nneohroženého, jako by to byl výstup v kouzelnickém před stavení. Vypadá to, jako když se loď v bolestech rodí, vy\nnořuje se odnikud, z mlhy, ze snů. Miranda téměř proti své vůli zvedne obě ruce nad hlavu a začne zoufale mávat. Plavidlo je pořád moc daleko na to, aby poznala, jestli jí kapitán Joe zamával zpátky. Pozoruje, jak se loď valí příbo\njem. Okolo ní víří vřeštící racci. Nevzdali se. Svou nenávist budou dávat najevo až do hořkého konce. Miranda ví, co by jí udělali, kdyby měli příležitost. Ví, jak nebezpečné můžou\ntyhle ostrovy být. Ví to líp než kdokoliv jiný.\nZa půl hodiny už je Miranda na trajektu. Jako vždycky\nji rychle dostihne mořská nemoc, a tak se opře o zábradlí, cítí, jak se jí žaludek zvedá v rytmu pohupující se paluby.\nJe připravena odjet, poprvé za celý rok je připravena opus\ntit ostrovy. Od břehu ji dělí šest metrů a celý svět. Kapitán\nJoe se na lodi činí, provádí záhadné námořnické manévry:\nodvíjí lano, posouvá páku, zkouší odolnost zástrčky. Trajekt se kodrcá od břehu a oceán se točí, krouží okolo vlastní osy. Z téhle perspektivy vypadá krajina úplně jinak, ostrovy jsou malé, mlha připomíná jemnou záclonku, ptáci působí\nkřehce a neškodně jako skládanka origami. Miranda zadrží\ndech, na pocit bezpečí si odvykla.\nSundala si obojky proti parazitům, pončo, helmu a mas\nku. Ale přesto má nepříjemný pocit, že její oblečení — pra\ncovní boty s ocelovou špičkou, pletená čepice a mužská bunda, kterou si přivlastnila na památku — nevypadá úplně normálně. Její oděv se nehodí nikam jinam než na\nFaral lony. V Kalifornii si o ní asi budou myslet, že je bez\ndomovec. Kolemjdoucí ji budou litovat a budou jí nabízet drobné. Kdyby jenom věděli.\nLoď krájí vodu před sebou. Stopa, která za ní zůstává,\nnaznačuje cestu zpátky ke břehu. Miranda chce pozoro vat ostrovy ztrácející se v dálce, dokud je nepohltí mlha.\nSo uostroví je sbírka ostrůvků, drobné seskupení, tečka na mapě. Jihovýchodní Farallon je jako jediný z nich oby vatelný. Nachází se na něm pás zeleně, v něm stojí chata, a taky maják, lodě a dva stromky hrdě vzdorující větru, jejichž koruny se v touze po společnosti pro lnuly. Okolo\ntohoto ústředního ostrova jsou rozeseté skulptury z ho\nlého kamene, tak nepatrné, že se na nich rostliny neuchytí.\nBuší do nich vlnobití a zdobí je svijonožci. Loď se vzdaluje\nod břehu, Miranda se kousne do rtu. Trochu doufá, že za\nhlédne lidskou postavu, jak na kraji útesu čeká, až bude\nmoct Mirandu vyprovodit a zamávat jí na rozloučenou. Ale po tom všem, co se přihodilo, by měla vědět, že se to ne stane. Nikdo tam nestojí. Ostrovy vypadají opuštěně. Proti\nhradbě mraků vystupuje černý a nehybný maják. Chata\nskoro není vidět, schovává se za úbočím.\nVlny jsou vyšší a vyšší, vzdouvají se pod trupem lodi.\nOtevře se výhled na Sedlo, kde se to hemží lachtany, někteří\nleží na sobě a pospávají, další směšně poskakují po pláži.\nTrajekt se brzy ponoří do mlhy. Kapitán Joe si uvnitř pří\nstřešku prozpěvuje, veselou melodii odnáší vítr. Miranda sleduje, jak jsou ostrovy čím dál éteričtější a zastřenější.\nOpar je zbavuje ostrých hran, rozmazává jejich obrysy.\nMiranda přimhouří oči a naposled se zadívá na pobřeží.\nChvíli má pocit, jako by ona sama byla loď, která škube\nřetězem od kotvy. Za posledních dvanáct měsíců ji k sou\nostroví připoutal pořádný kus železných článků. Během té doby se změnila jako loď ukotvená v přístavu — pokryla ji rez, ošlehaly ji vlny, proděravěl se jí trup, je špinavá a do bitá k nepoznání. Teď cítí, jak se řetěz natahuje. Napíná se za hranici možností, bolí to. Až sebou nakonec škubne\na v polovině se přetrhne. Když se řetěz podvolí, Miranda\nPoslední rok každé ráno poslouchala, jak si Galen dů\nkladně odplivává do umyvadla. Stála s Charlene u sporáku\na uchichtávala se, když na pánvičku do míchaných vajec\nod mořských ptáků sypaly všemožné koření ze spižírny\nv marné snaze, aby snídaně chutnala aspoň trochu míň po\nrybině. Chodívala na procházky s Mickem, kroužili spolu\nokolo pobřeží. Čekala u hlavního vchodu a sledovala Fo\nresta, jak si pečlivě zavazuje tkaničky, trvalo mu to o deset\nminut déle než ostatním, jako by na přesnosti každého\nuzlu závisel osud světa. Miranda zná všechny jejich zvlášt\nnosti. Ví, že když se Galen směje, mhouří oči a pusu má tak\ndoširoka otevřenou, že je vidět každá plomba. Ví, že si Lucy\nbrouká ve spánku, hodinu za hodinou, ve ztichlé chatě je to\nzřetelně slyšet. Pamatuje si zemitý a ostrý pach Andrewova\npotu. Přesně ví, jak široké jsou Mickovy bílé ruce.\nNikoho z těchhle lidí už nikdy neuvidí. Svým způsobem\nBěhem dlouhé plavby si sundá čepici a zkouší si uče\nsat rozcuchané vlasy. Zápasí se strašidelnou lodní toale\ntou. Prohlédne si své fotografické vybavení. Někteří lidé si\npojmenovávají auta, přisuzují tím svým miláčkům určitou\nosobnost. Miranda má ve zvyku pojmenovávat své foto\naparáty. Její nejlepší ratolest se nazývá Klenot. Je velko\nformátový a má dost koleček a páček na to, aby zmátl jak\nGalena, tak Foresta, kteří měli ve zvyku si s ním hrát, kdy\nkoli se Miranda nedívala. Tahle příšera nakladla jako pře hnaně aktivní včelí královna stovku fotofilmů, které zatím\nzůstaly nevyvolané a čekají na to, až se vyklubou v temné\nkomoře. Druhý přístroj je Charles, opravdový pamětník.\nCharles je v nejlepší formě ráno a večer, když je nebe zla\ntavé a všude je spousta světla. Charles má svůj vlastní názor\nna svět. Zbývající dva (Šotek a Rybí čumák) jsou digitální\nzrcadlovky: jednoduché, efektní a šíleně drahé. Miranda\nje dobrá matka, o všechny láskyplně pečuje. Pamatuje si\njejich narozeniny, důležitá data, kdy si každého z nich po řídila.\nO dvě své děti loni přišla. Padly za oběť ostrovům. Jme\nnovaly se Kocour a Zlosyn. Zmizely navždy.\nMiranda se jde schovat pod palubní přístřešek. Uvele\nbí se na lavičce. Oknem vidí, že mlha nijak nepolevila,\noví jí loď jako gáza. Okolní svět je zredukovaný na zvukové\nvjemy: mlhová siréna, šplouchání vln, křik racků. Teď už\nvzdálený, melodický zvuk.\nSáhne do tašky a vytáhne hnědou obálku. Je objemná,\njakoby napuchlá, a šustí. Miranda ji obrátí a do klína se jí\nsnese papírová chumelenice. Jsou tam linkované stránky\nvytržené ze sešitu, papíry do tiskárny popsané zepředu i ze\nzadu jejím rukopisem. A taky milimetrový papír, papírové\nkapesníčky a pečicí papír, který ukradla z kuchyně. Veš keré volné místo vyplňuje Mirandino písmo jako mravenci pochodující v řadě za sebou. Papír v jakékoli podobě byl\nna ostrovech nedostatkovým zbožím, sebemenší prázdný kou síček musela co nejvíc využít. Během volných zimních\nměsíců vyškubávala stránky z časopisů a zaplňovala jejich\nokraje. Vystačila si i se starými paragony, původní tisk vy bledl a nahradilo ho její písmo. Psala dokonce i na toaletní papír. Obsah staré obálky byl výsledkem celoroční práce.\nMiranda si papíry opatrně rozloží na kolenou. Převládá\nv nich jistý řád, který ale vidí jen ona. Někomu by to mohlo připomínat čmáranici šílence. Někomu zas poezii onoho\nmísta. Najde zápisky ze zářijového slunečného odpoledne.\nNarazí na dlouhý, šílený dopis z podzimu napsaný tak roze\nchvělým rukopisem, že je skoro nečitelný. Ze zkrabacených stránek z propršeného týdne, kdy se slavil Den díkůvzdání, pořád ještě dýchá vlhko. Jsou tu řádky z prosince a března,\nz jara i léta.\nMožná v nich nenajde odpověď. Možná se nikdy nevy\nsvětlí všechno, co se jí přihodilo. Ale teď má poslední příle žitost to pochopit. Motor trajektu vrčí. V dálce naříká racek\njako vystrašené nemluvně. Miranda chvíli sedí se skloně\nnou hlavou. Potom začne číst.\nNikdy nezapomenu na první okamžiky po příjezdu. Fa\nrallonské ostrovy byly jiné, než jsem čekala. Ukázalo se, že jsou menší a podivnější, než jsem si je představovala. Nevelké pohoří obklopené vodou. Vypadalo to, že celé\nostrovy by ze zemského povrchu dokázala smést jediná silnější vlna. Stála jsem na palubě trajektu. Do trupu na\nrážely vlny a kapitán Joe spouštěl kotvu. Loď se kymácela,\nrozmazaný horizont tančil. Zastínila jsem si oči a pohlédla\nna svůj nový domov.\nKdysi dávno se tomuto místu říkalo ostrovy Mrtvých.\nTeď jsem pochopila proč. Jihovýchodní Farallon nezabíral\nani tři čtvereční kilometry. Další ostrůvky byly nezalesněné, pusté a poničené. Nebyly tu žádné písčité pláže. Pobřeží\nlemovaly mořské řasy, skalnaté vrcholky se rozpadaly. Ost \nrovy byly seřazené podle velikosti jako svatební hosté na foto grafii. V jejich obrysech bylo něco surového. Svět možná stvořil Bůh, ale vypadalo to, že Farallonské ostrovy přene\nchal svému nezletilému nevlastnímu synovi, který se navíc\nmusel při práci spokojit s nějakým horším druhem hlíny.\nKapitán Joe stál vedle mě a křičel do vysílačky. Odpoví\ndal mu hlas, který rušilo praskání. Na trajektu jsem strávila\npět hodin. Byla jsem zmatená a nutně jsem potřebovala\nsprchu. Loď klouzala po vlnách nahoru a dolů. Mžourala jsem do sluníčka. Zakotvili jsme vedle ostrého útesu. Byly vidět jenom skály a nad nimi mraky. U břehu se něco obje vilo a začalo to klesat.\nVypadalo to jako vyfouklá ptačí klec. Na spodku byl těž ký\nželezný kotouč. Na pozadí oblohy se pohupovala lana a sí\nťoví. Věděla jsem, že to je Billy Pugh. (Jak to jméno vzniklo,\nse neví. Ptala jsem se, ale odpověď jsem nedostala.) Kapi\ntán Joe rozdával příkazy. Někdo na druhé straně vysílačky odpovídal, hlas komolilo praskání. Inkoustově černý oceán\nzdobily slizké bubliny.\nNa pevninu mě měl přesunout jeřáb. Na Farallonských\nostrovech nebyl žádný dok. Ani přístav. Žádné zdání nor málnosti. Trajekt se zastavil šest metrů od srázu, víc se při blížit nemohl, protože by ho rozpáraly útesy schované pod vodou. Billy Pugh přistál s řinkotem na palubě. Kapitán\nJoe mě bez okolků nasměroval dovnitř pletence z lan. Uká\nzal mi, jak se mám postavit na základnu, což byl poškrába\nný a zjizvený kovový kotouč. Síť nad mou hlavou se sbíhala\na byla připevněná na hák. Nad ním se do výšky plazilo oce\nlové lano. Někde nad celým tím mechanismem byl umís\ntěný jeřáb. Stín vystupující proti oblakům.\nOtočila jsem se ke kapitánu Joeovi.\n„Je to bezpečné, že jo?“\n„Zavazadla pošlu za váma,“ odpověděl.\nZem se mi kymácela pod nohama. Zalapala jsem po de\nchu a ruce jsem si vpletla do provazů. Billy Pugh nevypa dal dostatečně bezpečně na to, aby mě udržel. Pohybovala jsem se rychle, letěla jsem nahoru. Tři metry. Pět metrů.\nSlyšela jsem, jak ocelové lano úpí. Kotouč se mi točil pod\nnohama. Billy Pugh se houpal jako kyvadlo a já jsem se snažila udržet rovnováhu. Oceán zmizel, trajekt změnil\ntvar, z kapitána Joea zbyla jen karikatura. Měla jsem pocit,\nže jsem v dálce zahlédla hřbetní ploutev. Zdálo se mi, že\njsou tři a pohybují se v souladu. Byla jsem si jistá, že budu\nOzvala se rána. Billy Pugh přistál. Prodrala jsem se dí\nrou mezi lany a zhroutila se na půdu Farallonských ostrovů.\nVšechno, co následovalo, mám v mlze. Ležela jsem na\nzádech. Byla jsem pyšná, že jsem zvládla první zkoušku. Če\nkala jsem, až mi přestane být špatně. Žula mě studila, pod páteří jsem cítila nerovný povrch. Měla jsem teď lepší vý\nhled na jeřáb, zrezavělý stožár trčící nad vodou. Billy Pugh\nznovu klesal. Někdo poblíž musel tu věc obsluhovat. Nevě\nděla jsem, kdo mě dopravil na ostrovy, kdo byl na druhém konci vysílačky kapitána Joea. Žilo tu šest stálých obyvatel.\nDivoké a izolované ostrovy Mrtvých obývalo šest biologů.\nKonstrukce jeřábu stála na vrcholku nedalekého kop\nce. Někdo byl uvnitř, ale z takové dálky jsem nerozeznala\nžád né charakteristické rysy. Viděla jsem jen obrys člověka. Naviják se točil, lano se odvíjelo. Billy Pugh zmizel z do\nhledu. Pozorovala jsem mořského ptáka, který proletěl\nokolo. Vdechla jsem pach plísně a guána. Byl tak pronikavý, že by mi dokázal popálit plíce.\nMoje zavazadla absolvovala stejnou nebezpečnou cestu\njako já. Když jsem se postavila na nohy, Billy Pugh seděl\nopět vedle mě, napěchovaný mými kufry. Trajekt už odjíž děl. Příď měl namířenou ke Kalifornii, brázda za lodí při pomínala zakalené šedé bláto. Kapitána Joea jsem nevidě\nla. Bez rozloučení sešel do kajuty. V těchto vodách nebylo\nradno zůstávat déle, než bylo nutné.\nVyhlížela jsem svého neznámého pomocníka. Ale obrys\nv okně jeřábu také zmizel. Ať přístroj obsluhoval kdokoli,\nzřejmě nepovažoval za vhodné se představit, pomoct mi se\nzavazadly, uvítat mě na ostrově. Sevřelo se mi hrdlo. Pro\nzatím jsem byla odkázána sama na sebe.\nCesta k chatě mi nějakou chvíli trvala. Táhla jsem kufry,\npotila se a lapala po dechu. Bylo brzké odpoledne, chladné\na jasné. V dáli se mihl mořský pták a pronikavě zakřičel.\nOceán hučel. Nad útesy bouřila bílá pěna. Na pozadí mlha\nvé oblohy stál na stráži maják.\nKdyž jsem došla ke vchodu, připadala jsem si jako oběť\nlodní katastrofy. Chata vypadala opuštěně. Okenní tabulky\nbyly popraskané. Podlahová prkna se pod mou váhou pro hýbala. Nikde žádný zvonek. Byla jsem po té namáhavé\ncestě ještě celá udýchaná, zavazadla se mi válela u nohou. Pamatuju si, jak jsem sbírala odvahu k tomu, abych zakle pala. Jak jsem nasadila přátelský výraz, který sděloval: Těší\nmě, že vás poznávám.\nAle dřív než jsem se stačila pohnout, dřív než jsem mo\nhla mrknout, někdo zevnitř rozrazil dveře. Lekla jsem se\na couvla. Ven se vyhrnuli dva muži.\nJeden mladý, druhý starý. Možná za to mohly moje do\nsud rozbouřené vnitřnosti, ale v tu chvíli mi připadalo, že\nnejsou z tohoto světa. Starší měl hřívu stříbrných vlasů,\nvětrem ošlehanou tvář, vzbuzoval úctu, byl by ideální pro\nroli Poseidona. Mladší byl útlý jako kmínek. Měl mozolna\nté, svalnaté ruce. Mohl by představovat nějaké druhořadé\nbožstvo, skřítka s omezenými, ale překvapivými schop\nTeď už samozřejmě znám jejich jména: Galen (ten star\nší) a Forest (ten mladší). Tehdy jsem netušila, co jsou zač.\nZhluboka jsem se nadechla a usmála se.\n„Hejbni sebou, nebo celou tu podívanou prošvihneme,“\nřekl Forest. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, že mluví\nk muži za sebou, přestože je otočený ke mně. Já jsem je\nnom náhodou bránila jeho zaujatému pohledu na moře.\n„Dobře, dobře,“ bručel Galen a narazil si na bílou hlavu\n„Dobrý den,“ ozvala jsem se znovu, tentokrát hlasitěji.\n„Před chvílí jsem přijela trajektem. Jsem...“\nForest se otočil a plácl se dlaní do čela. „Zapomněl jsem\nten blbej foťák! Věřil bys tomu? Zapomněl jsem ten...“\n„Teď už je pozdě. Musíme si poradit bez něj,“ odpověděl\nVběhli na verandu, a kdybych neustoupila, Forest by do\nmě vrazil. Zapínal si kabát. Galen dalekohledem zkoumal\npobřeží. Otevřela jsem ústa a zase jsem je zavřela. Došla mi\nodvaha. Nemohla jsem jim potřetí oznámit, že jsem tady.\nMlčky jsem sledovala, jak překročili moje kufry a seběhli\nChvíli jsem vážně přemýšlela nad tím, jestli se mi to jen\nnezdá. Vypadalo to trochu jako úzkostná noční můra: straš\nlivá plavba lodí, obrovské vlny, příšerná síťovaná klec, vířící\noceán, hřbetní ploutve v dálce, tajemné postavy na hori\nzontu, žádné přivítání, žádná pomoc se zavazadly, žádná\njistota ani bezpečí.\nOba muži odběhli po stezce. Sledovala jsem, jak se vzda\nlují. Dorazili skoro na vrchol kopce, když se Forest konečně\n„No jasně, ty musíš být Melissa,“ zakřičel. „Vítej! Zdrželi\nbychom se, ale...“\nGalen na něj plynule navázal a větu dokončil: „...ale\nv Zá padní zátoce začala žraločí hostina,“ zahulákal. „Jdi\ndo chaty. Nechoď ven. Je to tu nebezpečné.“\nNevzchopila jsem se k tomu, abych na ně zavolala, že se\njmenuju jinak. Zmizeli mi z dohledu, pelášili jako děti za\nTenhle dopis, stejně jako ty ostatní, nikdy neodejde. Se\nvšemi dopisy, které jsem ti kdy napsala, jsem se vypořádala\nvynalézavými způsoby. Pálila jsem je. Pohřbívala jsem je do\nzemě. Rozstříhávala jsem je na konfety. Na horských túrách\njsem skládala ze svých vzkazů květy origami a věšela je na\nstromy. Když jsem jednoho dlouhého léta sjížděla na raftu\nřeku Mississippi, dělala jsem z dopisů lodičky, pouštěla je\npo vodě a dívala se, jak je unáší proud, jako by to byly lek\nníny, potom postupně ztmavly, a když jsem se k nim otočila\nzády, potopily se.\nPíšu ti už skoro dvacet let. Ale žádný z těch dopisů se\nk tobě nedostal. Žádný sis nepřečetla. Vždyť první jsem na\npsala týden po tom, cos umřela.\nPamatuju si tohle:\nSvět jsi opustila náhle. Políbila jsi tátu na tvář, odešla\njsi do práce, nikdy ses nevrátila domů. Byla jsem zrovna\nve škole, když se ta nehoda stala. Slyšela jsem sirény. Sa\nnitka se prohnala pod okny naší školy a přehlušila hodinu\ndějepisu, ve které jsem se já a ostatní žáci osmé třídy\nučili o obchodních cestách v Evropě. O chvíli později za\nčal bzučet třídní rozhlas, praskající syčení naplnilo kaž\ndou třídu v budově zvukovým ekvivalentem písku. Ozva\nlo se několik bouchnutí, to ředitel zápasil s mikrofonem.\nVzpomínám si, že náš učitel se tvářil naštvaně. Potom\npadlo mé jméno. A ozvalo se znovu. Postavila jsem se,\ncítila jsem na sobě pohledy všech přítomných, a začala\njsem házet knihy do batohu. Nebyla jsem znepokojená.\nTehdy jsem si ještě ty dvě věci — sanitku a své jméno —\nUkázalo se, že se ti rozbilo auto. Ráno bylo velice chlad\nné, jak už v těch chladných zimách ve Washingtonu bývají.\nVzduch byl tak vlhký a těžký, že na městě ležel jako sýrař\nské plátno. O autech jsi nic nevěděla, o to se staral táta, ale\ni přesto jsi podnikla všechny běžné kroky: zanadávala jsi,\notevřela kapotu a zmateně zírala na změť ozubených kol.\nNakonec jsi auto nechala tam, kde stálo, na rohu 13. a G,\na vydala ses do kopce směrem k nejbližší autodílně. Chod\nníky byly mokré a klouzalo to na nich. Majitelé domů a ob\nchodů je posypali hrstmi modré soli, ale ta si nedokázala\ns ledem poradit. Představuju si tě, štíhlou postavu v hně\ndém, obličej máš až po oči zachumlaný do jedné ze svých\nvlastnoručně upletených šál. Zastavila ses na přechodu. Če\nkalas na zelenou. Až uprostřed ulice sis všimla, že na vrstvě\nčerného ledu dostal smyk sklápěč.\nPolicisté o tom později mluvili jako o nehodě bez cizího\nzavinění. V tu chvíli jsi měla právo být na přechodu. Ři\ndič viděl, jak se na semaforu mění světlo, a pokoušel se\nza brzdit, ale kluzká silnice v kombinaci se setrvačností\njeho nákladu, třinácti tunami štěrku, mu to nedovolila. Ni \nkdo nepřekročil zákon. Pořád mě to tak nějak trápilo. Dala\nbych přednost nehodě, kterou někdo zavinil. Bylo těžké pochopit, že nemůžu dát nikomu za vinu smrt své mat\nky — dokonce ani tobě osobně.\nZ toho dne si zřetelně pamatuju, jak jsem seděla před\nředitelovou kanceláří, kopala jsem do koberce a přemýš lela, jestli jsem si vyčistila zuby. Napadal mě jediný důvod, proč mě takhle vyvlekli ze třídy, myslelas to dobře, ale byla\njsi přepracovaná a zase jsi mě zapomněla vyzvednout a do\nvézt k zubaři. Mezi zaměstnanci doktora Greenberga jsi tím\nbyla nechvalně známá. Představila jsem si, jak ti někdo od\nnich přátelsky zavolal a tys vystřelila z práce se skvrnou\nod kávy na rukávě a z rozepnuté kapsičky na kabelce ti po cestě vypadávaly papírové kapesníčky. Tos byla celá ty. Byla jsem si jistá, že se každou chvíli udýchaná a zmatená\nobjevíš na chodbě.\nKdyž se ale otevřely dveře, nebyla jsi za nimi ty. Stála\ntam teta Kim se smrtelně bledou tváří. Při pohledu na\nni jsem vyskočila. Teta Kim byla většinou chladno krev ná\njako žula. Ani tehdy vlastně neplakala. Byla jenom bledá\na měla nakřivo zapnutý kabát. Když si mě všimla, trhla\nsebou. Potom šla k recepční. Ty dvě si šeptaly a krad\nmo se na mě dívaly. Vylekalo mě, jak se recepční za tvá \nřila, její obvyklý znuděný pohled vystřídala soucitná\nV rodině jste byly tři sestry. Tys byla nejstarší a nej lepší.\nKim a Janine, dvojčata, si byly podobné jako vejce vejci. Tento dojem ještě umocňovaly tím, že se obě oblékaly do šedé, nechaly si stříhat vlasy na krátko a měly v oblibě na\ndýchané šály a hnědé rtěnky. Když nebyla dvojčata spolu, působila konzervativně a nezajímavě. Ale když jsem je vi\nděla vedle sebe, šel z nich strach, byla jako optická iluze. Tatáž gesta, stejný postranní pohled, stejný tón hlasu. Když\njste byly všechny tři spolu, ten dojem ještě zesílil. Měly jste\nstejnou postavu, štíhlou a drobnou jako ptáček. Tys byla\no něco vyšší, o něco odvážnější. Smála ses víc nahlas. Ale\nvy tři jste měly společných tolik věcí — to, jak jste pohupo\nvaly boky, nakláněly hlavu, drsný chraplavý šepot. Ozvěny, podobnosti, tajemství.\nAle pokud šlo o charakter, tys byla jedinečná. Žila jsi\nv neustálém napětí, emoce jsi vydechovala jako vzduch. Krásný západ slunce tě přinutil zastavit se. Přátelská dis kuse u slavnostní večeře tě dokázala tak rozzuřit, žes bou\nchala pěstmi do stolu. Kim a Janine tvoje jiskra chyběla. Byly stoické a flegmatické, pro tyto ženy byl jakýkoliv pro\njev emocí známkou selhání.\nTeď mě teta Kim vzala za rameno a odvedla mě ven. Její\nústa připomínala tenkou čárku.\nV autě čekala teta Janine. Když jsem ji uviděla, začalo\nmi v hlavě bít na poplach. Dvojčata brala svá zaměstnání\nvelmi vážně. Nikdy si nebrala nemocenskou. Jezdila jen na krátkou dovolenou. Vidět je tak brzy dopoledne, daleko od kanceláře, pořád oblečená v pracovním, se sevřenými ústy\na chvějícíma se rukama — nerozuměla jsem tomu. Vůbec se mi to nelíbilo. Teta Janine mi nic nevysvětlila. Nasmě\nrovala mě na zadní sedadlo.\nTeta Kim řídila. Svírala volant tak pevně, že jí klouby na\nrukou zbělely. Pořád jsem doufala, že tohle celé má něco do\nčinění s mými zuby. Přední sklo zdobily obrazce jinovatky.\nMezi budovami jsem zahlédla ospalý lesk řeky Potomac.\nTetě Kim zazvonil mobil. Řídila a nezvedla ho, to by nikdy\nneudělala. Napřed zajela ke krajnici. Poznala jsem strejdův\nhlas, ale slovům jsem nerozuměla.\n„Ano, ano,“ vesele oznámila teta Kim. „Je tady. Hm.“\nObrátila jsem oči v sloup. Nebylo pochyb, že se baví\n„Která?“ zeptala se. „Ta v Bethesdě? Rozumím.“\nUpřela jsem pohled na řeku.\n„Za chvíli tam budeme,“ potvrdila teta Kim pořád tím\npronikavým radostným tónem.\nBeze slova otočila auto. Vyměnila si pohled s tetou Ja\nnine, komunikovaly spolu pomocí telepatie, jak to umí jen\ndvojčata. Jedna přimhouřila oči, druhá přikývla, potom od\nsebe odvrátily zrak. Znovu jsme projely okolo mé školy. Za\ntěch pár uplynulých minut se kamenná budova jaksi zmen\nšila. Z okna auta se to místo zdálo podivně odlehlé, jako kdyby se na něj člověk díval špatným koncem dalekohledu. Toho rána byl velký provoz. Ve Washingtonu byl vždycky\nvelký provoz. Jely jsme v tichu, které se v mrazivém ovzduší\nsnad ještě víc prohlubovalo. Několikrát jsem viděla, jak se\nteta Kim bezděčně natahuje k rádiu. Bylo nepsaným pra\nvidlem, že v jejím autě hrálo na plné pecky rádio NPR. Po každé ale zase odtáhla prsty, jako by se opařila.\nZnovu jí zazvonil mobil. Teta znovu zajela k obrubníku,\nza což si vysloužila kanonádu linoucí se z taxíku za námi.\nNa druhém konci se ozval hlas mého strejdy, pořád jsem\nmu ale nerozuměla.\n„Už tam skoro jsme,“ řekla teta Kim.\nA pak byla její tvář prázdná. Všechen výraz zmizel, jako\nkdyby někdo přejel houbou po školní tabuli. Zůstal jen pár\nočí, nos a nepatrně otevřená ústa. V tu chvíli se ti tak moc\nStrejda mluvil, znělo to jako tlumený potůček.\n„Rozumím,“ odpověděla teta.\nA ještě jednou otočila auto. Z dálky jsem viděla, jak se\nblížíme ke škole. Vypadalo to, že okolo ní budeme jezdit\ntam a zase zpátky celý den. Odkašlala jsem si, ale teta Kim\nse na mě nepodívala. Teta Janine sedící vedle ní sevřela\nruku v pěst a roztřeseně si ji přitiskla k ústům. Pořád mezi\nnimi nepadlo jediné slovo. Nebylo to zapotřebí.\nOdpověděla mi teta Janine.\n„Vezeme tě domů,“ oznámila mi.\nNa několik následujících dní nemám žádné vzpomínky. Někdo jiný se oblékl do černé a šel na pohřeb. Někdo jiný snášel afektovaná objetí. Zbyly mi jen krátké, vybledlé zá blesky. Ledový zimní vzduch šířící se domem. Tatínkovy\nrudé a nateklé oči. Měkké koberce a tlumená světla na smutečním shromáždění, všechno jako v mlze. Vypadalo\nto, že každý dospělý na světě cítil povinnost ke mně přijít\na povědět mi něco o tom, jak jsou cesty Páně nevyzpyta\ntelné. „Upřímnou soustrast,“ říkali, jako kdyby všichni do\nstali stejný scénář. Na jeden okamžik si zřetelně pamatuju:\nmoje malá sestřenice tahá tetu Kim za rukáv. Stála jsem\nnedaleko, ve tmavých šatech jsem se cítila nesvá. Sestřenka se na tebe zeptala svým jasným hláskem. Chtěla vědět,\njestli za chvíli přijdeš, jestli si vedle ní sedneš.\nBylo mi čtrnáct let. V přední části místnosti, napůl\nukrytá za květinami, stála tvá nablýskaná rakev. Věděla\njsem, co je v ní. Znala jsem odpověď na otázku své malé sestřenice. Ale i tak jsem zaváhala a se sevřeným hrdlem\njsem čekala, co jí na to teta Kim řekne.\n„Nebuď hloupá,“ odsekla. „Vezmi si sušenku a buď\nMrkla jsem. Uplynula nějaká doba. Stála jsem venku, na\nchodníku, vál svěží vítr. Jednu dobu se mi to stávalo často.\nJedno mrknutí a uplyne hodina. Další mrknutí a je pryč\ncelé odpoledne. Jako by někdo vzal nůžky a odstříhával\nlisty z mého vnitřního kalendáře, zbavoval se času.\nO několik nocí později jsem se vzpamatovala. Seděla\njsem u sebe v ložnici. Táta byl dole, taky upadl do jakého\nsi bdělého kómatu, při životě ho držely fotbalové zápasy\nv tele vizi a šálky černé kávy. Určitě by byl rád se mnou, ale\njá jsem se mu vyhýbala. Vyhýbala jsem se všem. Teta Kim\nna mě naléhala, ať jí kdykoliv zavolám. Teta Janine mi ne\nzávisle na ní nabídla totéž úplně stejným tónem. Jedna\nspolužačka mi donesla všechny domácí úkoly z uplynulého\ntýdne, hromádka stála na mém stole a čekala, až se jí budu\nvěnovat. Mohla jsem dělat tisíc různých věcí. Ale svět se\nobrátil vzhůru nohama a vypadalo to, že si toho nikdo jiný\nnevšiml. Bylo překvapující, že ve škole se dál vyučovalo, že\njsem tam měla v pondělí jít. Bylo neuvěřitelné, že venku po ulici pořád jezdila auta. Ležela jsem schoulená na mat\nraci a opakovala slovo „mrtvý“. Mrtvý bod. Mrtvá sezona. Mrtvý jazyk. Teď, když jsem o tom přemýšlela, bylo to slo\nvo všude. Vynořovalo se v každodenních rozhovorech, ve\nchvílích, kdy nemělo žádné právo se objevovat, jako varo\nvání, a já jsem byla natolik hloupá, že jsem mu dřív nevě\nPak jsem si vzpomněla na Úschovnu nedoručených zá\nsilek. Před pár týdny, i když mně to připadalo jako před\ndeseti lety, se moje třída vydala na exkurzi na místní poštu.\nVýlet byl tak trochu nudný, nucené návštěvy státních insti\ntucí jsou vždycky svým způsobem nudné. Místnosti plné\nkartoték. Upocený průvodce v modré uniformě vyzbrojený kartičkami s nápovědou a nekonečnou zásobou žalost\nných vtípků. Dlouhé chodby. Žádná přestávka na svačinu.\nÚschovna nedoručených zásilek je místo, kde skončí pošta,\nkterou není možné doručit. Náš průvodce nás tam hrdě provedl. Říkal, že je výjimečná. Prostorná a impozantní\nÚschovna nedoručených zásilek v New York City se jednou\ndokonce objevila ve vánočním filmu, protože se tam na kupily všechny dopisy adresované Santovi na severní pól, připomínaly sněhovou závěj.\nDoma o samotě v ložnici jsem se přihnala k psacímu\nstolu. Popadla jsem propisovací tužku — vzpomínám si, že místo gumy měla chomáč peříček — a pár papírů. Po\ntom jsem bez zastavení popsala pět listů papíru, z obou\nstran. Kdybys viděla, jaký si teta Kim vzala na pohřeb náhr\ndelník, určitě by tě to rozesmálo, nemá žádný vkus. Teta Ja\nnine si kvůli vbočeným palcům obula baleríny. Připadalo mi\nto hrozně divné vidět je tam bez tebe, dvě místo tří. Všichni se\nbavili a pili kávu, členové celé rodiny bloumali sem tam a ob\njímali se. Ale dvojčata se každou chvíli zastavila a rozhlížela\nse, jako by čekala na tebe. Nebyla jsem úplně při smyslech.\nRuka se mi pohybovala po stránce a slova následovala. Na\npohřeb tě oblékli do hrozných šatů. Já jsem chtěla, abys\nna sobě měla džíny, ale teta Kim řekla: „V žádném případě.“\nDo rakve jsem dala balíček žvýkaček. Nevěřím na nebe, ale\nty určitě ano, a možná ti žvýkačka po cestě nahoru uvolní\nKonečně jsem dopsala. Dopis byl uložený v obálce. Vplí\nžila jsem se dolů. Našla jsem známku, našlapovala jsem potichu, abych neprobudila tátu. Na obálku jsem napsala\njenom jedno slovo: maminka. Pak jsem na sebe hodila ka bát a běžela k poštovní schránce.\nDopisy na tebe čekají v každé zemi, kterou jsem kdy na\nvštívila. Píšu ti už skoro dvacet let. Možná je zvláštní, že ti\ntoho mám pořád tolik co říct. Často se přistihnu při tom,\nže se k tobě bezděčně obracím, s otázkou na rtech, pořád se s tebou v duchu hádám. Schraňuju si vzpomínky, které\nna tebe mám, ty, co neodvál čas, a znovu si je přehrávám\na zkoumám je. Tvůj chraplavý smích. Levandulová a me dová vůně tvých vlasů. Jak sis během dlouhých cest autem pobrukovala. Tvá záliba ve lněných sukních. Ještě pořád pociťuju nekonečný zármutek. A i teď ho dokážu zmírnit\njen tím, že si na několik minut sednu ke stolu a píšu, sklá\nním hlavu k papíru.\nVšechno samozřejmě zkomplikovalo moje neustálé ces\ntování. Kvůli práci jsem obkroužila zeměkouli. Fotografové\npřírody obvykle nikde nezůstávají příliš dlouho. Hned po škole jsem vzala práci fotografky, několik týdnů jsem se\ntoulala po Africkém rohu a fotila pouštní zvířata. Podle\ntátových slov jsem měla „toulavé boty“. Od té doby jsem\nšplha la po horských úbočích a prolézala jeskyněmi. Grilo\nvala jsem se doruda v tropickém podnebí a spala v provi\nzorních iglú. Navštívila jsem každý kontinent. Plavala jsem\nskoro v každém oceánu.\nJednou jsem strávila zničující měsíc v Keni, kvůli nad\nmořské výšce jsem pořád sotva popadala dech a bylo mi\ntakové vedro, že jsem úplně sálala. Kdysi jsem týden fotila\nslepé delfíny v řece Indus. (Stovky let života v kalné vodě\nzpůsobily, že jsou skoro slepí.) Na tři týdny jsem letěla i do\nAustrálie, pro fotografa to byl zlatý důl, baobaby jsem za\nchytila z každého úhlu, jejich prapodivné siluety, ztloustlé\na měkké jako svíčka.\nNa hodně místech žádná úschovna nedoručených zási\nlek nebyla. Někde ani poštovní služby vůbec nefungovaly. Nemohla jsem se obrátit na průvodce, který kormidloval po pableskujícím Indu, podat mu obálku, na které bylo\nnapsáno pouze MAMINKA, a říct mu: „Postaráte se o to prosím?“ Stejně tak jsem ale dopisy nemohla zahodit do popelnice nebo do stoky. Něco takového bych jim nikdy\nMísto toho jsem je schovávala pod kameny a pod ko\nřeny stromů. Strkala jsem je do štěrbin v cihlových zdech. Přibíjela jsem je na telegrafní sloupy vedle plakátů se ztra\ncenými psy a inzerátů na hudební lekce. Věšela jsem je na prádelní šňůry cizích lidí. Dělala jsem z nich draky, za větr\nných dní jsem je nechala vyletět do oblak, pak jsem pustila lanko a dívala se, jak je vítr odnáší kamsi do dáli.\nTy bys Farallonské ostrovy nesnášela. Tím jsem si napros\nto jistá. Ze všech míst, která jsem procestovala, je toto\nnej divočejší, nejodlehlejší. Kvílení větru a nárazům vln se\nnedá uniknout. Mick — hodný chlap — mě ujistil, že si na\nhluk zvyknu, ale mám pocit, že se z toho spíš dřív pominu.\nJe mi pořád zima. Jsem nabalená do tolika vrstev oblečení,\nže musím vypadat jako sněhulák. Přijela jsem před týdnem,\nale čas tu ubíhá zvláštně. Člověk o něm lehce ztratí přehled,\nlehce ztratí přehled o sobě. Už teď mi připadá, jako bych na\nostrovech žila celou věčnost.\nNa jiných místech jsem vyfotila všechno, co jsem po\ntřebovala, přibližně za měsíc. Tohle souostroví je jiné.\nOst růvky jsou centrální hvězdy galaxie mořského života.\nUvnitř ní jsou souhvězdí tvořená ptáky, tuleni a lachtany,\ntrvalými obyvateli, kteří na drsné žule hledají potravu,\npáří se a vychovávají mláďata. U pobřeží se zdržují žra\nloci bílí, pravidelní návštěvníci vychýlení ze svých záhad\nných oběžných drah. Kolem proplouvají velryby jako vzdá\nlené komety a hledají kril. Jsou tu papuchalci chocholatí.\nVydry mořské. Žebernatky. Mám v plánu zůstat tady celý\nrok. Všechen čas budu potřebovat k tomu, abych tohle\nmísto na konci světa zdokumentovala.\nV kteroukoli denní hodinu můžu sledovat tuleně a lach\ntany. Ptáky na nebi. Hradbu mraků vynořující se na západě,\njako by se mi před očima utvářel nový kontinent. Občas\nv dálce zajiskří letadlo, stříbrný posel civilizovaného světa, který sem nepatří.\nA pak je tu chata. Kuchyňský dřez se rozbil hned první\nvečer mého pobytu. K vlastnímu údivu jsem si uvědomila, že klečím pod linkou s klíčem v ruce a řídím se Mickovými pokyny, zatímco on mi svítí do očí baterkou. Záchod nemů žeme splachovat moc často. Televize věčně zrní, takže plní\nspíš funkci velkého hranatého rádia. Jakmile jde v chatě ně kdo po schodech, je slyšet vrzat každé prkno. Jídlo, foto grafic\nké vybavení a oblečení se musí skladovat v plastových oba\nlech, aby se k nim nedostali hlodavci, ptačí roztoči a vlhko.\nJako bych se za poslední týden vrátila v čase. Na ostro\nvech není signál, internet ani kabelové spojení. Je tu jen ra dio telefon, na kterém stojí: Jen pro nouzové případy. Micku,\nto platí hlavně pro tebe!!! Pokud chci zůstat v kontaktu s ně kým na pevnině, musím napsat dopis. Musím ho napsat\nručně, protože staromódní počítač je i ve svých nejlepších\nokamžicích náladový a otlučená tiskárna neustále vyža duje inkoust, nepodává si papír nebo ji trápí komplikovaná disfunkce elektro rozvodů, kterou způsobuje vlhko. Na do pis nalepím známku a napíšu na něj adresu, pak musím po\nčkat na trajekt. Uběhne několik dní, kdy po něm nebude ani\nvidu, a všechno, co jsem napsala, pomalu zastará. Když se kapitán Joe konečně ukáže, doručí můj dopis na kontinent\na místo mě ho hodí do poštovní schránky. Mezi odesláním\nzprávy a doručením odpovědi může podle všeho uplynout\nměsíc i víc.\nTady na Farallonských ostrovech si budu dopisy pro\ntebe nechávat u sebe. Nemůžu je s čistým svědomím dát\nkapitánu Joeovi a požádat ho, aby je vezl spoustu mil přes\noceán a pak obětoval svůj čas a za cenu značného úsilí\nje doručil... nikomu. Nemůžu je ani pohřbít nebo spálit,\nprotože neznečisťujeme prostředí tím, že bychom něco za\nkopávali do země, a oheň zase znamená plýtvání cenným\ndřevem a papírem. Dopisy pro tebe budu schovávat pod\nmatraci, jako porno.\nVětšina návštěvníků odsud okamžitě odjede. Trajekt tu\nzastavuje každé dva týdny — záleží na počasí — a noví pří \nchozí obvykle vezmou do zaječích hned, jak se loď ukáže.\nTeď je na ostrovech kromě mě dalších šest usedlíků. Všich\nni, v čele se ženou jménem Lucy, se vsadili, jak dlouho tady\nvydržím. Zaslechla jsem, jak se tomu chechtají. Nikdo ne\nvěří, že zvládnu měsíc, natož celý rok.\nJe srpen, období větru, mraků a žraloků bílých. Pruh moře\nokolo Farallonských ostrovů se nazývá Červený trojúhel\nník. Každý rok se tam odehraje víc žraločích útoků než na\ncelém světě dohromady. Včera jsem se poprvé vydala ven\ns foťákem. Vzala jsem si Zlosyna, svůj nejlehčí a nejlíp pře\nnosný přístroj. Doufala jsem, že se mi nějakého žraloka\nPři chůzi se pobřežní čára pod mýma nohama posou\nvala a bortila. Varovali mě, abych si na tenhle povrch\ndá vala pozor. Opakovali mi to pořád dokolečka. Žula je\nosm desát devět milionů let stará a ztrouchnivělá, pokud\nse to o kameni dá říct. Ostrovy jsou zrádně křehké, tvoří\nje rozpadající se kámen. Jsou tu propadliny, popraskaná\nmísta. Překročila jsem potok, špinavý žlutý čúrek. Vypa\ndal jedo vatě. Byl jedovatý. Na souostroví je systém vybeto\nnovaných ploch, nálevek a filtračních stanic, které sbírají\na čistí dešťovou vodu. Z téhle říčky by se napil jenom ší\nA navíc byly všude myši. Jihovýchodní Farallon je mís\nto s největší hustotou hlodavců na zemi. Tenhle invazivní\ndruh se sem před desetiletími zavlekl na lodích. Od té doby\nse tu myším výborně daří. Nemají tady přirozené nepřátele. Mořští ptáci je neberou na vědomí. Tuleně a lachtany ne\nzajímají. Žraloci se k nim nemůžou dostat. Věděla jsem, ko\nlik myší tu přibližně je, ještě než jsem sem přijela, ale když\njsem pak stála na šedivém svahu a všude okolo se něco hýbalo, zaskočilo mě to. Koutkem oka jsem zahlédla klič kovat a pelášit drobné obrysy. Myši měly barvu jako skála,\nbyly příliš rychlé a malé na to, aby se daly pozorovat. Jako\nbych se dívala na oživlé pohybující se kameny.\nZastavila jsem, abych udělala fotku. Při fotografování\npracuju s úhlem záběru — zešikmím horizont a přidám\nsklon tam, kde není. Ostrovům dramatičnost nechybí, ale\nneškodí, když se jí ještě trochu přidá. Chtěla jsem je za\nchytit v celé své kráse: drsné kameny, temná voda, vůně\nsoli, možná přítomnost žraloků. Vzpomněla jsem si na pro\nfesora z výšky, který mi jako první tenhle trik s perspekti\nvou vysvětlil. Užívá se pro dramatický efekt. Sklon diváky klame. Z takových fotografií je cítit zmatek, tíseň, opojení,\na dokonce šílenství.\nKlekla jsem si a snažila se pořídit co nejlepší záběr Sedla,\nhubeného, podlouhlého ostrůvku daleko od pobřeží, který\nje namířený proti nebi jako zbraň. Najednou jsem ztratila\nrovnováhu. Zakymácela jsem se a bezmocně zamáchala ru kama, kámen pode mnou se překulil. Byl to pěkný macek, pořádný balvan. Svalila jsem se. Balvan se valil se mnou.\nŘíká se, že ve chvílích krajního vypětí se zpomalí čas.\nO tomhle tématu jsem si něco málo zjišťovala — ve sku\ntečnosti se paměť rozhodne, že uchová naprosto všechno.\nVětšinou si vzpomínáme jen na výjevy a události, které jsou\ndůležité. Pamatujeme si velké věci a zapomínáme malé. Ale\nkdyž jsme pod tlakem, chytá se mysl všeho. Čas ubíhá po\nřád stejně, ale naše vzpomínky jsou jako uložené ve foto\ngrafické paměti. Jako by vteřinová ručička zpomalila a my\nviděli okolní svět do posledního detailu.\nZa převráceným kamenem se skrýval hnědý vodo pád.\nBahno, pomyslela jsem si. Ale ne, byly to myši. Úplné spous\nty, valily se jedna přes druhou a pískaly. Jejich malé nožičky\npo mně šmátraly, vousky se chvěly. Záplava hlodavců.\nNěco se dotklo mého lokte. Při dopadu jsem si vyrazila\ndech. Cítila jsem, jak se něco trhá. Rozdrásaná kůže na tru\npu. Ostrý kámen potřísněný krví. Udělala jsem si tržnou\nránu na boku. Nedokázala jsem posoudit, jak hlubokou.\nKaždý nádech mě bolel. Kutálející se balvan se dovalil až\nke mně a narazil mi do stehna.\nPak se objevily myši, pršely jako déšť. Na břiše jsem cí\ntila jejich studené nožky. V puse tlapky. V očích čumáčky.\nJejich ocásky se mi smekaly po kůži.\nBylo jich víc a víc. Desítky, možná stovky. Těžko říct, co\nse stalo, asi jsem otevřela dveře do labyrintu jejich chodeb\na uvolnila lavinu. Nezbývalo mi nic jiného než se vzdát pře\nsile, která mi drásala kůži, špinila mě a do vlasů mi trousila\nNakonec zmizely. Ještě chvíli jsem nehybně ležela pevně\nstočená do klubíčka s rukama přes hlavu. Pak jsem ote\nByl to hrozný pohled. Můj foťák ležel na zemi, promáčk\nlý a rozbitý. Všude se válelo sklo. Vykřikla jsem. Tohle bo\nlelo víc než rána na boku. Zlosyn byl nenávratně zničený.\nMick mi ránu zašil v kuchyni. Byl večer, obloha tmavla, vítr\nburácel. Ostatní tam byli taky. Připravovali večeři. Vyprávěli\nsi, jaký měli den. Šest lidí kdesi v pozadí. Vypadalo to, že\nmoje starosti jsou jim ukradené. Přišla jsem o jeden z mi lovaných přístrojů. Stehno jsem měla fialové na místě, kde\nmi do něj narazil balvan. Po celém těle jsem měla škrá\nbance a podlitiny. Mick protahoval jehlu skrze maso na\nmém trupu. A biologové vypadali, že se jich to netýká. Ne\nutěšovali mě. Jenom podali Mickovi příruční lékárničku\na hleděli si svého, jako by krev a útoky myší patřily k běž\nMick mi píchl něco na umrtvení. I tak jsem se ale nedí\nvala, když mi do kůže zabodl jehlu. Bylo poznat, že to ne\ndělá poprvé. Příruční lékárnička tady na ostrově byla vyba\nvená stejně dobře jako pohotovostní ambulance. S řeznými\nranami, výrony a vykloubeninami si poradili na místě. Byli hotoví raz dva. Kdyby se někomu přihodilo něco vážného —\nzlomená kost, zranění hlavy —, bylo by samozřejmě po\ntřeba přivolat pomoc zvenku. Kapitána Joea. Helikoptéru.\nO to nikdo nestál. Bylo to drahé a časově náročné. Moje\nnepatrná zranění nevyžadovala taková extrémní opatření.\nMick vzal nůžtičky a rozmáchlým pohybem nit přestřihl.\n„Mělo by se to pěkně zahojit,“ řekl.\n„Co když dostanu infekci a umřu?“\nUsmál se. Brýle mu balancovaly na špičce nosu, což\nk jeho chlapáckému vzezření a vzpurné kštici moc nese\n„Budeš tam mít jizvu, ale ty tady máme všichni,“ pro\n„Před pár lety jsem si rozříznul stehno. Komplet celé.\nOd kolene až po kyčel. A Lucy málem přišla o ucho, když\nspadla z Majákového vrchu. Galen a Forest mají jizev nepo\nčítaně. Měla bys je vidět nahaté.“ Hvízdl mezi zuby. „Jsou\npoznamenaní úplně všude. Vypadají jako automapa.“\nSklonila jsem hlavu a uvědomila si, že se mi třesou ruce.\n„Proč tady všichni žijete?“ zeptala jsem se. „Proč jste sem,\nNikdo nepromluvil. Ve vzduchu bylo cítit napětí. Lucy\nse zastavila na cestě do kuchyně. Galen, který seděl u stolu,\nztuhl. Ale já jsem trvala na svém.\n„Opravdu mě to zajímá. Proč jste sem přišli? Chci to vě\ndět,“ zopakovala jsem.\nTicho ještě zhoustlo. Galen se postavil, byl až nepřiro\nzeně vysoký, hlavou málem zavadil o strop. Nikdo se na něj\nnedíval. Ani na mě.\nOtočil se a odešel z místnosti. Mick sáhl do lékárničky\na vytáhl gázu. Začal mi ji omotávat okolo boku. Potom na\nmě zamrkal. Druhý den jsem šla ven a vykopala pro foťák hrob. Ve sta\nrém přístřešku jsem našla lopatu. Zabořila jsem ji přímo do žuly, kámen náporu podlehl. Uložila jsem Zlosyna do\nvyhloubené jamky. Nemohla jsem se na něj dívat — měl prasklý LCD displej a rozbitý kryt, chyběl mu objektiv,\notočný volič programů se ulomil. Zasypala jsem toho ubo žáka hlínou. Nebyla jsem tak naivní, abych vyráběla ná\nhrobní kámen. Nevydržel by, tady ne.\nVedle mě se mihla myš, uháněla z kopce. Okamžitě jsem\nzvedla lopatu a rozmáchla se. Chtěla jsem to zvíře rozsekat\nna maděru. Namířila jsem na její chlupatý hřbet, ale byla\nmoc rychlá. Místo ní jsem trefila jen žulu, v obou pažích mi přitom pořádně škublo.\nFarallonské ostrovy mají vlastní duchařskou historku. Dnes, když mě Mick vzal ven na procházku, jsem ji slyšela poprvé. Nikam se mi nechtělo, do nohy mě po pádu chytala\nsilná křeč. Bok se ještě úplně nezhojil a pořád mi v něm\nbodalo. Pohyb ve skalnatém terénu, kde to klouzalo, byl\nnad mé síly, na novou krajinu jsem si ještě nezvykla. Ale\nnemohla jsem ho odmítnout. Během těch pár týdnů, které\njsem tu strávila, se z Micka stal můj oblíbenec.\nÚplně vidím tvůj vychytralý mateřský úšklebek. A ne\nmůžu říct, že nemáš pravdu. Mick není zrovna fešák. Je\ntěžkopádný, má širokou bradu, jako by ho vyrobili moc vel\nkého. Při mluvení gestikuluje, jeho urostlé ruce se míhají\nvzduchem. Je hodný. Je z něj cítit nenucená a velkorysá pří\nvětivost, tuhle vlastnost tu nikdo jiný nemá, i já sama bych\nza ni byla vděčná.\nDnes mi ukázal strážní domek pobřežní hlídky. Tahle\nstavba mě zajímala od samého začátku. Stojí asi třicet me\ntrů od naší chaty. Zvenku jsou si obě budovy podobné jako\nvejce vejci. Jsou geometricky souměrné. Je poznat, že se při\njejich stavbě spíš než na krásu hledělo na to, aby byly by\ntelné a dlouho vydržely. Mají nudně šedivé zdi, tmavá okna\na černou střechu. Všechny barvy ošlehal vítr a déšť. Něko\nlikrát jsme spolu s Mickem dům obkroužili. Až do dneška\njsem nechápala, proč v něm nikdo nebydlí. Připadalo mi\nto jako rozmařilost, že nás se v maličké chatě mačká sedm,\na za rohem se přitom nabízí prázdný dům.\nTeprve až když jsem se na domek podívala zblízka, po\nchopila jsem proč. Zdi působily nerozhodně jako vojáci, kte ří nevědí, proč by měli stát v pozoru. Všechna okna byla\nrozbitá. Dveře vyvrácené z pantů. Veranda byla prohnilá.\nVypadalo to, že jedinými obyvateli jsou netopýři. Okna\na zdi byly potřísněné jejich trusem, ze kterého byl cítit čpa\nvek. Přistihla jsem se, že si od budovy udržuju odstup, jako by se mohla znenadání zřítit. Mick si rukou zastínil oči, dí\nval se na zašlé stěny skoro zálibně. Vysvětlil mi, že dům je pozůstatkem ze starých časů, postavili ho před více než sto\nlety. Naše chata byla vybavená moderními výdobytky, jako\nje topení a elektřina, ale strážnice nemohla takový luxus ni kdy nabídnout. Současné obyvatelstvo s


Hana Bernardová: Prošlapáváme cestu k něčemu, co časem možná bude rozšířenější a normální | Nadace Pro půdu\nHana Bernardová: Prošlapáváme cestu k něčemu, co časem možná bude rozšířenější a normální\nHanka Bernardová je důležitou součástí Nadace Pro půdu, do které vnáší laskavost a řád. Koordinuje, propojuje, inspiruje a zasazuje se o zdravou půdu v různých kontextech a skupinách. Mimo nadaci se věnuje také provázení poradních kruhů, překladu knih a tlumočení.\nTřetí díl ze série rozhovorů s lidmi z Nadace Pro půdu. Jednotlivé rozhovory se dotýkají vody, lidského přístupu k půdě a drobných kroků, do kterých se může každý kolibřík s láskou k přírodnímu světu pustit.\nPůda a voda – jaký vliv má stav půdy na množství vody v krajině? Jak voda souvisí s půdou?\nJedno bez druhého vlastně nemůže existovat. Půda bez vody by nebyla půdou, protože by to byl suchý prach, a stejně tak by nebyla voda na pevnině, pokud by tu nebyla půda, která ji zadržuje a pomocí které se pomalu vstřebává do zásob podzemních vod. Půda je nosič pro vodu v krajině. Předává ji rostlinám a stromům, které ji pak vypařují do mraků, ale také mraky přitahují, a tak se odehrává cyklus deště, zasakování, vypařování… Půda a voda jsou tedy neodmyslitelně propojeny. Ráda bych vyzdvihla schopnost zdravé půdy zadržovat vodu. Zdravá půda se dá přirovnat k houbě. Je plná živých mikroorganismů, organických látek a vytváří drobtovitou strukturu, která umožňuje zadržovat vodu. Pro srovnání půda, která je vyčerpaná, zničená a která postrádá organické látky, zadržuje vodu minimálně. V takovém případě voda pouze steče po povrchu, odteče pryč, třeba až do moře, a krajina postupně vysychá. Dá se tedy říct, že zdravá, živá půda je pro zdravou krajinu, dostatek vláhy i příznivé klima moc důležitá.\nKteré kroky jsou podle tebe potřebné k tomu, aby byla půda zdravá, úrodná a živá?\nJe to mnoho různých kroků – od těch úplně nejmenších, až po systémové změny v zemědělství a v tom, jak je nastavený systém dotací. Ale v jádru toho všeho leží změna našeho vztahu k půdě, vnímání půdy jako něčeho cenného, jako daru, bez kterého nejenom, že bychom zde nemohli jako civilizace být, ale bez kterého nemůžeme být ani úplně zdraví. Bez tohoto uvědomění, ale také bez vděčnosti k půdě, se těžko s půdou zachází jinak. Myslím si, že to, jak se dnes s půdou zachází je odrazem našeho vztahu k ní. Ve chvíli, kdy cítíme k půdě vděčnost a vnímáme ji jako dar, je tu přirozená touha o ni pečovat – nejenom si z ní brát, ale také půdě vracet. Pak by se dalo také mluvit o konkrétních opatřeních, ale přijde mi, že vše začíná u tohoto vztahu, protože teprve pak člověk hledá způsoby, jak to udělat, a některé postupy už prostě nejsou přijatelné.\nJak vnímáš přínos nadace v kontextu aktuální doby?\nPřijde mi hodně důležité, že nadace vůbec fyzicky vznikla a má svou právní formu, a tímto způsobem přináší příklad toho, že se dá k půdě přistupovat jinak. Kromě již zmíněného poselství, že potřebujeme změnit k půdě vztah a že je třeba si půdy vážit, je nadace také příkladem toho, že vlastnictví půdy není něco, co je nutné považovat za samozřejmé. Poukazujeme na to, že na půdu či jiné přírodou vytvořené ”zdroje” se dá nahlížet jiným způsobem, tedy jako na něco, o co bychom se měli dobře starat, spíše než to vlastnit. Nadace nabízí alternativu k soukromému vlastnictví půdy – jakési nadační vlastnictví, kdy je půda vyjmuta z trhu, už se dále neprodává a je dlouhodobě pronajímána těm, kdo o ni dobře a šetrně pečují. A pak je tu ještě jeden aspekt a tím je podpora drobných ekologických či začínajících zemědělců, kteří si třeba nemůžou dovolit koupit několik hektarů půdy. I když rozlohou pozemků, které zatím nadace vlastní (cca 500 ha), se to může jevit jako kapka v moři, přijde mi důležité, že tady tato možnost existuje. Není to už jen myšlenka, ale něco reálného. Prošlapáváme novou cestu k něčemu, co časem možná bude rozšířenější a normální.\nJak si k půdě najít cestu? Jak to máš ty?\nMůj vztah k půdě se vytvořil už v dětství a pak se postupně prohluboval. Vyrůstala jsem na venkově, kde jsme měli vlastní zahradu, děda zahradničil a já jsem mu s tím pomáhala, od mala to bylo přirozenou součástí mého života, od mala jsem se dotýkala půdy a aniž bych nad tím nějak přemýšlela, později jsem si uvědomila, že to potřebuji k životu. Zjistila jsem, že je to něco, bez čeho už v životě nechci být, že se prostě potřebuju hrabat v hlíně, mít kompost, kde můžu odnášet organické zbytky z vaření, pěstovat si vlastní zeleninu… Tak to je jeden způsob – mít někde kousek půdy nebo záhon v komunitní zahradě, nebo třeba jen pár truhlíků na balkoně a vyzkoušet si něco vypěstovat – zažít ten zázrak, kdy ze semínka vyroste rostlina, která pak přinese plody a ono se to děje všechno samo, když tomu člověk trochu pomáhá. Nebo si jen tak zanořit ruce do hlíny, přivonět si k ní, zažít ji skrze své smysly. Vzpomínám si, jak jsem před pár lety přehazovala kompost a dělala jsem to holýma rukama, protože dotýkat se té černé, kypré, živé vonící půdy bylo naprosto oživující až téměř blažené.\nCo konkrétně děláš pro půdu ty?\nPečuju o zahrádku, jsem nadšená, když něco vypěstuju. Mluvím o půdě s lidmi, které to zajímá, občas někoho nadchnu nebo inspiruju. Část svého času věnuji Nadaci Pro půdu. Jsem půdě vděčná a vyjadřuju jí to. A stejně tak stromům, celé přírodě. Je to pro mě živá bytost, jejíž jsme součástí. Vnímám tu neustálou hojnost, co k nám plyne, a zároveň chuť dávat zpátky nebo aspoň dobře pečovat. Vnímám, že to není samozřejmost, a také není samozřejmost si stále jen brát. Vztah je i o tom, že dávám něco já.


* * * : Generál německých vzdušných sil obvinil Američany ze zrady\nGenerál německých vzdušných sil obvinil Američany ze zrady\n18. 2. 2019 military\nBývalý náčelník vojenského výboru NATO Harald Kujat prohlásil, že Spojené státy zradily své evropské spojence tím, že odstoupily od smlouvy o likvidaci raket krátkého a středního dosahu. Kujat zdůraznil, že důsledky odstoupení od smlouvy budou pro všechny strany velmi těžké. Bývalý vojenský činitel vyjádřil naději, že se USA a Rusko vrátí k jednání o smlouvě INF a dosáhnou společných dohod.\nKujat se domnívá, že strany musí obnovit dvoustrannou inspekci v oblasti obrany, která byla v roce 2001 ukončena.\nPřipomeňme si, že Pravda.Ru zveřejnila rozhovor se šéfredaktorem časopisu Arzenal vlasti Alexejem Leonkovem, který se domnívá, že odstoupení USA od smlouvy INF jim bude ke škodě.\nAnonymní 18. února 2019 1:54\nZradcu je na kazdym rohu za korunu kornout .\nZradce A PARASIT krici na jine ,ze jsou zradci. ABY ODPOUTAL POZORNOST...\nAnonymní 18. února 2019 9:13\nMůj soukromý názor je, že USA využívá stejné taktiky, jako když germáni hnali před tanky civilisty. Dnes si udělali amici clonu z bezbraných národů. Totiž ty rakety jsou v držení USA na uzemí "spřáteleného státu".\nAnonymní 18. února 2019 18:19\n9.13 ... Na tak zvané spřátelené cílové ploše jaderného protiúderu, nebo cílové ploše vynuceného preventivního úderu...\nAnonymní 18. února 2019 18:31\nAnonymní 18. února 2019 9:29\nAnonymní 18. února 2019 9:38\nRadosto, nějaký malý kámen, který zase taháš po schodech aby si ho nahoře shodil a opět si pro něj došel a znova jako kafemlejnek. Udřeš se a nic z toho mít nebudeš. Zbytečná, hloupá práce. Opět se ptám, co tím, co píšeš chceš vlastně říci, co tím sleduješ? Tomáš Fuk. Otázka pro ostatní. Kdo to četl? Jak vás to obohatilo? Přiznejte se tady!\nAnonymní 18. února 2019 9:53\nJá zapoměl: Vnimaňje, vnimaňje! TF\nAnonymní 18. února 2019 13:53\nAnonymní 18. února 2019 9:31\nProboha kdy si všichni uvědomíme, že USA jsou pro své zájmy ochotni nechat zničit celou Evropu! Kolik nerozborných přátel, jako jsou státy EU má Amerika po celém světě?\nvvenc 18. února 2019 10:39\nAd 9:21 - jasná zpráva!\nAnonymní 18. února 2019 12:14\n9:31 Přesně tak krachující usa od smlouvy odstoupily záměrně aby ty rakety mohly vyrábět a prodat je svým vazalům.\nAnonymní 18. února 2019 9:47\nBoj o moc mezi USA a Německem. Oba jsou stejní, jeden za 18 a druhý bez dvou za 20. Cítí se nadřazení.To platí pro všechny Němce a pro většinu vlivných Američanů. Nedokáží žít s druhými jako rovný s rovným. Je hloupost volit ty, co těmto dvěma zemím dělají poskoky. bv.\nAnonymní 18. února 2019 18:59\n...máte velkou pravdu, ale ...kdo si zažil Američany v západním Německu před obratem v 89 roce a před tím, než jich plno muselo opustit Německo, tak ví, že NENÍ NAD AMERIČANA, opravdu, to je tak hnusný národ, že nenacházím špatných slov, pohrdali i Němcem! No a NĚMEC, ...přesně tak cítí k východní Evropě a pohrdá těmito lidmi!\n...výsledek vidíte v naší politice,zemi, v tom, co z Čech a Moravy zůstalo za přispění českých kolaborantů!!!\nAnonymní 18. února 2019 10:40\n9.31 Pokud vím tak jen díky Rusku pro své zájmy se mohla zničit Evropa a to v roce 1956 Maďarsko a v roce 1968 ČSSR. Trochu si to v té vypatlané hlavě upravte.\nAnonymní 18. února 2019 17:46\npokud se nepletu tak sovětský svaz nerovná se rusko a čssr napadla varšavská smlouva na naléhání poláků a vých.němců.tak si to ve své hlavě uprav\nAnonymní 18. února 2019 19:18\n10:40..tak to víš velký kulový a ještě se tím chlub,kreténe\nAnonymní 19. února 2019 10:01\n17:46 Rusko, je jen špatně přemalované SSSSR, vy si myslíte, že se tam něco za sto let změnilo? NIC, NIC neustále jede diktátor, který řídí tuto zoufalou zem, viz Stalin a nyní Putin a mezi tím několik šašku.Kdo řídil var. smlouvu RUS, bez rozhodnutí rusa si nikdo ani neuprd, hlupáku. Chápu, že je hloupé obhajovat světového agresora jako je Rusko, tak se to musí nějak okecat.\nAnonymní 19. února 2019 23:44\nRusko má dnes největší míru demokracie v celé své historii. Ale dravci číhají okolo a koukají, co by v Rusku ukradli. Vás žlučí, že se Rusku na kobylku ne a ne dostat.\nAnonymní 20. února 2019 8:18\n23:44 Rudožvásty místních užgryndanců vycházej z neopodstatěný propagandy že kdosi civilizovaný usiluje nechat si vomrznout prdel v nějakým zapadákově kde lišky dávaj dobrou noc. Realita je opačná - to ruskej Mongol se tlačil k nezamrzajícím mořím, tedy hlavně k Baltu! A tlačí furt už celejch 500 let - https://cs.wikipedia.org/wiki/Livonsk%C3%A1_v%C3%A1lka\nAnonymní 21. února 2019 7:08\nP.S.: Taktéž Polákům vděčíme za to, že bolševické hordy neprošly v roce 1920 do Evropy a kdyby bývali byli rozumný i v roce 1939, kam by dnes Evropa sahala! - http://img15.deviantart.net/8736/i/2013/256/2/e/pakt_ribbentrop___beck_vol__2_by_coszniczego-d6m4e0q.png\nAnonymní 18. února 2019 11:40\nPoslední dobou se mně zdá, že politici z okupovaného Německa začínají ztrácet trpělivost a začínají Americe vypovídat poslušnost. Na konferenci v Mnichově mě nejvíce překvapil proslov Merkelové, že totiž "ruský plyn zůstane ruským plynem bez ohledu na cestu, kterou do SRN poputuje, že dokonce v období chladné války ho západní Německo z Ruska odebíralo velké objemy, proč najednou dnes nemůže být Rusko dodavatelem, to má Evropa všechen ruský plyn přenechat Číně?". Už i vždycky klidná a vyrovnaná Merklová si přestala brát servítky :-)\nAnonymní 18. února 2019 12:01\nNení se čemu divit, Amerika je začala pěkně tunelovat. Nevydané měnové zlato, 12 miliard doláčů pokuta americké pobočce Deutsche Bank nebo tři sta tisíc neprodejných aut v americké poušti atd.\nAnonymní 18. února 2019 15:30\nMerklová si to dovolila říci, i když seděla hned vedle prezidenta Banderostánu! Frau Merkel asi nedošlo, že jí (a celé EU) Trump dal na starost financování Banderostánu. EU (SRN) se brání zuby nehty a chce, aby Banderostán i nadále krmilo Rusko. Bez ruských tří miliard dolarů za tranzit ročně Banderostán vychcípá :-)\nAnonymní 18. února 2019 18:33\n"Politika" USA uz zacina byt i pro ne draha.Dobre si uvedomuji,ze by se jim mohli vzbourit ovecky\nL.S. 18. února 2019 13:07\nPjakin 11.2.2019 :\n"Samotná poloha USA je dost výhodná. Nacházejí se za oceánem, což bylo ve 20. století dlouho zárukou, že války vyvolávané v Evropě se USA nedotknou. Dnes už taková záruka neplatí. A ze strany americké státní elity tu stále trvá ten úkol rozpoutat požár světové války a v první řadě v Evropě a Rusku. Oni si myslí, že to jako na začátku 20. století přečkají za oceány, a že se jich to vůbec nedotkne. Ve skutečnosti je to zasáhne, a to pořádně. Dokonce ani ne v tom ohledu, jak o tom mluvil Putin: „Když na nás zaútočíte, tak my se dostaneme do ráje, zato vy jednoduše zdechnete.“ Ne, dokonce ani v tomto ohledu. Ten problém je v tom, že současné technologie jsou takové, že USA jsou teď dosažitelné nejen pro ty, kteří jsou jejich relativními spojenci, tedy pro státy bloku NATO, ale i pro ty, kteří jimi nejsou.\nTakže nestačí, že proti sobě poštvou své spojence z NATO, ještě je všechny otočí proti sobě, když budou jejich elitě bránit dostat se do zóny možné záchrany. A těch možných variant průběhu války je spousta, díky všem dalším možnostem s ohledem na technický rozvoj světa, kvůli kterým USA tentokrát zůstat stranou nedokážou. Navíc se tam rozběhnou takové procesy vnitřní destabilizace, o kterých se jim dnes ještě ani nesnilo. Otevře se jejich jižní hranice a nepoputuje tam jen jedna karavana z Hondurasu a žádná Trumpova zeď to nezastaví."\nAnonymní 18. února 2019 17:57\nKdyby Rusko nemělo "Perimetr" už by byla válka!Rusové umřou a Perimetr se spustí a nejde zastavit.Ani Rusové ho už nezastaví.Perimetr zničí celý svět za to, že svět(USA) zničil Rusko!Není obrany proti Perimetru.Apokalypsu spustí jedině USA!!A proto je potřeba nesouhlasit s USA!Konec světa-zločinci za mořem!!\nAnonymní 18. února 2019 18:47\nSvět bez Českého národa, bez České otčiny, bez bílé Evropy, bez Slovanských národů a bez jejich Otčin, je úplně na nic. Takže je zbytečný. Putin má pravdu. Když Amerika trvá na našem vyhlazení, zasluhuje být některými součástmi nového pásu asteroidů. Bůh si ty dobré najde, bude-li to jeho vůle. Peklo je velkokapacitní...\nAnonymní 19. února 2019 1:09\nGenerál prostě, na rozdíl od politiků, ví o čem mluví. Zrušení INF v první řadě ublíží Evropě a v druhé Rusům, k jejichž hranicím se přiblíží další várka nových raket.\nAnonymní 19. února 2019 10:56\nUž teď jsme terčem, ale čeká nás ještě horší situace.\nRychle pryč z NATO.\nAnonymní 20. února 2019 16:56\nTak vlož taky sem! - http://www.novarepublika.cz/2019/02/ten-den-praha-plakala.html\nAnonymní 23. února 2019 14:23\nDěkuji Vám předem, drazí soudruzi a soukmenovci, a nyní vložím zpět svůj příspěvek z 18. února 1:15.\nAnonymní 23. února 2019 14:25\nNení Němec jako Němec!\nTuto prostou pravdu nás učil již generální tajemník ÚV KSČ a náš druhý socialistický president s.s.Gottwald.\nA Harald Kujat tuto pravdu potvrzuje: Přestože dlouhé roky sloužil neomarxistickým vrahům z Wall Streetu a Bilderbergu, v řadách nejvýše postavených žoldáků NATO, k stáru se změnil, NESMÍRNĚ POZITIVNĚ.\nDnes H. Kujat pracuje pro mír a socialismus-putinismus, jako řadový člen komitétu Диалог цивилизаций, pod vedením samotného soudruha Владимира Ивановичe Якунинa.\nJinými slovy - patří do téhož týmu jako náš národní Vůdce Miloš.\nNo JE to báječné: Němec, a pracuje spolu s námi na přípravě definitivní porážky kapitalismu a demokracie.\nProstě druhý Richard Sorge či Hans Clemens.


Dvorce – Agentura pro socialni zaclenovani\nObec Dvorce se nachází na rozhraní Moravy a Slezska v okrese Bruntál v Moravskoslezském kraji, zhruba 8 km severně od Moravského Berouna. Dvorce leží v pahorkatině Nízkého Jeseníku v nadmořské výšce 558 m. Správní území obce tvoří katastrální území Dvorců a Rejchartic.\nK 31. 12. 2018 žilo ve Dvorcích 1319 obyvatel. Počet obyvatel obce dlouhodobě klesá – za posledních 25 let ubylo 200 obyvatel. V posledních letech přirozený přírůstek obyvatel obce dosahoval téměř neutrálních hodnot.\nPodle údajů ze Sčítání lidu, domů a bytů měli v roce 2011 ve Dvorcích největší procentuální zastoupení obyvatelé se středním vzděláním bez maturity (40 %). Výrazně vyšší než republikový, ale i okresní průměr je podíl obyvatel obce, kteří dosáhli pouze základního vzdělání, včetně neukončeného (Dvorce 30 %, okres Bruntál 22 %, ČR je 18 %). Obecně lze říci, že vzdělanost ve Dvorcích byla v roce 2011 výrazně nižší než vzdělanost v okrese Bruntál, kam město spadá.\nVstupní analýza vzdělávání – Dvorce u Bruntálu – 2020\nPlán vzdálené dílčí podpory – Dvorce – 2020 – 2022\nTematický akční plán pro oblast prevence a bezpečnost – Dvorce – 2020 – 2022\nVstupní analýza Vzdálené dílčí podpory – Dvorce – 2020\nMístní komunikační plán Dvorce 2021 – 2023\nMístní plán inkluze (VDP) – Dvorce – 2022


Německo - Kompas Praha\nKde vládne pořádek a disciplína\nNěmecko, oficiálně Spolková republika Německo. Na severu hraničí se Severním mořem, Dánskem a Baltským mořem, na východě hraničí s Polskem a Českou republikou, na jihu s Rakouskem a Švýcarskem a na západě sousedí s Francií, Lucemburskem, Belgií a Nizozemskem. Hlavním městem je Berlín.\nNěmecko je rozmanitá země, která nabízí pro každého něco. Láká milovníky historie, hradů a mnoha historických měst. V Německu jsou také zábavní parky, které potěší fanoušky adrenalinu. Německo je však nepochybně tím správným tipem pro všechny milovníky piva.\nTipy na cestovat\nPo stezkách Ludvíka II. Bavorského\nPodívejte se na extravagantní hrady romantického bavorského krále Ludvíka II. Nejznámější z jeho hradů je nepochybně Neuschwanstein. Po prohlídce by vás cesta měla dovést do bavorského hlavního města Mnichova.\nV Německu jsou jedny z nejlepších zábavních parků v Evropě. Navštivte Galaxy a Europa Park, největší v Německu a druhý nejnavštěvovanější v Evropě.\nV kosmopolitním Berlíně se projděte kolem zbytků Berlínské zdi a zastavte se u Braniborské brány a památníku holocaustu. Selfie u slavného hraničního přechodu Checkpoint Charlie je však povinné.\nNěmecko je zajímavé pro návštěvu ve všech ročních obdobích.\nPark Tiergarten v Berlíně\nZámek Neuschwanstein Ludvíka II. Bavorského\nCestování a výlety Německo


Muž se s kolem potácel po silnici - Zlínský deník\nMuž se s kolem potácel po silnici\nHvozdná – Potácející se muž na silnici, který vedle sebe vlekl ještě i jízdní kolo, zaujal pozornost hlídky strážníků, když projížděli o uplynulém víkendu mezi Hvozdnou a Ostratou na Zlínsku.\nProtože hrozilo, že by opilého cyklistu mohlo srazit ve tmě projíždějící auto, raději jej hlídka zastavila. O případu městská policie informovala ve středu 3. března.\n„Strážníci zjistili, že dvaatřicetiletý cizinec snaží dopravit do místa svého bydliště. Kvůli jeho bezpečnosti jej hlídka doprovodila až po začátek domovské obce, odkud již dále pokračoval sám, ale po komunikaci osvětlené veřejným osvětlením,“ uvedla mluvčí městské policie Šárka Škubalová.


Platil: Mířili na mě pistolí a pak jsem kvůli doktorům málem přišel o život\nHokejový obránce Jan Platil nebude na rok 2008 vzpomínat v dobrém. V dubnu se v ruském Chabarovsku dostal do šarvátky, při které na něj protivník zamířil pistolí. Na konci května se mu při operaci ramene dostala do těla infekce a byl kousek od smrti. "Navíc mi o Vánocích umřel děda, který miloval hokej. Takže rok na houby."\nnebudu hodnotit článek\nale s doktorama mám v poslední době tak negativní zkušenosti, že se vůbec nedivím, že chlapec raděj odjel na nějakou soukromou kliniku..\nKlasickej Platil.. che\nJenom prehani a nebo kritizuje.\n"Kamarádův děda byl ale ruský ministr dopravy, takže se o všechno postaral a bylo to v pořádku." Zajímalo by mě, z jakého titulu ho teda ten jeho kámoš "vysvobodil", to jako zavolali dědovi, který si to s útočníkem po telefonu "vyřídil"?\nHoch si řekl svý, jak mu huba narostla - proč ne?\nŽe je to si nteligencí i u našich top- kopaček a hokejek podobné, jak u tohodle, není žádným tajemstvím. Hoši také čutaj mičudu nebo puk od 5 let, tak se nelze divit. Ale zato se moc dobře -na rozdíl od studovaných - mají....A také nějaký ty drobný navíc, odskočit si do Mnichova, Salzburgu, Švajcu nebo i do amériky k nějakému tomu špecialistovi...Jedno se hochovi musí přiznat, mluví bez obav, jak mu huba narostla a být na jeho místě, proč ne? Ruku na srdce, stát se to nám a nemít na letenku a pár tisíc dolarů navíc....Inu, sám nemám zrovna ty nejlepší zážitky z nemocnic. A když se tu otevře diskuse o kvalitě našeho zravotnictví, vstávají často hrůzou vlasy na hlavě..Jasně, jsou i dobří doktoři a mnoho vyjimek. Ale co z toho, že zrovna u mně amputují ruku?\nRe: Hoch si řekl svý, jak mu huba narostla - proč ne?\nMoc hezky napsáno!!! BOD\nDobří doktoři už jsou všichni v Americe,\nšpatní zůstali tady. Kterej dobrej doktor by chtěl léčit tady ty lidi co raději volí fašisty,než by dali 30 korun. Asi měl kanylu v centrální žíle kvůli infusím a atb , říká tomu trubička do srdce - vcelku se moc neplete.\nRe: Dobří doktoři už jsou všichni v Americe,\nŽe a Americe jsou dobří doktoři? A lepší než u nás? Leda na soukromých klinikách. Zajdi si tam s nějakým problémem do státní nemocnice, to budeš čumět co je tam za řezníky .\nNo lepší jsou ,alespoň z toho článku to vyplývá. Státní je vždy špatné ,špatně placený doktor tě tam považuje oprávněně za obtížný hmyz,ale je zdarma a lidi si vyberou to zdarma a pak se diví...hahaha, za zdraví si zaplatím rád , u nás ale zaplatit nelze a úplatek je bez záruky a možnosti reklamace.\nMatuska v americe malem umrel jak ho furt cpali kortikoidama a dekoval ceskym lekarum za svoji zachranu a podstatne zlepseni zdravotniho stavu. Bylo to i v televizi. Nic nenij en cerne a nic neni jen bile.\nProč by o Matušku,co tam nepřeložil křížem stéblo,neplatil tam pojištění a za léčení nic v USA nechtěl platit měli řešit jako VIP ? U nás ho vyšetřili a operovali nádor střeva zadarmo - nevím kdo to platil,ale v Americe nešel na žádné kompletní vyšetření , protože to nechtěl platit.\nSpise v Anglii, Australii i v Nemecku. Trubicka v srdci?? Asi opravdu CZK. Ten jeho problem je podivne popsan. Asi tam mel zanet, amici to rozrizli, vyplachli a nacpali ho kortikoidama, po kterych pribral. Infekce je moznou komplikaci jakehokoliv chirurgickeho zakroku, v USA na tom nejsou statisticky o nic lepe nez u nas. Doufam, ze brzy dozenou v nizke novorozenecke a kojenecke umrtnosti alespon Kubu. Bravo!!!\nNo až jim tam přestanou lézt negramotní zhuntovaní ubožáci z celého světa co se neumí ani vysmrkat a zadrátujou celou zemi a nařídí všem kontroly všeho , tak Kubu doženou - v kriminále žádná epidemie nehrozí,že? Ale to se nestane , tak Kuba bude ve všem i nadále lepší než USA ,tu nikdo nedožene -hihihi .\nChudáčci Amíci. Ale na té levné importované pracovní síle si vybudovali tu svoji ameriku, kterou jim tak závidíš, ty brouku pytlíku.\nTakový poučný článek\nTento Platil je skutečně hodně hloupý hloupý člověk, no není se čemu divit je to pouhý hokejista!\nTakže je na tom skoro stejně jako vy. Až na to že má peníze a umí hrát hokej. To není zas tak zlý :)\nkdyz lezes mezi Rusaky\nRe: kdyz lezes mezi Rusaky\nsouhlas, dnešní pseudosportovci místo hraní hokeje jdou hrabat prachy někam na Sibiř do klubu, který vlastní mafián a pak se hrooozně diví....\nMF DNES a ostatní noviny dělají našemu zdravotnictví\npěknou reklamu. Jeden známej má trubičku v mozku / schunt/ a studuje Gymansiumm.....\nTo je taky těžší, než vytzrhnout zub a nebo axenoidní vegetaci..\nRe: MF DNES a ostatní noviny dělají našemu zdravotnictví\nJá mám zase nervy v prdeli a žiju!\nkdybys neměl v prdeli nervy, tak by sis sral do trenyrek\nS tou rourkou v srdci to bude asi kachna,,\nJo dřív sme měli jinší kádry...Vladimír Kobranov šel z větení přímo na led Dynama Pardubice/asinejlepšího mužstva, které jsme kdy měli/\nNo ale takhle blbě v novináchnekfral.,.\n...to je ale vemeno... no hokejista, neni se co divit...\nNo tak at si do Ruska kopí kold\na nosí ho proklatě nízko..\nRe: No tak at si do Ruska kopí kold\npřečti si aspoň občas nějakou knížku, člověče\nFiant voluntas Tua,\npropter non morieris in bello\nRe: Fiant voluntas Tua,\nmůžeš začít u pohádek, třeba Sud kulatý, rys tu pije... :-)\nU Plaťáka jsem ještě nezažil\naby nepřeháněl, nebo něco nekritizoval\ntak když už i bohatého hokejistu takhle léčí Julínkovi\ndoktoři, jak potom teprvá obyčejný plebs ?\nA počkej za rudejch, to bude teprve masakr...\noperace za třicet kaček od kraje a jak to bude víc - odchod na krchov kopat...\nRe: tak když už i bohatého hokejistu takhle léčí Julínkovi\nPrej byl u Rátha na klinice, ale nemám to potvrzený.\nPrej si byl byl aktivni agent STB, ale nemam to potvrzeny.\nkdepak ho léčili\nnebyl náhodou na ortopedii v Jablonci n. N. ???\nV Jablonci n.N. je nemocnice??\nNebo to byl nějaký soukromý pižla...??\nNáhodou, soukromíci inkasují jak se patří\nBývalý ředitel nemocnice u nás říkal, že ve zdravotnictví jde především o peníze\n/ člen pravicové sttrany/.Tak tady to mám.....Asi zacáloval málo..\nRe: Náhodou, soukromíci inkasují jak se patří\nJde taky ale o to dostat se ke specialistovi s fotbalu jsem si udelal meniskus a ve statni nemocnici mi na ortopedii reklii ze mam jen shmozdeny koleno a ze jsem simulat. A z nemocnice jsem odskakal po jedny noze bez berli s ortezou. Po trech mesicih neustavajiciho krupani v koleni jsem se objdnal na u specialisty jedna navsteva a uz jsem mel termin na operaci, za mesic jsem byl na artroskopii a jeste tyz den jsem byl doma a no problem. Kdyz lekar tak specialista jinak je lespi uz jit k samanovi ..


Myslí to vážně? – NašeHvězdy.cz\nHerec Ladislav Frej (78) změnil názor a svou dlouholetou partnerku Gábinu (55) požádal o ruku. Proběhlo to ale za smutných okolností, protože Gábina měla právě před náročnou osmihodinovou operací rakoviny slinivky.\nTa nakonec dopadla dobře a i další Gábinina vyšetření dopadla na jedničku. Její zdraví tedy pomalu, ale jistě sílí a ona je z toho skutečně nadšená. Svatba by měla proběhnout už letos na jaře, ale budoucí nevěsta má mít strach, že si to její ženich rozmyslí.\nPřece jen si dlouhých dvanáct let stál za tím, že po páté už se neožení. Zlomila ho až rakovina, která jeho lásku postihla. Že by svůj názor znovu přehodnotil?\nO svatbě prý příliš nemluví a rozhodně to nevypadá, že by se za pár měsíců měla odehrát. Gábina koneckonců nikdy neví, co od svého partnera může čekat, protože je skutečně samé překvapení.