Recenze | Taylor Swift – 1989 | Sicmaggot\n19.12.2014 Kaša\tNapsat komentář\n01. Welcome to New York\n02. Blank Space\n04. Out of the Woods\n05. All You Had to Do Was Stay\n06. Shake It Off\nMožná si při pohledu na titulek článku říkáte, jak jen je to možné. Jak je možné, že se na našem blogu, který nese přízvisko “rock and metal blog”, objevuje recenze popového cukrkandlu v podobě novinky zpěvačky, jejíž jediný kontakt s rockovou hudbou proběhl prostřednictvím pořadu CMT Crossroads, kde byla jedna epizoda věnována společné kolaboraci s Def Leppard, s kterými si na pódiu ve zlatých šatičkách střihla jejich klasické kousky jako “Hysteria” či “Pour Some Sugar on Me”. Inu, nemalou roli v tom hrají osobní preference, protože hudbu Taylor Swift poslouchám relativně často a rád a navíc nejsme úzkoprsí a nebojíme se i jiných hudebních zákoutí, takže proč ignorovat událost, která v letošních prodejních žebříčcích boduje na plné čáře (pro rýpaly dodávám, že tím neříkám, že to je známka kvality), i když k tomu se ještě dostaneme.\nProtože nepředpokládám, že by se naši stálí čtenáři této rodačce z Pensylvánie posluchačsky nějak pravidelně věnovali, tak je vhodné říct si, o koho jde. Taylor Swift před lety, v pouhých sedmnácti letech, prorazila svým debutovým albem “Taylor Swift” s naivní verzí moderního amerického country, což není nic jiného než moderní popová hudba, jen v trochu jiné podobě, než jak ji předvádí Selena Gomez či Miley Cyrus. Od té doby se Taylor stala obrovskou mašinérií, která až do alba “Speak Now” z roku 2010 sklízela největší úspěch ve Spojených státech, což změnilo teprve předloňské album “Red”, jež představilo částečný odklon od country popových písní směrem k čistokrevnému elektronickému popu a úspěch v evropských žebříčcích. Ačkoli se jednalo pouze o letmé výlety v náznacích, tak přerod v dnešní podobu, jakou Taylor prezentuje na “1989”, započal právě na “Red”. O to víc bylo “1989” očekáváno, protože už v předstihu bylo prezentováno jakožto zpěvaččino první opravdu popové album.\nA prodejní výsledky předčily očekávání. “1989” se po svém vydání stalo v prvním týdnu nejlépe prodávaným albem v zámoří od dob Eminemova “The Eminem Show” z roku 2002. “1989” se usadilo do čela celkem neochvějně a v průběhu prvního týdne si našlo svou cestu k téměř 1,3 milionům posluchačům, čímž se Taylor Swift stala od roku 1991, kdy jsou prodeje sledovány systémem Nielsen SoundScan, prvním interpretem, kterému se něco takového povedlo (prodat v prvním týdnu více než 1 milion kopií) už potřetí, protože podobných čísel dosahovaly i předešlé “Speak Now” a “Red”. Teď se však nabízí otázka, jestli je “1989” opravdu tak dobré, aby si takový úspěch, o němž se většině umělců může jenom zdát, zasloužilo. Nebudu to dramatizovat, ale není. Na “1989” se nachází několik opravdu slabých písní, které mu nedovolí navázat na hodně dobrého předchůdce. Oproti starším albům je však novinka jiná v tom, že působí mnohem sebevědoměji. Jak jsem čekal, že bude znát nejistota spolu s novým vyzněním její tvorby, tak uznávám, že i přes ponechání nemalé porce textařské naivity, je páté album této zpěvačky zřetelně dospělejším.\nSkladby na “1989” by se daly rozdělit do takových tří skupin, které částečně odráží jejich hudební kvality, ačkoli to je tvrzení založené čistě na mých osobních preferencí v tom, jakou popovou hudbu mám rád. První skupinou jsou písně pomalé a poklidné, kam patří “Wildest Dreams”, “This Love” a “Clean”. Tím, že jsou všechny umístěny v druhé polovině desky, tak ta působí zejména oproti silnému středu desky poměrně nezáživně. Nejsou to totiž ničím výjimečné kousky, jež by strhly, ačkoli hlavní melodie ve “Wildest Dreams” není špatná a zasněná atmosféra posouvá tuto píseň někam k dream popu Lany Del Rey. Zbylé dvě písně pak už ničím nepřekvapí a stojí vyloženě na zpěvu Taylor, jejíž hlas se dobře poslouchá, ale v těchto momentech měl zakročit producent a volně plynoucí skladby nějak usměrnit a oživit.\nDruhou skupinou jsou popové skladby postavené čistě na jednoduchém rytmickém prvku, nad nímž se vznáší příjemný vokál Taylor Swift. Asi nejukázkovějšími představiteli jsou úvodní “Welcome to New York” a osmá “Bad Blood”. Prvně jmenovaná je možná upřímnou výpovědí o inspiraci, které zpěvačce dal New York poté, co se do něj přestěhovala, ovšem hudebním jádrem je jednoduchý synthpopový rytmus a až příliš předvídatelná struktura, kdy se celá píseň točí kolem výmluvného refrénu, jenž je tvořen názvem songu. Jak jsem na “Red” proti popovějším písním nic neměl a líbila se mi jejich aranžérská barvitost spojená s citem pro vkusnou melodii, tak “1989” je v tomto ohledu ve svém úvodu zklamáním. Po “Welcome to New York” totiž následuje klipová “Blank Space”, již částečně zachraňuje skvělý refrén, ale to už se nedá říct o “Bad Blood”, která ve středu desky mírně zaostává a započíná tak slabší závěr, z něhož vybočují jen zmíněná “Wildest Dreams” a skvělá “How You Get the Girl”, která si jako jedna z mála ponechává akustickou kytaru z dřívějších alb a skladba je to hodně chytlavá.\nPokud jsem doposud slovy chvály šetřil, tak se zbylými skladbami nemám žádný problém a pětice, která započíná s třetí “Style” a končí sedmou “I Wish You Would”, je silným jádrem nahrávky, jež představuje popovou Taylor Swift přesně tak, jak jsem očekával. Asi nejlepší písnička celé nahrávky se skrývá pod titulem “Out of the Woods”, a pokud bych měl vybrat aspiranta na třetí klipovku, tak to bude určitě tahle záležitost, která má k jednoduchému popu ve stylu “Welcome to New York” hodně daleko. Košatě vystavěný refrén táhne tuhle věc s evropským vyzněním vzhůru do společnosti toho nejlepšího, pod čím je Taylor za svou kariéru autorsky podepsána. “Style” a “I Wish You Would” stojí hlavně na skvělých melodiích, k čemuž druhá v pořadí přidává chytlavou a líbivou strukturu, což z ní činí jeden z vrcholů alba. “All You Had to Do Was Stay” připomíná vzdáleně “We Are Never Ever Getting Back Together” z poslední placky a díky kombinování country popu a tanečního rytmu je jakýmsi pomyslným mostem mezi starší a novější tvorbou.\nZáměrně jsem si trochu stranou nechal první uvolněnou skladbu v podobě klipové “Shake It Off”, která se stala do posledního písmenka tím, čím má první singl být. Na album upozornila takřka ukázkovým způsobem a mezi písněmi se stala okamžitě jednou z nejhranějších záležitostí. Já si ji okamžitě oblíbil a skvělé video, jež na její propagaci vzniklo, jsem v době vydání sledoval i několikrát denně, což může vypadat jako trapas, ale přiznávám, že mě už dlouho žádná popová hitovka takhle silně nestrhla. Však to znáte, každý má nějakou tu guilty pleasure záležitost… Od zbytku alba se “Shake It Off” poměrně výrazně odlišuje a vymyká se díky vtíravému instrumentálnímu podkladu, jenž v tanečním rytmu doplňují dechové nástroje. Sama o sobě je to písnička hodně jednoduchá, ale je to právě její hravost a odlehčenost, které z ní činí jeden z nejsilnějších momentů “1989” a moje výsledné hodnocení zvedá o ten poslední půlbodík.\nPřiznám, že jsem od “1989” čekal po skvělém “Red” mnohem lepší výsledek, ovšem s přihlédnutím k tomu, že to je první album daného vyznění, které Taylor Swift vydala, tak je výsledek pořád ještě hodně solidní. Je škoda, že i přes kratší stopáž, jež se konečně vměstnala pod slušných 50 minut, se na “1989” nachází hned několik slabších skladeb, kdy dobré dva kousky by se daly označit vyloženě za nudnou výplň. Nemůžu album hodnotit na poměry popového žánru jako takového, protože až několik málo výjimek jako Lana Del Rey, Adele nebo Amy Macdonald téhle hudbě neholduji, nicméně čistě v kontextu jejích vlastních desek se v minulosti Taylor Swift ukázala jako silnější interpretka. Jako interpretka, jíž image country popové písničkářky slušela hudebně o něco víc než obraz sebevědomé mladé ženy, která si dělá hudbu po svém a nebojí se vývoje (berte s nadsázkou, protože bych se vůbec nedivil, kdyby za změnou hudby stálo vydavatelství), což je sice chvályhodné, ale díky nevyrovnanému materiálu to nemusí stačit. A “1989” je právě ten případ.\n3.1.2016 Taylor Swift: videoklip Music News\n1.9.2015 Taylor Swift: nový videoklip Music News\n25.1.2015 Redakční eintopf #72.3 – speciál 2014 (Kaša) Redakční eintopf, Tématické články\n7.5.2012 Madonna – MDNA Recenze\n29.6.2017 Linkin Park – One More Light Recenze\n12.12.2015 Selena Gomez – Revival Recenze\nDeftones – Gore 22.5.2016


nový módní pánské běžecká obuv Puma Ignite Dual Electric modrá, žlutá 189094-02\nexkluzivní na zakázku dámské Lososové krajkové kalhotky\n2022.91 Kč 472.76 Kč\nhorké nabídky dámské Černé kalhotky\n2200.80 Kč 540.76 Kč\nÚvod >> Pánské Obuv >> Běžecká Obuv >> nový módní pánské běžecká obuv Puma Ignite Dual Electric modrá žlutá 189094 02\nnový módní pánské běžecká obuv Puma Ignite Dual Electric modrá žlutá 189094 02\n4706.94 Kč 1878.38 Kč\nArtiklové číslo 189094-02\nBarva SK žltá/modrá\nBěžecké pánské nízké boty z nabídky značky Puma v žlutém provedení.\nŽluté pánské běžecké boty Puma Ignite Dual Electric byly navrženy tak, aby vás podpořily ve vašem oblíbeném sportu na rekreační i profesionální úrovni. Mezipodešev boty perfektně tlumí nárazy při došlapu, aby netrpěly vaše klouby. Svršek běžecké boty je dostatečně prodyšný, aby zde lépe cirkuloval vzduch a rychleji odváděl pot z boty ven. Podešev je maximálně přilnavá k povrchu terénu a zároveň odolná proti oděru, díky tomu vám bude bota déle sloužit. Základem svršku boty je prodyšný materiál, který pevně usadí chodidlo v lůžku boty. Boty jsou určeny pro muže na běžecké a jiné sportovní aktivity.\nhorké nabídky 2017 pánské běžecká obuv Reebok Print Run 2.0 šedá BS5910\n3535.95 Kč 1858.03 Kč\nhorké prodejní 2017 módní pánské běžecká obuv adidas Energy Cloud M modrá CG3005\n4134.83 Kč 1620.10 Kč\nMódní trendů pánské běžecká obuv adidas Duramo 8 M šedá BA8080\n4635.95 Kč 1561.16 Kč\nmóda ležérní pánské běžecká obuv adidas Element Refresh 3 M modrá BB3600\n3760.95 Kč 1821.33 Kč


Zastupitelé vybrali nové názvy ulic - Tachovský deník\nZastupitelé vybrali nové názvy ulic\nPLANÁ - V části Planá – Sever vznikly čtyři nové ulice. Jak se budou jmenovat?\nPlánští zastupitelé při středeční schůzi hlasovali o názvech pro čtyři nové ulice. | Foto: DENÍK/Josef Holek\nNázvy nových ulic, které vznikly v rámci výstavby čtvrti Planá – Sever, vybrali zastupitelé na svém středečním jednání.\n„Na základě rozhodnutí městské rady byla vyhlášena soutěž v Plánském měsíčníku o nejlepší název ulice. Získali jsme od čtrnácti občanů sto devadesát názvů. Zastupitelé je vyhodnotili a vybrali dva, pak se vše ještě jednou zredukovalo a vyhodnotilo. Po tomto vyhodnocení se vybrala jedna ulice s největším počtem hlasů, o které pak ještě hlasovalo zastupitelstvo, a ta byla vítězná,“ vysvětlila tajemnice městského úřadu v Plané Michaela Mertlová.\nJaké jsou tedy nové názvy ulic? Severní ulice byla prodloužena a na ni nově navazují dvě ulice. Nová ulice, která povede od kruhového objezdu k ulici Severní, se bude jmenovat Křížová. V horní části, pod prodlouženou ulicí Severní, bude ulice Horní. Pod ulicí Horní bude Dolní.\nPoslední novinkou je ulice Větrná, která je spojnicí mezi ulicí Horní a Severní. Podmínkami pro vytvoření nových ulic byla například jména již nežijících osobností, nebo aby byly názvy jednoslovné.\nVýherkyněmi jsou dvě ženy, od kterých názvy přišly a byly vyhodnoceny. Je to Lada Melicharová, která vybrala ulici Větrnou, a Martina Beránková, která vybrala ostatní tři. Výherkyně budou odměněny knihami. V současné době je ve výstavbě více než desítka nových domů.\nV oblasti také jsou rozvedeny inženýrské sítě a samozřejmě nové ulice s novým asfaltovým povrchem. S výstavbou části Sever vzniklo také nové parkoviště pro kouplašitě.\nNázvy ulic, které nebyly v anketě vybrány jako vítězné, byly například ulice Karla Hašlera, Na stráni, Emila Zátopka, Milady Horákové, Polní, Šlikova, Spojovací, Karla Kryla, Výhledy nebo ulice Milana Hejhala, Polní, Žitná a Jižní.


Letošní mariánský máj přinesl dvě významné události, vztahující se k poselství Panny Marie z Fatimy. Ve Věčném městě se ve dnech 3. – 7. května uskutečnila mezinárodní konference pořádaná The Fatima Center, kde se před zraky více než stovky účastníků, biskupů a kněží ze všech obydlených světadílů, diskutovalo o tom, zda je možné považovat v roce 2000 Svatým stolcem zveřejněné třetí fatimské tajemství za úplné. Přednášející, kteří se této problematice dlouhodobě věnují (Christopher Ferrara, John Vennari či P. Nicholas Gruner), přesvědčivě doložili, že záznam vize, pořízený sestrou Lucií, a zveřejněný v roce 2000, nemůže být ten samý text, o kterém v různých souvislostech hovořily osoby, jež byly s jeho obsahem v minulosti seznámeny. Existují věrohodné doklady o tom, že nezveřejněná část třetího fatimského tajemství obsahuje slova Panny Marie (text, zveřejněný v roce 2000, slova Panny Marie neobsahuje), týkající se budoucí hluboké krize v Církvi. Podstatná část této argumentace je obsažena v knize známého italského novináře Antonia Socciho „Čtvrté fatimské tajemství“ (ten se z důvodu nemoci nemohl římské konference zúčastnit), jež u nás vyšla péči Matice cyrilometodějské pod názvem „Co vlastně řekla Panna Maria ve Fatimě?“ Tato publikace byla odsouzena Českomoravskou Fatimou v Koclířově použitím lživých údajů o kanonickém postavení P. Nicholase Grunera a bez jakékoli snahy vyvrátit argumenty, které Socci, původně zastánce oficiální linie, shromáždil.\nOstudné jednání vedení Českomoravské Fatimy odpovídá tomu, jak k argumentaci kritiků oficiální linie dosud přistupoval Svatý stolec. Navzdory mnohaletým snahám The Fatima Center o diskusi mezi stoupenci obou stran, oficiální kruhy na výzvu k rozhovoru zpravidla ani nereagovaly. O to cennější je, že se letošní římské konferenci zúčastnil Giuseppe di Carli, spoluautor knihy kardinála Bertoneho „Sestra Lucie, poslední vizionářka z Fatimy“, v níž se uvádí, že názory Antonia Socciho postrádají opodstatnění. G. Di Carli dostal příležitost tuto tezi obhájit, což se mu však v přímé konfrontaci s ostatními přednášejícími nepodařilo. Di Carli byl nucen uznat, že The Fatima Center vznáší oprávněné otázky a před opuštěním konferenčního sálu P. Nicholase Grunera objal a poděkoval mu za všechno, co pro Církev a šíření fatimského poselství koná. Čtenáři, kteří rozumí anglicky, si jednotlivé přednášky mohou poslechnout na adrese http://www.fatimachallenge.com nebo si je objednat na CD či DVD.\nO tom, že třetí fatimské tajemství nebylo zveřejněno celé, svědčí také slova, pronesená papežem Benediktem XVI. při letu do Portugalska, jen několik dnů po skončení fatimské konference v Římě. Jeho výrok vyvrací tvrzení kardinálského dua Bertone-Sodano, že se vize „biskupa v bílém“ souhrnně dotýká událostí 20. století, vrcholících atentátem na Jana Pavla II. v roce 1981 a že se tedy vše, co Panna Maria ve Fatimě předpověděla, již beze zbytku naplnilo. Otázky, na něž papež již tradičně odpovídá na palubě letadla, má k dispozici několik dní dopředu a může si tak příslušné odpovědi důkladně promyslet. Tentokrát se papež rozhodl, že mezi třemi vybranými otázkami zodpoví dotaz, týkající se třetího fatimského tajemství.\nLombardi: Svatý otče, jaký význam má zjevení ve Fatimě pro nás v dnešní době? Když jste zveřejnili text třetího tajemství v červnu 2000, byl jste tázán, zda je možné toto poselství chápat i jinak než jen optikou atentátu na Jana Pavla II. Je tedy možné fatimskou předpověď utrpení Církve dát do souvislosti s hříchem sexuálního zneužívání mladistvých?\nBenedikt XVI: Mimo tuto velkou vizi utrpení papeže, jíž lze ve své podstatě vztáhnout na Jana Pavla II., tu lze hovořit o budoucích událostech v Církvi, jež se postupně, krok za krokem, uskutečňují. Pokud jde o novost, kterou můžeme dnes ve fatimském poselství odhalit, pak se týká toho, že útoky na papeže a Církev nepřicházejí jenom zvenčí, ale že přicházejí i zvnitřku Církve, z hříchu, který v ní existuje.“\nTento výklad odporuje závěrům, ke kterým se Benedikt XVI. hlásil ještě jako prefekt Kongregace pro nauku víry, když se ve zveřejněném výkladu třetího fatimského tajemství výslovně vyjádřil v tom smyslu, že události, zachycené vizí sestry Lucie, jsou zasazené do nedávné minulosti. Je také zcela zřejmé, že tato vize neobsahuje nic, co by napovídalo o existenci vnitřních nepřátel Církve či hříchů, pramenících z řad katolíků, o nichž hovořil Benedikt XVI. při své květnové cestě do Fatimy. I z tohoto faktu plyne, že existuje dosud nezveřejněný text, který o nebezpečí pro víru, vycházející z prostředí Církve, vypovídá.\nO tom, že Benediktův postoj k aktuální naléhavosti fatimského tajemství není totožný s názorem kardinála Ratzingera z roku 2000, svědčí i výrok z homilie při papežské mši svaté ve Fatimě (13. května 2010): „Ten, kdo by si myslel, že prorocké poslání Fatimy skončilo, by se mýlil.“ Srovnáme-li to s jeho výrokem z roku 2000 „třetí fatimské tajemství neobsahuje žádná proroctví, jež se dosud nenaplnila“, musíme připustit, že se jedná o dva věcně rozdílné postoje. Má-li mít Benediktova „hermeneutika kontinuity“ nějaký smysl, pak jedině za předpokladu, že neruší princip sporu.\nStanovisko Svatého stolce z roku 2000 také konstatuje, že Rusko bylo zasvěceno Neposkvrněnému Srdci Panny Marie v plném souladu s tím, jak to Panna Maria požadovala. Mělo k tomu dojít již v roce 1984 při zásvětném aktu, konaném v Římě papežem Janem Pavlem II. Že při tomto obřadu nebylo Rusko výslovně jmenováno, fatimské revizionisty, jakkoli je to zcela nepochopitelné, očividně netrápí. Plodem zasvěcení Ruska mělo být jeho obrácení a období celosvětového míru. Vzhledem k tomu, že ani jeden z Mariiných příslibů se dosud nenaplnil, lze z toho usuzovat i na neúplnost zásvětného aktu z roku 1984. Patrně si je toho vědom i Benedikt XVI., který svoji fatimskou homilii ukončil těmito slovy: „Kéž těchto sedm let, které nás dělí od stého výročí zjevení, urychlí předpovídané vítězství Neposkvrněného Srdce Mariina ke slávě Nejsvětější Trojice.“\nPapež tedy vrátil váhu fatimských proroctví z minulosti do přítomnosti i let budoucích. Pštrosí politika z roku 2000 je tím snad definitivně opuštěna. Stupňující se útoky proti Církvi, doprovázené prohlubujícím se věroučným i mravním úpadkem v Církvi samotné, snad již tohoto papeže přivedou k použití nástrojů politiky nadpřirozené – zveřejnění celého fatimského tajemství, šíření úcty k Neposkvrněnému Srdci Panny Marie modlitbou svatého růžence, pobožností pěti prvních sobot a slavnostní zasvěcení Ruska papežem a biskupy. Dej Bůh, ať již se to brzy stane.\nČlánek vychází v časopise Te Deum 3/2010


Pokročilé plánování v praxi: plán a jeho simulace | Hospodářské noviny (iHNed.cz)\nPlán a jeho simulace (ilustrační foto)\nPlán a jeho simulace (ilustrační foto) (Foto: Shutterstock) autor: Shutterstock\n19. 7. 2019 17:20\nSpolečnost, která chce dnes na trhu uspět, musí vyrábět efektivně. Nástroje pro plánování výroby umí v reálném čase zohlednit kapacity strojů a technologií nebo dostupnost materiálu.\nNazíráno z vrtulníku se zajištění efektivního provozu výrobního podniku může zdát snadno splnitelným úkolem. Vždyť nejde o nic jednoduššího než o zabezpečení těch správných zdrojů, ať už materiálů, výrobních či lidských kapacit. A je to − výroba může začít.\nNavíc, má-li podnik dlouhodobě garantované zakázky − pak už vůbec není čeho se bát. Jenže ďábel vězí v detailech. Tu nám zákazník na poslední chvíli změní objednávku, navýší počty kusů, variabilitu výrobků nebo prostě zkrátí dodací lhůty. Jindy zase klíčoví pracovníci jedou s odboráři na poznávací zájezd nebo je skolí chřipková epidemie. Do toho všeho ještě vypadne linka, právě ta, co už je beztak citlivým místem celého podniku. A může se toho stát mnohem víc − a taky stává. Už toto ale úplně stačí k tomu, aby se vedení firmy nechalo okamžitě zavřít do místního blázince či uvažovalo o hromadném úprku z fabriky "do pryč".\nJak z toho ven? Dokonalejším plánováním, řeknete. Ale jak na něj? Systém ERP nám v tomhle směru pomůže jen velmi málo, o systémech APS se už moc nehovoří a systémy MES se soustřeďují především na technologickou obsluhu výrobních strojů a zařízení.\n(Advanced Planning System) je software pokročilého plánování v prostředí s omezenou kapacitou, který umožňuje zjednodušit, zlepšit a řádově zrychlit činnosti v oblasti plánování.\nAPS − Pokročilé plánování\nAdvanced Planning & Scheduling, vlastní kategorie podnikového softwaru, jako ERP nebo MES, pokrývá strategické, taktické i operační plánování. Název zahrnuje plánování, co přesně se má stát, a rozvrhování, kdy přesně to nastane. Plánování je tu realizováno do omezených kapacit. Cílem je vytvoření proveditelných plánů při minimalizaci zásob a radikálním zkrácení dodacích lhůt.\nHlavním konkurentem systémů APS nejsou, jak by se mohlo zdát, klasické podnikové ERP systémy, a dokonce ani systémy MES − jsou to firemní excely. V tom případě jistě nelze hovořit o "jedné verzi pravdy", Průmyslu 4.0 a rovněž tu může být problém s dokazováním shody, v případě výjimečných událostí při jakémkoli selhání vyrobených produktů po jejich expedici na trh. Tyto údaje se nezřídka dokazují po 15 a více letech.\nMES − Výrobní informační systém\nSystémy MES zajišťují integritu mezi systémy ERP a automatizací technologických procesů ve výrobě. Podle analytiků Gartneru bude do roku 2024 celá polovina MES aplikací zahrnovat průmyslové platformy internetu věcí synchronizované s aplikacemi pro řízení výrobních operací (manufacturing operations management, MOM) poskytujících správu transakcí v reálném čase, řízení sběru dat a pokročilou analytiku.\nExistují MES aplikace bez jakékoli plánovací funkce, ale rovněž existuje MES software s plánovacími funkcemi (např. Oracle, Plex, Epicor Software, Honeywell Connected Plant). Ty však nebývají tak bohaté, jako je tomu u APS řešení. Vzhledem k tomu, že MES je typický transakční software, je velmi náročné implementovat přes něj všechny funkce plánování. Aplikace APS totiž vyžadují možnosti simulací tzv. "what-if" analýz pro rozhodovací procesy při zvažování různých výrobních scénářů.\nPodnik v reálném čase\nIntegrací systémů MES a APS se otevírají široké možnosti k řízení podniků v reálném čase, tzv. "real-time enterprise". Pokud oba systémy podporují plánování více pracovišť a průmyslový internet, celý výrobně-dodavatelský řetězec lze plánovat, realizovat a monitorovat v reálném čase − globálně bez geografických omezení. Pokud je v Číně spuštěna výrobní operace, plánovač v ČR může v reálném čase sledovat průběh objednávky. Do aplikace MES/APS se může přihlásit i prodejce a sledovat, kdy bude objednávka zaslána zákazníkovi − bez telefonních hovorů a e-mailů.\nKdyž hovoříme o pokročilém plánování, jde tady vždy ruku v ruce plánování výroby s plánováním logistického řetězce − oba tvoří jeden podnikový organismus.\nPřípadová studie: Siemens IT\nOdštěpný závod Industrial Turbomachinery společnosti Siemens v Brně je významným producentem průmyslových parních turbín, jenž důsledně naplňuje firemní vizi Průmyslu 4.0.\nProces dlouhodobého plánování zde byl generován pomocí maker v MS Excel a kapacitní plán tvořen z dat výrobních zakázek podnikového ERP SAP. Tyto postupy byly vysoce neefektivní z důvodů časové náročnosti a složitosti zpracovávaných maker, jejichž parametry byly obtížně modifikovatelné. Oblast krátkodobého plánování se rovněž řešila v prostředí MS Office s důrazem, jak jinak, na úzkou komunikaci mezi plánovači, což bylo provázeno chybovostí a potažmo nepřesnostmi v plánování. Žádný systém totiž nelze nahradit lidským faktorem. Zefektivnění plánovacích procesů se v Siemensu rozhodli řešit zavedením vlastního APS řešení Preactor s konzultační podporou firmy Minerva. Cílem projektu bylo získat přehled, sladit všechny plány a vytvořit jeden centrální výrobní plán detailně postihující všechna pracoviště.\nImlementací APS se významně zefektivnila náplň práce plánovačů. Jako velká výhoda se rovněž ukázalo dodržení návaznosti jednotlivých operací, o kterých měli dosud jen velmi matné představy. Náhrada maker pro výpočet kapacit včetně modelování zátěže pro nabídky a nezpracované zakázky je dalším neocenitelným přínosem APS Proactoru. Velkou přednost pak představuje generování kapacitního zatížení projektů. V oblasti krátkodobého plánu došlo k zpřehlednění a zpřesnění plánů pro všechna výrobní pracoviště.\nPřípadová studie: Valio\nSpolečnost Valio je s ročními tržbami přes dvě miliardy eur lídrem finského trhu mlékárenských výrobků. Tady použili APS software Delfoi Planner ke zcela jiným výrobním účelům.\nPotvrzení investice s pomocí simulace: Při plánování zbrusu nové fabriky na sušené mléko v Lapinlahti byl její provoz detailně prověřen již ve fázi předběžného plánování. Simulace APS byly použity k nalezení správného návrhu rozestavění a sladění činností strojů a zařízení. Modely vizuálních zařízení schopné rychle ověřit různé pohledy významně usnadnily diskuse v rámci plánovacích týmů. Prověřili zde i celoroční simulační běhy ve virtuálním závodě, což umožnilo vidět předem chování plánovaného závodu v různých výrobních situacích.\nZvýšení kapacit přes plánování a optimalizaci výroby: V závodě v Joensuu byla kapacita sýrárny výrazně navýšena s pomocí APS nalezením optimální velikosti šarží a optimalizací variací výrobků při zohlednění kapacitních limitů stávajícího vybavení.\nU většího množství současně vyráběných mlékárenských produktů se značně liší doba solení. Nalezení správného produktového mixu je velmi náročné. Ve hře je celá řada proměnných a je snadné při nevhodném mixu ztratit většinu kapacity solicích zařízení. Prostřednictvím simulací tu však byli schopni najít správné řešení ještě předtím, než bylo zavedeno do výroby. Výrobní plány jsou nejprve ověřovány v simulátorech. Relativně malé modifikace zde způsobily velké změny. Najednou měli další volné prostory ve svém vždy přeplněném skladu. Skladové zásoby ve skladu čerstvých produktů poklesly po přijetí nových pravidel o celých 40 procent.


Povinnost zimních pneumatik se týká každého motoristy | Mojepneu.cz\nPovinnost zimních pneumatik se týká každého motoristy\nZimní pneumatiky zajišťují, že jízdní vlastnosti vašeho automobilu budou optimální nejen na sněhu a ledu, ale za všech klimatických podmínek. Při různých teplotách reagují pneumatiky rozdílně, proto se na výrobu zimních pneumatik používají speciální směsi a dezény. A to především z důvodu bezpečnosti, jelikož dobrá přilnavost pneumatik je základem pro snadné řízení a spolehlivé brzdění.\nZa nízkých teplot nemají letní pneumatiky stejnou výkonnost jako ve své přirozené teplotní škále. Zároveň je v zimě nutné mít agresivnější typ dezénu, nejen pro lepší přilnavost na sněhu a ledu, ale také pro účinnější odvádění povrchové vody.\nSamozřejmě nesmíme zapomenout na vyhlášku č. 290/2011 Sb.,která majitelům motorových vozidel ukládá povinnost mít zimní pneumatiky:\nb) lze vzhledem k povětrnostním podmínkám předpokládat, že se na pozemní komunikaci během jízdy může vyskytovat souvislá vrstva sněhu, led nebo námraza, lze užít motorové vozidlo kategorie M nebo N2) k jízdě v provozu na pozemních komunikacích pouze za podmínky použití zimních pneumatik 18 a), a to u motorových vozidel s maximální přípustnou hmotností nepřevyšující 3 500 kg na všech kolech a u motorových vozidel s maximální přípustnou hmotností převyšující 3 500 kg na všech kolech hnacích náprav s trvalým přenosem hnací síly. Zimní pneumatiky podle věty prvé musí mít hloubku dezénu hlavních dezénových drážek nebo zářezů nejméně 4 mm a u motorových vozidel o maximální přípustné hmotnosti převyšující 3 500 kg nejméně 6 mm.\nPři montáži pouze 2 ks zimních pneumatik na poháněnou přední nápravu, sice zajistíte rozjezd vozu. Pokud však na zadní nápravě necháte letní pneumatiky, které v zimním období ztrácejí takřka veškeré své jízdní vlastnosti, můžete velmi lehce dostat vozidlo do smyku. Pokud necháte zimní pneu pouze na zadní nápravě a na přední necháte pneumatiky letní, je velmi pravděpodobné, že při zatočení nebude vozidlo reagovat a pojede rovně. A právě z tohoto důvodu nám § 40c zák. č.361/2000 Sb., jasně přikazuje použití zimních pneumatik na všech 4 kolech.\nVíte, jaká je minimální hloubka dezénu?\nPokud klesne hloubka dezénu pod 5 mm, pneumatika již nemá vlivem úbytku vzorku dostatečné schopnosti záběru. Může se tak stát, že se setkáte s problémy už při samotném rozjezdu, kdy pneumatiky začnou prokluzovat. Nedostatečná hloubka dezénu má také výrazný vliv na brzdnou dráhu. Rozdíl mezi brzdnou dráhou pneumatik s osmimilimetrovým a pětimilimetrovým dezénem jsou rovné dva metry při jízdě v obci. To je polovina přechodu pro chodce. Mimo obec je to 7 m a na dálnici dokonce více než 14 m.\nZákonem stanovená minimální hloubka dezénu u zimních pneumatik je 4 mm.\nPřezujte včas, ať dojedete bezpečně tam, kam míříte.


TOP 4 týdne | Kobry nad Mnichovem, Anděl Páně 2, Hepnarová a Aliance - Totalfilm.cz\nUplynulý týden byl pro nás zajímavý z několika důvodů. Sobotní Český lev dopadl ne zcela dle obecných očekávání. Anděl Páně 2 má za sebou první fázi natáčení. Thriller Já, Olga Hepnarová se začal dobře prodávat do zahraničí. A pak je tu ještě jedno novum: česká premiéra blockbusteru Série Divergence: Aliance se koná týden před americkou premiérou.\nČeský lev překvapil\nA to hned v několika věcech. Úroveň večera byla slušně řečeno nevyrovnaná. To ale není to nejzásadnější. Zdá se, že profesní hodnocení ČFTA míří jiným směrem než hodnocení kritiků. Ti totiž vynesli do nebes Zelenkovu novinku Ztraceni v Mnichově. Ze lvího ceremoniálu si tento autor odnesl cenu za scénář a Vladimír Barák za střih. Pro české diváky i filmové profesionály je to zajímavá zpráva. Teze o tom, že Zlaté glóby jsou poměrně přesnou předzvěstí Oscarů v českých podmínkách tedy rozhodně neplatí. Těžko spekulovat nad tím, jestli se svým rozhodnutím ČFTA snaží proti konkurenčním cenám vymezit. Rozdíl mezi výsledky Cen filmové kritiky a Českým lvem spíš dokládá, že vnímání kvality kritikou a filmovými profesionály může být diametrálně odlišné.\nLetošní lví ročník měl ale přinejmenším jeden zjevný nedostatek. Sošky se tentokrát udílely i televizním projektům, což je záslužné. Ale systém nominací je v tomto případě nepochopitelný. Pokud to bude i nadále fungovat tak, že jednotlivé televize budou svá díla nominovat samy, těžko se dočkáme hodnocení skutečné kvality. A tak se pak mohou dít takové absurdity, že se v jedné kategorii potkal naštěstí vítězný Mamon, s příšerným primáckým Přístavem i škvárem typu Stopy života z líhně TV Barrandov.\nAnděl Páně 2 má za sebou první fázi natáčení\nBěhem ledna a února pracoval štáb pod vedení režiséra Jiřího Stracha v Ledči na Sázavou, na zámku v Dolních Beřkovicích a na několika lokacích v Českém Krumlově. Poslední klapky zimního natáčení pak padly ve východní části Nízkých Tater v exteriérech na Královej Holi. Na jaře pak se budou točit ateliérové scény ve studiích České televize. Pokračování populární pohádky vejde do kin 1. prosince.\nJá, Olga Hepnarová se dobře prodává do zahraničí\nFilm Já, Olga Hepnarová se po úspěšném uvedení na filmovém festivalu v Berlíně začíná prodávat do zahraničí. Tvůrci potvrdili prodej práv do Velké Británie a Irska, zájem o film mají distributoři v USA, Kanadě nebo v Brazílii. Už dříve uzavřeli zástupci filmu smlouvy o distribuci ve Francii a Polsku. „V některých zemích teď dokonce jednáme i s více zájemci, seriózní zájem o film ukazují i nabídky takzvaných minimálních garancí“ prozrazuje producent Vojtěch Frič.\nSérie Divergence: Aliance poběží v Česku dřív než v USA\nNestává se často, že by americký film viděli čeští diváci s týdenním časovým předstihem před distribucí ve Spojených státech. U Série Divergence: Aliance se to podařilo. Český distributor Freeman Entertainment dostal po složitých jednáních se studiem Lionsgate možnost uvést film v Česku dřív.\nFilm Série Divergence: Aliance vychází z mytologie dystopické společnosti, kterou ve svém nesmírně populárním románu Divergence vytvořila Veronica Roth. Obyvatelé žijící v Chicagu obehnaném zdí jsou již 200 let rozděleni do pěti frakcí: nesobečtí Odevzdaní, stateční Neohrožení, inteligentní Sečtělí, poctiví Upřímní a klidní Mírumilovní, zatímco nezařazení Odpadlíci žijí mimo systém. Dříve, než se Tris Prior, vychovaná ve frakci Odevzdaní, dozví, že disponuje vlohami pro několik frakcí a je tudíž divergentním, přestoupí k Neohroženým. Zde se setkává s utajovaným divergentním instruktorem Tobiasem „Čtyřkou“ Eatoem, do kterého se zamiluje, a společně odhalí připravované spiknutí Sečtělých na ovládnutí města.\nvideo: Falcon, HBO, Totalfilm, Freeman Entert.\nNovější článekBox office víkend (10. týden) – Zootropolis vítězem týdne\nStarší článekČeského lva ovládly Kobry a Užovky – mají 6 sošek


Jak vzduch prochází zařízením, prochází ultrafialovými lampami. Toto záření rozkládá molekulární strukturu znečišťujících látek.\nDeodorační filtr, který eliminuje nepříjemný zápach.\nSvětlo má úžasnou sílu; dává život! Není to široce známé, ale světlo může také vyčistit vzduch, který dýcháme.\nJak ale může světlo působit proti choroboplodným zárodkům a zlepšit kvalitu vzduchu ve vašem domě?\nObsluha čističů vzduchu UV světlem je poměrně jednoduchá. Jak vzduch prochází zařízením, prochází ultrafialovými lampami záření. Toto záření rozkládá molekulární strukturu znečišťujících látek. UV lampy mohou v podstatě změnit DNA mikroorganismů a vypněte je nebo je zničte.\n61XWH-ZE High Temperature Water-to-Water Heat Pump\nJmenovitý topný výkon 400 až 2.000 kW


Jako ze sna přišla Vesna | LEROS - Bylinná harmonie\nJako ze sna přišla Vesna\nTt 23. 12. 2019\nJsou mladé, krásné a talentované. Jedna hraje na housle, druhá na klávesy, třetí na bicí, čtvrtá na basu a pátá Patricie zpívá a píše hudbu a texty. Holky z Vesny mají rády bylinky a bylinkové čaje používají i na turné, aby se udržovaly v kondici.\nČeskou literární klasiku - Bylo nás pět od Karla Poláčka jistě znáte.\nPřidáme Vám další pětku, která stojí za pozornost - dívčí kapela Vesna - je jako ze sna.\nJsou mladé, krásné a talentované. Jedna hraje na housle, druhá na klávesy, třetí na bicí, čtvrtá na basu a pátá Patricie zpívá a píše hudbu a texty. Píše a skládá písně nejen pro Vesnu, ale i pro jiné interprety jako Lucie Bílá, Vojta Dyk nebo Ewa Farná. Kromě toho píše knihy a letos přidala sebemotivační deník s názvem Jsem žena, jsem bohyně.\nProč Vám je představujeme ve spojení s Lerosem?\nHolky z Vesny mají rády bylinky a bylinkové čaje používají i na turné, aby se udržovaly v kondici. Patricii byla babičkou vedena k příznivému vztahu k přírodě a tak má blízko i k bylinám, o jejichž léčivé síle dobře ví. Bylinky zmiňuje i ve svém deníku a přidává tipy, jak si jimi provonět život a posílit zdraví těla i duše.\nHudba, kterou Vesna hraje, je plná života. Inspiruje se kořeny a spojuje tradiční folk s moderním popem. Pět holek na pódiu to umí rozjet a úplně přirozeně roztančit celý sál. Představují něhu i divokost, klid i bouři a jejich texty jsou plné příběhů, s nimiž není těžké se ztotožnit.\nPosezení u čaje je pro holky z kapely příležitost popovídat si, sdílet a smát se. Každá z nich je jedinečná, ale spojuje je vášeň pro hudbu, pro práci na sobě a pro respekt k přírodě. Mají sny a ty sny si plní. Nesedí se založenýma rukama, ale jezdí po celé republice a vystupují v klubech, kulturních domech i zámcích.\nPříští rok je čekají festivaly a do budoucna další desky, videoklipy a tak nějak cokoli, co si budou přát, protože věří v to, co dělají a dělají to s láskou.\nFocení provázela uvolněná a příjemná atmosféra, litry čaje, který se nepřepije, protože bylinek je v našich směsích nespočet. S termoskami holky vyrazily do ulic a chvíli byly jako herečky ze Sexu ve městě a chvíli byly Beatles.\nPři obědě stihly probrat plán na večerní vystoupení a doma u krbu si pak při odpolední siestě notovaly v tom, jak moc se těší na odpočinkové chvíle o Vánocích, kdy si užíjou společnost blízkých, budou se cpát rodinnými dobrotami a koukat na pohádky.\nNechte se Vesnou inspirovat a pozvěte kamarádky na čaj. Udělejte si doma pohodlí, pohodu a povídejte si o světě, ve kterém se dobře žije. Buďte spolu.\nPoslechněte si Vesnu.


Před zahájením podnikání v jakémkoli oboru je potřeba mít jasno v tom, kdo jsme, kam chceme jít a jaké prostředky zvolíme k tomu, abychom se tam dostali. Podnikatelský záměr může být v základní myšlenkové formě u malých živnostníků až po mnohastránkovou dokumentaci v případě velkých firem. Měl by být srozumitelný, stručný a jasný, s orientací na budoucnost. S přiměřeným optimismem i pesimismem musí představit výhody produktu nebo služby a určit způsoby financování pomocí finančního plánu. Ten je důležitý pro posouzení rentability podnikatelského záměru jako celku. Současně je nutné provést analýzu silných a slabých stránek, příležitostí a hrozeb.\nNejvětší význam mezi silnými stránkami je přisuzován výjimečnosti. Profesionalita a flexibilita je od podnikatele samozřejmě očekávána po celou dobu podnikání, stejně jako důvěra. S tou je potíž v tom, že se dlouho a těžce buduje a velmi lehce ztrácí. Zákazník se k nespolehlivému podnikateli, ke kterému nemá důvěru, vracet nebude.\nK slabým stránkám patří, zvláště v oborech, které vyžadují velké investice, nedostatek finančních prostředků do začátku. Další slabinou je neuskutečnitelnost záměru, je potřeba stanovovat si reálné cíle, které sice nebudou úplně výjimečné, ale plán se může podařit splnit. Podnikání může ohrozit i špatná kvalita zboží nebo nedostatky v jeho distribuci.\nVe světě podnikání je nekonečné množství různých příležitostí, které můžeme úspěšně vyměnit za peníze. Někdy stačí jen chodit po ulici s otevřenýma očima, vnímat realitu a dávat si věci do souvislostí. Vhodné je zvážit mezinárodní s obdobně zaměřenou firmou.\nAsi největší hrozbou je konkurence. Nicméně i při velké konkurenci je možné se na trhu prosadit a úspěšně podnikat. Rovněž je potřeba vzít v úvahu, že na naše podnikání mohou mít vliv i skutečnosti, které nebylo možné předvídat a tedy ani se na ně připravit.


Stvořidla - 17.11.2012 - Ledeč nad Sázavou\nProcházka Sluneční zátokou a Stvořidly.\nPřichází podzim a tak jsme se v sobotu 17.11 vydali na pochod údolím řeky Sázavy dřív než napadne první sníh. V sobotu ráno jsme se sešli po 7 hodině na nádraží v ZR v počtu 15 účastníků. Vyrazili jsme rychlíkem přes Světlou nad Sázavou a couráčkem pak do Ledče nad Sázavou. Krátce po příjezdu se nám naskytl krásný výhled na zdejší hrad a všichni jsme se pod zamračenou oblohou vydali pohodovým tempem prozkoumat Sluneční zátoku a Stvořidla.\nCesta po pravém břehu řeky Sázavy a podzimním lesem nám rychle ubíhala a my jsme se za chvíli dostali do Sluneční zátoky, místa kde se před II. Světovou válkou konával letní tábor nejstaršího skautského oddílu Pražská dvojka s vedoucím, známým spisovatelem, Jaroslavem Foglarem. Proběhla tu krátká soutěž, jaké knihy J. Foglar napsal. Například od Toma jsme se dozvěděli, že to byla Osada Havranů. Taky jsme se vyfotili a pokračovali dál na Stvořidla, která pro většinu z nás nebyla už neprobádanou končinou.\nNaším dnešním cílem byla vlaková zastávka ve vesničce Smrčné, do které jsme se po ujití 12 kilometrů také dostali. Čekalo nás ještě jedno odbočení na zajímavý přírodní úkaz - Čertův kámen. Terén v okolí této skály byl poněkud náročnější, ale nedělal žádné problémy ani nejmladším ani nejstarším členům naší výpravy. Při čekání na náš vlak jsme ještě všichni dorazili svoje i cizí svačiny a vydali se směrem k domovou.\nCestou z nás čekalo ještě jedno malé překvapení. Svezli jsme se dvoupatrovým vlakem, který vždycky zpříjemní cestu . Myslím, že jsme si všichni výlet užili a těšíme se na další povedenou akci.


Napsal B. Engels koncem srpna 1849 až v únoru 1850\nčís. 1, 2, a 3 z roku 1850\nPodpis: Bedřich Engels Podle textu časopisu\n1. Porýnské Prusko\n4. Zemřít za republiku!\n„Hecker, Struve, Blenker, Zitz a Blum\nať zakroutí krkem tyranům![a]“\nTento popěvek, jímž jihoněmecká „lidobrana“ rozezvučela všechny silnice a všechny hospody od Falce až po švýcarské hranice a který se zpívá na známou „mořem omývanou“ melodii — napůl chorál a napůl odrhovačka — v sobě shrnuje celý charakter „velkolepého povstání za říšskou ústavu“. Tady máte ve dvou řádcích jeho velké muže, jeho konečné cíle, jeho proslulou pevnost zásad, jeho ušlechtilou nenávist k „tyranům“ a současně celé jeho pojetí společenských a politických poměrů.\nMezi všemi hnutími a akcemi, které v Německu vyvolala únorová revoluce a její další postup, vyniká kampaň za říšskou ústavu svým klasicky německým charakterem. Podnět k ní, její počátek, její zaměření a celý její průběh byly ve všem všudy německé. Stejně jako červnové dny roku 1848 charakterizují stupeň společenského a politického vývoje ve Francii, tak charakterizuje kampaň za říšskou ústavu stupeň společenského a politického vývoje v Německu, a zejména v jižním Německu.\nDuší celého hnutí byla třída maloburžoazie, zejména takzvaný měšťanský stav; v Německu, především na jihu, tato třída převládá. Maloburžoazie, soustředěná v „březnových spolcích“, v demokratických konstitučních spolcích, ve vlasteneckých spolcích, v mnoha takzvaných demokratických spolcích a skoro v celém demokratickém tisku, skládala na říšskou ústavu masové, ale přitom neškodné „přísahy na Grütli“ a vedla proti „vzpurným“ panovníkům boj, jehož jediným výsledkem bylo ovšem jen vlastní povznášející vědomí splněné občanské povinnosti. Maloburžoazie, zastoupená rozhodnou a takzvanou krajní levicí frankfurtského shromáždění, tedy zejména stuttgartským parlamentem a „říšskými regenty“, stála oficiálně v čele celého hnutí; maloburžoazie konečně ovládala jednotlivé zemské výbory, bezpečnostní výbory, prozatímní vlády a ústavodárná shromáždění, orgány, které si v Sasku, v Porýní a v jižním Německu získaly větší nebo menší zásluhy o říšskou ústavu.\nKdyby záleželo na maloburžoazii, sotva by opustila právní půdu zákonného, pokojného a ctnostného boje, sotva by se místo takzvaných zbraní ducha chopila mušket a dlažebních kostek. Dějiny všech politických hnutí od roku 1830 v Německu i ve Francii a v Anglii dokazují, že tato třída je vždy vychloubačná, velkohubá a ve slovním projevu někdy dokonce extrémní, dokud nehrozí žádné nebezpečí; ale je bázlivá, opatrná a nerozhodná, jakmile se přiblíží sebemenší nebezpečí; je zděšená, úzkostlivá a kolísavá, jakmile se hnutí, které vyvolala, chopí jiné třídy a berou je vážně; věrna své maloměšťácké podstatě zrazuje celé hnutí, jakmile dojde k boji se zbraní v ruce — a konečně, když zvítězí reakční strana, je za svou nerozhodnost vždy první napálena a potrestána.\nAle za maloburžoazií stojí všude jiné třídy, jež se hnutí, které maloburžoazie ve svém zájmu vyvolává, ujímají, vtiskují mu určitější, rozhodnější charakter a snaží se je pokud možno ovládnout: je to proletariát a velká část rolnictva, k nimž se kromě toho obvykle na čas připojuje i pokrokovější frakce maloburžoazie.\nTyto třídy, v čele s proletariátem větších měst, vzaly velkohubé ujišťování o oddanosti říšské ústavě vážněji, než to bylo maloburžoazním agitátorům milé. Jestliže maloburžoové, jak se co chvíli zapřísahali, byli ochotni pro říšskou ústavu „nasadit hrdla i statky“, byli dělníci a v mnoha krajích i rolníci ochotni učinit totéž; přitom, ač se o tom nemluvilo, bylo všem stranám dokonale známo, že po vítězství by maloburžoazie musela říšskou ústavu proti týmž proletářům a rolníkům bránit. Tyto třídy hnaly maloburžoazii až k otevřené roztržce s existující státní mocí. I když nemohly zabránit tomu, aby je jejich kramářští spojenci nezradili ještě za boje, měly alespoň to zadostiučinění, že za tuto zradu byli po vítězství kontrarevoluce ztrestáni samotnými kontrarevolucionáři.\nNa druhé straně se v počátcích hnutí k maloburžoazii přidala i radikálnější frakce větší a střední buržoazie, stejně jako tomu bylo u všech dřívějších maloburžoazních hnutí v Anglii a ve Francii. Buržoazie nikdy nevládne jako celek; i když nebereme v úvahu feudální kasty, které si snad ještě zachovaly část politické moci, štěpí se sama velká buržoazie po vítězství nad feudalismem ihned na vládnoucí a na opoziční stranu, které jsou obvykle reprezentovány jednak bankou, jednak továrníky. Opoziční, pokroková frakce velké a střední buržoazie má pak na rozdíl od vládnoucí frakce společné zájmy s maloburžoazií a spojuje se s ní k společnému boji. V Německu, kde ozbrojená kontrarevoluce obnovila skoro výhradní panství armády, byrokracie a feudální šlechty, kde buržoazie — přes dosud existující konstituční formy — hraje jen velmi podřadnou a skromnou úlohu, je k tomuto spojenectví ještě mnohem víc důvodů. Zato je však německá buržoazie nekonečně bázlivější než anglická a francouzská, a jakmile se objeví sebenepatrnější možnost obnovení anarchie, tj. skutečného rozhodujícího boje, prchá zděšeně z jeviště. Tak tomu bylo i tentokrát.\nOstatně situace nebyla pro boj nijak nepříznivá. Francie stála před volbami; ať už by v nich získali většinu monarchisté nebo rudí, znamenalo to, že střed ústavodárného shromáždění bude potlačen, extrémní strany posíleny a že zostřený parlamentní boj bude brzy řešen s pomocí lidového hnutí, zkrátka, že přijde „journée“[b]. V Itálii se bojovalo před branami Říma a římská republika se úspěšně bránila proti francouzské intervenční armádě. V Uhrách nezadržitelně postupovali Maďaři a zahnali císařské za Váh a za Litavu; ve Vídni si každý den mysleli, že už uslyší hřmění děl, a každou chvíli čekali maďarskou revoluční armádu; v Haliči se očekával příchod Dembińského s polsko-maďarskou armádou, a ruská intervence, jak se zdálo, nebyla Maďarům příliš nebezpečná, spíš měla jen přeměnit boj Maďarů v boj evropský. A konečně v Německu vládlo největší vzrušení; postup kontrarevoluce, vzrůstající nestoudnost soldatesky, byrokracie a šlechty, další a další proradnosti bývalých liberálů v ministerstvech, nové a nové věrolomnosti panovníků[c] vrhaly straně hnutí do náručí celé skupiny dosavadních stoupenců pořádku.\nZa těchto okolností se rozpoutal boj, který vylíčíme v následujících úryvcích.\nProtože materiály jsou většinou neúplné a zmatené, skoro všechny dostupné ústní zprávy jsou naprosto nespolehlivé a všechny dosud uveřejněné spisy o tomto boji sledují čistě osobní cíle, není možné kriticky vylíčit celý průběh událostí. A tak nám nezbývá než omezit se jen na vylíčení toho, co jsme sami viděli a slyšeli. Naštěstí to úplně stačí k objasnění charakteru celé kampaně; saské hnutí a tažení Mieroslawského na Neckaru nemůžeme sice vylíčit podle vlastních zkušeností, ale „Neue Rheinische Zeitung“ snad brzy bude mít příležitost patřičně objasnit alespoň tažení Mieroslawského.\nMnozí z účastníků kampaně za říšskou ústavu jsou dosud ve vězení. Někteří se už mohli vrátit domů, jiní jsou dosud v cizině a denně na tuto možnost čekají — a nejsou mezi nimi ti nejhorší. Každý proto jistě pochopí, že musíme mít k těmto spolubojovníkům určité ohledy a že tedy o lecčem pomlčíme; ti, kteří teď už zase klidně žijí ve vlasti, nám nebudou mít za zlé, když je nebudeme kompromitovat vyprávěním ani o těch událostech, při nichž prokázali skutečně skvělou odvahu.\nJe v dobré paměti, žc ozbrojené povstání za říšskou ústavu vypuklo počátkem května nejprve v Drážďanech. Jak známo, podlehli drážďanští barikádníci, podporovaní venkovským lidem a zrazeni lipskými šosáky, po šestidenním boji přesile. Bojovníků nebylo ani 2500, měli všelijaké zbraně a celé jejich dělostřelectvo se skládalo ze dvou či tří lehkých moždířů. V královském vojsku byly kromě saských praporů dva pluky Prusů. Měly k dispozici jezdectvo, dělostřelectvo, střelce a jeden prapor ozbrojený jehlovkami. Královské vojsko si v Drážďanech počínalo snad ještě zbaběleji[d] než kde jinde; současně je však jisté, že drážďanští bojovníci se proti této přesile bili statečněji než kdo jiný po celou dobu kampaně za říšskou ústavu. Pouliční boj je ovšem něco docela jiného než bitva v otevřeném poli.\nV Berlíně byl za stavu obležení i odzbrojení naprostý klid. Nebyly ani vytrhány koleje, což by bylo zabránilo přísunu pruských sil k Berlínu. Vratislav se pokusila o slabý odpor na barikádách, ale vláda byla na něj dávno připravena, a tak se Vratislav dostala jen tím bezpečněji pod diktaturu šavle. Ostatní severní Německo, bez revolučních center, bylo ochromeno. Dalo se počítat už jen s porýnským Pruskem a s jižním Německem, a v jižním Německu už povstala Falc.\nPorýnské Prusko bylo od roku 1815 pokládáno za jednu z nejpokročilejších provincií Německa, a právem. Má dvě přednosti, které nenacházíme pohromadě v žádné jiné části Německa.\nPorýnské Prusko má s Lucemburskem, Porýnským Hesenskem a Falcí tu společnou výhodu, že od roku 1795 spoluprožívalo francouzskou revoluci a společenskou, administrativní a zákonodárnou konsolidaci jejích výsledků v době Napoleonově. Po porážce revoluční strany v Paříži přenesly armády revoluci za hranice. Před těmito sotva osvobozenými rolnickými synky se rozprchla nejen vojska svaté říše římské, ale rozpadlo se i feudální panství šlechty a páterů. Už po dvě generace neexistuje na levém břehu Rýna feudalismus; šlechta je zbavena svých výsad, pozemkové vlastnictví přešlo z rukou šlechty a církve do rukou rolníků; půda je rozparcelována a rolník je svobodným pozemkovým vlastníkem jako ve Francii. Ve městech vymizely cechy a patriarchální vláda patricijů o deset let dříve než jinde v Německu, neboť ustoupily svobodné konkurenci; a konečně Code Napoléon, tento souhrn všech revolučních institucí, celý tento změněný stav sankcionoval.\nKromě toho má porýnské Prusko — a to je jeho hlavní přednost před ostatními zeměmi na levém břehu Rýna — nejvyspělejší a nejrozmanitější průmysl z celého Německa. Ve třech správních obvodech, v Cáchách, Kolíně a Düsseldorfu, najdeme skoro všechna průmyslová odvětví: nejrozmanitější bavlnářský, vlnařský a hedvábnický průmysl i s obory na něm závislými, běličstvím, tiskařstvím a barvířstvím, slévárenstvím a strojírenstvím, najdeme tu i hornictví, zbrojařství a ostatní kovoprůmysl; všechen tento průmysl je tu soustředěn na prostoru několika málo čtverečných mil a zaměstnává obyvatelstvo, jehož hustota je v Německu neslýchaná. S Porýnskou provincií přímo sousedí železnorudná a uhelná pánev v kraji Mark, která dodává Porýní část surovin a průmyslově s ním souvisí. Nejlepší vodní cesta Německa, blízkost moře a nerostné bohatství kraje — to všechno je výhodné pro průmysl, který si kromě toho vytvořil hustou železniční síť a denně ji doplňuje. Průmysl ovlivňuje a je zpětně ovlivňován dovozním a vývozním obchodem do všech světadílů, na poměry v Německu velmi rozvinutým, dále významným přímým stykem se všemi hlavními středisky světového trhu a přiměřenou spekulací se surovinami a železničními akciemi. Zkrátka, úroveň průmyslového a obchodního rozvoje Porýnské provincie, třebaže je na světovém trhu málo významná, je na poměry v Německu jedinečná.\nTento průmysl — který rozkvetl také v době, kdy Porýní bylo pod nadvládou revoluční Francie — a s ním spojený obchod v porýnském Prusku vedly ke vzniku mocné průmyslové a obchodní velké buržoazie a — v protikladu k ní — početného průmyslového proletariátu, dvou tříd, které v ostatním Německu existují jen místy a v zárodku, které však téměř výhradně určují svérázný politický vývoj Porýnské provincie.\nNad ostatní německé země revolucionované Francouzi vyniká porýnské Prusko průmyslem, nad ostatní německé průmyslové oblasti (Sasko a Slezsko) francouzskou revolucí. Je to jediná část Německa, jejíž společenský vývoj dosáhl skoro úplně úrovně moderní buržoazní společnosti: vyspělý průmysl, rozsáhlý obchod, nahromaděný kapitál, svoboda pozemkového vlastnictví; ve městech převládá silná buržoazie a početný proletariát, na venkově množství zadlužených parcelových rolníků; buržoazie ovládá proletariát prostřednictvím námezdního vztahu, rolníky hypotékami, maloburžoazii konkurencí, a panství buržoazie je konečně sankcionováno obchodními soudy, továrními soudy, buržoazními porotními soudy a celým materiálním zákonodárstvím.\nJe z toho zřejmé, proč Porýňané nenávidí všechno pruské? S Porýnskou provincií přivtělilo Prusko ke svým státům francouzskou revoluci; jednalo s Porýňany nejen jako s porobenými a s cizinci, nýbrž dokonce jako s poraženými rebely. A nejenže vůbec nezdokonalovalo porýnské zákonodárství v duchu stále se rozvíjející moderní buržoazní společnosti, ale chtělo dokonce podrobit Porýňany pedantickému, feudálně šosáckému galimatyáši pruského zákoníku, který nevyhovuje snad už ani pro Východní Pomořany.\nVýjimečné postavení Porýnské provincie zřetelně prokázal obrat událostí po únoru 1848. Porýnská provincie dodala nejen pruské, nýbrž celé německé buržoazii její klasické představitele Camphausena a Hansemanna; dodala také německému proletariátu jediný orgán, který jej zastupoval nejen co do slov nebo dobrých úmyslů, nýbrž zastupoval jeho skutečné zájmy: „Neue Rheinische Zeitung“.\nAle proč se tedy porýnské Prusko tak málo účastnilo německého revolučního hnutí?\nNezapomínejme, že se německá porýnská buržoazie nemohla zajímat o hnutí za frazérský a advokátský konstitucionalismus v třicátých letech, protože se zabývala mnohem reálnějšími, průmyslovými podniky; že zatímco v malých německých státech se ještě snilo o německém císařství, proletariát v porýnském Prusku už začal otevřeně vystupovat proti buržoazii; že v letech 1840—1847, v období buržoazního, skutečně konstitučního hnutí, stála porýnská buržoazie v čele tohoto hnutí a že v březnu roku 1848 v Berlíně měla rozhodující vliv na výsledek boje. Prostý popis kampaně za říšskou ústavu v Porýní však nejlépe ukáže, proč porýnské Prusko nemohlo nikdy nic prosadit otevřenou vzpourou, proč ani nedovedlo vyvolat všeobecné povstání celé provincie.\nV Drážďanech se právě rozpoutal boj; ve Falci mohl propuknout každou chvíli. V Bádensku, Württembersku a Francích se připravovala masová shromáždění a skoro nikdo už neskrýval odhodlání vybojovat rozhodnutí zbraněmi. V celém jižním Německu bylo vojsko nejisté. V Prusku vládlo stejné pobouření. Proletariát čekal jen na příležitost k pomstě za to, že byl ošizen o výhody, které si podle svého názoru vydobyl v březnu 1848. Maloburžoazie se všude snažila stmelit všechny nespokojené živly v jedinou velkou stranu říšské ústavy a doufala, že zůstane v jejím čele. Noviny byly plny přísah o odhodlání stát či padnout s frankfurtským shromážděním, nasadit za říšskou ústavu hrdlo i statky; stejné přísahy se ozývaly i ve všech klubech a pivnicích.\nTu pruská vláda zahájila nepřátelství tím, že povolala značnou část zeměbrany‚ hlavně ve Vestfálsku a v Porýní. Povolávací nařízení v době míru bylo nezákonné a rozhořčilo nejen maloburžoazii, ale i větší buržoazii.\nKolínská obecní rada svolala sjezd zástupců porýnských obecních rad. Vláda jej zakázala; a tak se nebral ohled na formality a sjezd se konal i přes zákaz. Obecní radní, zástupci velké a střední buržoazie, prohlásili, že uznávají říšskou ústavu, a žádali její schválení pruskou vládou, odstoupení ministerského kabinetu a zrušení mobilizace zeměbrany; budou-li tyto požadavky zamítnuty, vyhrožovali dost otevřeně, že se Porýnská provincie odtrhne od Pruska.\n„Protože pruská vláda rozpustila druhou sněmovnu, když se tato sněmovna vyslovila pro bezpodmínečné přijetí německé ústavy z 28. března t. r., a tím připravila lid v této rozhodné chvíli o zastoupení a hlasy, sešli se podepsaní zástupci měst a obcí Porýnské provincie, aby se poradili, co je třeba učinit v zájmu vlasti.\nShromáždění za předsednictví městských radních Zella z Trevíru a Wernera z Koblence a za přítomnosti zapisovatelů, městských radních Boeckera z Kolína a Bloema II. z Düsseldorfu, se usneslo takto:\n1. Shromáždění prohlašuje, že ústavu německé říše, vyhlášenou 28. března t. r. říšským sněmem, uznává za definitivně platný zákon a při konfliktu vyvolaném pruskou vládou bude stát na straně německého říšského sněmu.\n2. Shromáždění vyzývá všechen lid Porýnské provincie a zejména všechny muže schopné nosit zbraň, aby společným prohlášením ve větších i menších skupinách vyhlašovali svůj závazek a nezlomnou vůli hájit německou říšskou ústavu a dodržovat její ustanovení.\n3. Shromáždění vyzývá německý říšský sněm, aby neprodleně přikročil k ráznějším opatřením a poskytl tak lidovému odporu v jednotlivých německých státech a zejména také v Porýnské provincii onu jednotu a sílu, které jediné mohou zmařit dobře organizovanou kontrarevoluci.\n4. Shromáždění vyzývá říšskou vládu, aby nařídila říšské armádě co nejdříve přísahat na ústavu a aby vydala rozkaz ke stažení armády.\n5. Podepsaní se zavazují, že budou v obvodu svých obcí prosazovat uznání říšské ústavy všemi prostředky, které mají k dispozici.\n6. Shromáždění pokládá za bezpodmínečně nutné odstoupení Brandenburgova a Manteuffelova kabinetu a svolání sněmoven beze změny platného volebního řádu.\n7. Shromáždění považuje zejména nedávno vyhlášené částečné povoláni zeměbrany za opatření zbytečné a do značné míry ohrožující vnitřní mír a očekává, že bude okamžitě zrušeno.\n8. Podepsaní vyslovují nakonec přesvědčení, že nebude-li dbáno obsahu tohoto prohlášení, hrozí vlasti největší nebezpečí, jímž může být otřesena sama existence Pruska v jeho nynějším složení.\nPřijato 8. května 1849 v Kolíně.\nPřipomeňme jen, že na tomto shromáždění předsedal týž pan Zell, který za několik týdnů nato odjel jako říšský komisař frankfurtského říšského kabinetu do Bádenska a tady nejen vyzýval ke klidu, nýbrž také s tamějšími reakcionáři umlouval kontrarevoluční puče, jež později vypukly v Mannheimu a v Karlsruhe. A je přinejmenším pravděpodobné, že současně také sloužil říšskému generálovi Peuckerovi jako vojenský špión.\nPokládáme za důležité konstatovat tento fakt. Velká buržoazie, výkvět předbřeznového porýnského liberalismu, se hned od počátku snažila dostat se v porýnském Prusku do čela hnutí za říšskou ústavu. Její řeči, její usnesení, celé její vystupování svědčily o tom, že chce být spoluodpovědná za pozdější události. Bylo dost těch, kteří brali fráze pánů obecních radních vážně, zvláště hrozbu, že se Porýnská provincie odtrhne. Kdyby se velká buržoazie přidala, byla by věc už předem skoro vyhrána, všechny třídy obyvatelstva by šly s sebou, dalo by se už leccos riskovat. Tak kalkuloval maloměšťák a spěchal, aby zaujal pózu hrdiny. Jeho zdánlivého spojence, velkého buržou, to samozřejmě nechávalo chladným; při nejbližší příležitosti maloměšťáka zradil, a když pak všechno dopadlo nejvýš žalostně, dodatečně se mu vysmál, že byl tak hloupý.\nVzrušení zatím stále vzrůstalo; zprávy ze všech krajů Německa zněly velmi bojovně. Konečně měla být zformována zeměbrana. Prapory se sešly a důrazně prohlásily, že se zformovat nedají. Majoři nemohli bez náležité vojenské podpory nic pořídit a byli rádi, když vyvázli bez výhrůžek a bez pohromy. Propustili lidi a stanovili pro zformování nový termín.\nVláda by byla mohla snadno poskytnout důstojníkům zeměbrany potřebnou podporu, ale nechala to úmyslně dojít tak daleko. Teď ihned použila násilí.\nVzpurné části zeměbrany pocházely hlavně z průmyslového kraje Berg a Mark. Středisky odporu byly Elberfeld a Iserlohn, Solingen a údolí řeky Ennepe. Do dvou prvních měst bylo ihned posláno vojsko.\nDo Elberfeldu přitáhl jeden prapor 16. pluku, eskadrona hulánů a dvě děla. Ve městě vládl úplný zmatek. Zeměbrana po zralé úvaze přece jen shledala, že hraje odvážnou hru. Mnozí rolníci a dělníci byli politicky indiferentní a prostě se jim nechtělo odejít pro nějaké vládní rozmary na neurčito z domova. Tížilo je pomyšlení, jaké následky bude pro ně mít to, že se stavějí na odpor: species facti[e], válečné právo, tresty v okovech, snad i zastřelení! Zkrátka počet zaměbranců ve zbrani — zbraně měli u sebe — se stále smrskával a nakonec jich zbylo sotva čtyřicet. Rozbili hlavní stan v jednom předměstském hostinci a čekali tam na Prusy. Kolem radnice stála občanská garda a dva oddíly občanských ostrostřelců; váhali, vyjednávali se zeměbranou a byli rozhodnuti za všech okolností chránit svůj majetek. Na ulicích se shlukovalo obyvatelstvo, maloměšťáci, kteří v politickém klubu přísahali věrnost říšské ústavě, a proletáři všech druhů, od odhodlaného, revolučního dělníka až po opilého povozníka. Nikdo nevěděl, co dělat a co vlastně bude.\nMěstská rada chtěla s vojskem vyjednávat. Velitel však vyjednávání odmítl a vtáhl do města. Vojsko slavnostně pochoduje ulicemi a zastavuje se u radnice, proti občanské gardě. Vyjednává se. Z davu dopadnou na vojsko kameny. Zeměbrana, jak už řečeno, v síle asi čtyřiceti mužů táhne po dlouhých poradách z druhé strany města také proti vojsku.\nNáhle zazní ze zástupu volání — osvobodit vězně! Ve vězení, hned vedle radnice, bylo totiž už rok ve vazbě šedesát devět solingenských dělníků; byli obviněni, že demolovali slévárnu oceli u pevnosti. Proces s nimi se měl konat za několik dní. Lid se hrne k vězení, aby je osvobodil. Dveře povolí, lid vnikne dovnitř, vězňové jsou svobodni. Vtom však zasáhne vojsko, zazní salva a poslední vězeň, spěchající ze dveří, padá s roztříštěnou lebkou.\nLid ustoupí, ale volá: Na barikády! V mžiku jsou přístupy k vnitřnímu městu zabarikádovány. Neozbrojených dělníků je plno, ozbrojených na barikádách nanejvýš padesát.\nNastoupí dělostřelectvo. Jako předtím pěchota střílí i ono příliš vysoko, pravděpodobně úmyslně. V obou útvarech byli Porýňané nebo Vestfálci a ti byli dobří. Nakonec se před 8. setninu 16. pluku postaví hejtman von Uttenhoven.\nNa první barikádě byli tři ozbrojení muži. „Nestřílejte na nás,“ volají, „my střílíme jen na důstojníky!“ Hejtman velí zastavit. „Jestliže dáš povel ‚Připravit k palbě!‘, složím tě!“ volá jeden ze střelců na barikádě. „Připravit k palbě — pal!“ Zazní salva, ale v témž okamžiku klesne hejtman k zemi. Je zasažen přímo do srdce.\nČeta rychle ustoupí, ani hejtmanovu mrtvolu s sebou nevezme. Padne ještě několik výstřelů, několik vojáků je raněno, a velící důstojník, který nechce strávit noc ve vzbouřeném městě, odtáhne a utáboří se se svými oddíly hodinu za městem. Hned za vojáky rostou všude barikády.\nJeště týž večer došla zpráva o ústupu Prusů do Düsseldorfu. Na ulicích se vytvořily početné hloučky; maloburžoové i dělníci byli neobyčejně vzrušeni. Zvěst o tom, že do Elberfeldu má být posláno další vojsko, byla signálem k nástupu. Někteří dělníci vyzývali bez ohledu na nedostatek zbraní — občanská garda byla od listopadu 1848 odzbrojena — i na poměrně silnou posádku a nevhodné široké a rovné ulice malé bývalé knížecí rezidence k stavbě barikád. Několik barikád vyrostlo na Neustrasse a Bolkerstrasse; ostattní části města zůstaly volné, jednak proto, že tam byly už dříve poslány vojenské jednotky, jednak proto, že velká buržoazie i maloburžoazie dostaly strach.\nKvečeru se rozpoutal hoj. Na barikádách bojovalo, stejně jako V jiných městech, velmi málo lidí. Kde by také vzali zbraně a střelivo? Dosti na tom, že dlouho a statečně odolávali přesile, a těch půl tuctu barikád, které se daly hájit, padlo do rukou Prusů teprve k ránu, když bylo použito značných sil dělostřelectva. Je známo, že opatrní hrdinové se druhý den krvavě mstili na služkách, starcích a ostatních pokojných obyvatelích.\nTéhož dne, kdy byli Prusové vyhnáni z Elberfeldu, měl jeden prapor - nemýlím-li se 13. pluku - vtrhnout do Iserlohnu a zkrotit tamější zeměbranu . Ale tento plán ztroskotal i zde; jakmile došla zpráva, že sem táhne vojsko, zeměbrana a lid zabarikádovali všechny přístupy k městu a s nabitými ručnicemi očekávali nepřítele. Prapor se neodvážiI zaútočit a stáhl se zase zpět.\nBoj v Elberfeldu a Düsseldorfu a barikády v Iserlohnu byly signálem k povstání převážné části průmyslového kraje Berg a Mark. Solingenští vzali útokem gräfrathskou zbrojnici a ozbrojili se puškami a náboji, které tam našli; hagenští se hromadně připojili k hnutí, ozbrojili se, obsadili přístupy k Ruhře a vyslali průzkumné hlídky; Solingen, Ronsdorf, Remscheid, Barmen a další města poslala do Elberfeldu oddíly. V ostatních místech kraje se zeměbrana přidala k hnutí a dala se do služeb frankfurtského shromáždění. Města Elberfeld, Solingen, Hagen a Iserlohn dosadila místo rozehnaných okresních a místních úřadů bezpečnostní výbory.\nZprávy o těchto událostech se ovšem značně přeháněly. Říkalo se, že celý Wuppertal a Porúří jsou jediným velkým organizovaným táborem povstání, mluvilo se o 15 000 ozbrojených mužů v Elberfeldu a o stejném počtu bojovníků v Iserlohnu a Hagenu. Vlády se náhle zmocnil strach, který naráz ochromil jakoukoli její činnost proti tomuto povstání nejvěrnějších krajů a nemálo přispěl k tomu, že se takovému přehánění věřilo.\nI když odečteme všechno, co bylo pravděpodobně přehnáno, zůstává jedna nepopiratelná skutečnost: nejdůležitější místa v průmyslovém kraji Berg a Mark se zúčastnila otevřeného a až dosud vítězného povstání. To byl fakt. Nadto přicházely zprávy, že Drážďany se dosud drží, že to vře ve Slezsku, že falcké hnutí se konsolidujc, že v Bádensku vypukla vítězná vojenská vzpoura a že velkovévoda uprchl, že Maďaři stojí u Jablunkovského průsmyku a na Litavě. Zkrátka, ze všech revolučních příležitostí, které se demokratické a dělnické straně naskytly od března 1848, byla tato daleko nejvýhodnější, a muselo se jí samozřejmě využít. Levý břeh Rýna nesměl nechat pravý břeh na holičkách.\nNuže, co dělat?\nVšechna větší města Porýnské provincie jsou buď pevnosti ovládané silnými citadelami a pevnůstkami, jako Kolín a Koblenc, nebo mají silné posádky, jako Cáchy, Düsseldorf a Trevír. Kromě toho udržují celou provincii v poslušnosti pevnosti Wesel, Jülich, Lucemburk, Saarlouis a dokonce i Mohuč a Minden. V těchto pevnostech a posádkách bylo soustředěno nejméně 30 000 mužů. Konečně města Kolín, Düsseldorf; Cáchy a Trevír byla už delší dobu odzbrojena. Revoluční centra provincie byla tedy ochromena. Každý pokus o povstání tu musel skončit vítězstvím vojska, jak se ukázalo už v Düsseldorfu; ještě jedno takové vítězství, např. v Kolíně, a povstání v kraji Berg a Mark by bylo navzdory všem jinak příznivým zprávám morálně zlikvidováno. Na levém břehu Rýna se hnutí mohlo uskutečnit na Mosele, v Eifelu a v krefeldském průmyslovém kraji; ale toto území bylo obklopeno šesti pevnostmi a třemi posádkovými městy. Naproti tomu kraje na pravém břehu Rýna, které už povstaly, měly hustě osídlené, rozsáhlé území s množstvím lesů a hor, jako stvořené k povstalecké válce.\nPodporovat vzbouřené kraje bylo možné jen jediným způsobem:\nPředevším se v pevnostech a všech posádkových městech vystříhat všech zbytečných výtržností;\nna levém břehu Rýna v menších městech, v továrních městech a na venkově provádět diverze a udržovat tak porýnské posádky v šachu;\nkonečně vrhnout všechny volné síly do kraje na pravém břehu Rýna, který už povstal, rozšířit povstání a pokusit se za pomoci zeměbrany zorganizovat jádro revoluční armády zde.\nNechť novopečení pruští mistři v odhalování nejásají předčasně nad velezrádným spiknutím, které jsem tu prozradil. Žádné spiknutí bohužel neexistovalo. Uvedená tři opatření, to není nějaký plán spiknutí, ale pouhý návrh, který vyšel od pisatele těchto řádků, a to ve chvíli, kdy se sám vydal do Elberfeldu, aby tu popohnal provedení třetího bodu. Protože se však organizace demokratické a dělnické strany rozpadla, protože většina místních vůdců, pocházejících z maloburžoazie, byla nerozhodná a opatrnicky zdrženlivá a protože bylo málo času, ke spiknutí vůbec nedošlo. Jestliže tedy na levém břehu Rýna přesto začaly diverze, jestliže v Kempenu, Neussu a okolí vypukly nepokoje a v Prümu byla vzata útokem zbrojnice, nebyly tyto události vůbec výsledkern nějakého společného plánu, byly vyvolány jen revolučním instinktem obyvatelstva.\nV krajích, které povstaly, to mezitím vypadalo docela jinak, než se domnívali v ostatních částech provincie. Elberfeld sice nevypadal špatně se svými barikádami, které byly ostatně postaveny nanejvýš bezplánovitě a narychlo, s mnoha strážnými, hlídkami a jinými bojovníky, s veškerým obyvatelstvem na ulicích — chyběla tu zřejmě jen velká buržoazie — a s rudými i trojbarevnými vlajkami, ale jinak panoval ve městě úplný zmatek. Maloburžoazie se chopila vedení událostí prostřednictvím bezpečnostního výboru, který vytvořila hned v prvních chvílích. Sotva to udělala, už se polekala své vlastní moci, i když zcela nepatrné. Jejím prvním činem bylo, že se dala zákonitě uznat městskou radou, tj. velkou buržoazií, a z vděčnosti za tuto laskavost městské rady kooptovala pět jejích členů do bezpečnostního výboru. Takto zesílený bezpečnostní výbor se ihned zbavil všech nebezpečných záležitostí tím, že svěřil péči o vnější bezpečnost vojenské komisi; vyhradil si však nad touto komisí dohled, aby mohl mírnit a brzdit její činnost. Poděšení maloměšťáci z bezpečnostního výboru, pojištění takto před jakýmkoli stykem s povstáním, posazení samotnými městskými tatíky na právní půdu, se mohli omezit na to, že uklidňovali rozpálené hlavy, vyřizovali běžné záležitosti, vysvětlovali „nedorozumění“, vyzývali ke klidu, všechno protahovali a dusili každou energickou činnost pod záminkou, že se musí nejprve počkat na odpověď deputacím vyslaným do Berlína a do Frankfurtu. Ostatní maloburžoazie postupovala ovšem ruku v ruce s bezpečnostním výborem, všude vyzývala ke klidu, překážela kde jen mohla při všech dalších obranných opatřeních i při vyzbrojování a stále si nebyla jista, jak dalece se má podílet na povstání. Jen malá část této třídy byla odhodlána bránit se se zbraní v rukou, bude-li město napadeno. Velká většina se snažila sama sobě namluvit, že pouhé její hrozby a strach vlády z takřka nevyhnutelného ostřelování Elberfeldu přimějí vládu k ústupkům; jinak si ale pro všechny případy nechávala volnou cestu k ústupu.\nVelká buržoazie zůstala v první chvíli po zahájení boje jako by do ní hrom udeřil. Zděšena viděla už v duchu, jak se šíří žhářství, vraždy, rabování a kdovíjaké hrůzy. Zřízení bezpečnostního výboru, jehož většina — městští radní, advokáti, státní návladní, usedlí občané — jí náhle zaručovala život a majetek, naplňovalo ji proto víc než fanatickým nadšením. Tíž velkoobchodníci, majitelé barvíren a továrníci, kteří až dosud vykřikovali, že pánové Karl Hecker, Riotte, Höchster atd. jsou krvelační teroristé, se teď hromadně hnali na radnici, objímali vroucně a srdečně tyto zdánlivé krvežíznivce a kladli na stůl bezpečnostního výboru tisíce tolarů. Je samozřejmé, že po potlačení hnutí rozšiřovali tíž nadšení obdivovatelé a podporovatelé bezpečnostního výboru nejen o samém hnutí, ale i o bezpečnostním výboru a jeho členech nejnechutnější nejpodlejší lži a stejně vroucně děkovali Prušákům za osvobození od teroru, který nikdy neexistoval. Nevinné konstituční měšťáky, jako pány Heckera, Höchstera a státního návladního Heintzmanna, líčili znovu jako hrůzovládce a lidožrouty, kteří mají ve tvářích vepsánu příbuznost s Robespierrem a Dantonem. Pokládáme za svou povinnost se těchto dobráků proti tomuto nařčení ujmout. Jinak se ovšem většina vysoké buržoazie co nejrychleji odebrala s ženami a dětmi pod ochranu düsseldorfského stavu obležení, a jen menší, odvážnější část zůstala, aby stůj co stůj chránila svůj majetek. Vrchní starosta se za povstání skrýval v převrženém kočáře schovaném pod hnojem. Proletariát, ve chvíli boje jednotný, se rozštěpil, jakmile se ukázalo, že bezpečnostní výbor a maloburžoazie kolísá. Řemeslníci, skuteční tovární dělníci a část tkalců hedvábí byli rozhodně pro hnutí; avšak oni, kteří tvořili jádro proletariátu, neměli skoro žádné zbraně. Barvíři, statní, dobře placení dělníci, ale primitivní, a proto reakční jako všechny skupiny dělníků, k jejichž práci je zapotřebí spíš tělesné síly než obratnosti, byli už v prvních dnech úplně lhostejní. Jediní ze všech průmyslových dělníků pracovali dál i v době barikád a nedali se nijak rušit. A konečně lumpenproletariát byl jako všude už od druhého dne hnutí prodejný; ráno žádal od bezpečnostního výboru zbraně a žold a odpoledne se dal koupit od velké buržoazie, aby chránil její domy nebo aby večer strhával barikády. Jako celek stál na straně buržoazie, která ho nejlépe platila a za jejíž peníze si po dobu povstání vyhazoval z kopýtka.\nNedbalost a zbabělost bezpečnostního výboru i nejednotnost vojenské komise, v níž měla zprvu většinu strana nečinnosti, bránily od počátku jakémukoli rozhodnému vystoupení. Už druhý den nastoupila reakce. Od počátku se ukazovalo, že v Elberfeldu se dá počítat s úspěchem jen pod vlajkou říšské ústavy, jen v dohodě s maloburžoazií. Právě v Elberfeldu se proletariát na jedné straně teprve docela nedávno vymanil z bahna alkoholismu a pietismu, takže do mas nemohla proniknout ani nejmenší představa o podmínkách jeho osvobození, na druhé straně instinktivně příliš nenáviděl buržoazii a byl příliš lhostejný k buržoazní otázce říšské ústavy, než aby se mohl nadchnout pro takové trojbarevné zájmy. Radikální strana, jediná, která to myslela s obranou vážně, se tak dostala do dvojakého postavení. Hlásila se k říšské ústavě. Ale maloburžoazie jí nedůvěřovala, očerňovala ji u lidu kde jen mohla, brzdila všechna její opatření, která směřovala k ozbrojení a obraně. Každý rozkaz, který mohl přispět k tomu, aby město bylo skutečně schopno obrany, ihned zrušil první člen bezpečnostního výboru. Každý šosák, jemuž postavili před dveřmi barikádu, běžel okamžitě na radnici a opatřil si tam odvolání rozkazu. Peníze na mzdy dělníkům, kteří stavěli barikády — a ti žádali jen to nejnutnější, aby nezemřeli hladem — dával bezpečnostní výbor velmi neochotně a co nejméně. Vyplácení žoldu a zásobování bylo nepravidelné a často nedostatečné. Za celých pět či šest dní se nepodařilo uskutečnit přehlídku ani společný nástup ozbrojených mužů, takže nikdo nevěděl, s kolika bojovníky se dá v případě nutnosti počítat. Teprve pátý den se pokusili rozdělit obránce do oddílů, ale nikdy to nebylo provedeno, protože ti, kdo se o to pokoušeli, nevěděli, jaké bojové síly jsou k dispozici. Každý člen bezpečnostního výboru jednal na vlastní pěst. Rozkazy si odporovaly, křížily se a většinou se shodovaly jen v tom, že zvyšovaly všeobecný zmatek a bránily jakémukoli energickému zákroku. Proletariátu se tím hnutí dokonale znechutilo a za několik dní dosáhli velcí i malí buržoové svého cíle vzbudili u dělníků naprostou apatii.\nKdyž jsem 11. května přijel do Elberfeldu, bylo tam přinejmenším 2500—3000 ozbrojených mužů. Z těchto bojovníků bylo však spolehnutí jen na posily z jiných měst a na několik ozbrojených elberfeldských dělníků. Zeměbrana kolísala; většina měla hrozný strach, že bude odsouzena k nuceným pracím. Zpočátku bylo takových lidí málo, jejich počet však vzrůstal přílivem nerozhodných a bázlivých z ostatních oddílů. Občanská garda, v Elberfeldu od začátku reakční a vytvořená jen k potlačování dělníků, vyhlásila svou neutralitu a měla jen jedno přání — bránit svůj majetek. To všechno se ukázalo až v příštích dnech; zatím se však část cizích posil a dělníků rozešla a počet skutečných bojových sil se zmenšil, protože hnutí přešlapovalo na místě, kdežto občanská garda byla čím dál tím semknutější a den ze dne dávala nepokrytěji najevo své reakční choutky. V posledních nocích strhla už několik barikád. Ozbrojené posily měly zpočátku jistě víc než 1000 mužů, ale 12. nebo 13. května se scvrkly už na polovinu, a když konečně došlo k všeobecnému nástupu, ukázalo se, že celá ozbrojená moc, s níž se dalo počítat, měla nanejvýš 700—800 mužů. Zeměbrana a občanská garda odmítly nastoupit.\nTo není všechno. Vzbouřený Elberfeld byl obklopen samými domněle „neutrálními“ místy. Barmen, Kronenberg, Lennep, Lüttringhausen atd. se k povstání nepřipojily. Revoluční dělníci těchto měst, pokud měli zbraně, odešli do Elberfeldu. Ve všech těchto městech byla občanská garda jen nástrojem v rukou továrníků k potlačování dělníků a skládala se z továrníků, z dozorců z jejich továren a z kupců zcela závislých na továrnících; občanská garda ovládala tato města v zájmu „pořádku“ a továrníků. I dělníci, bydlící většinou rozptýleně po venkově, se drželi stranou politického hnutí a po použití známých donucovacích prostředků a pomluv šířených o charakteru elberfeldského povstání se zčásti přiklonili na stranu továrníků; na rolníky působily pomluvy zcela neklamně. K tomu ještě vypuklo povstání v době, kdy továrníci po patnáctiměsíční hospodářské krizi dostali konečně zas hojné zakázky, a s dělníky, kteří mají dobrou práci, se jak známo nedá dělat revoluce; tato okolnost silně zapůsobila i v Elberfeldu. Je nasnadě, že za všech těchto okolností byli „neutrální“ sousedé vlastně skrytými nepřáteli.\nA nejen to. Spojení s ostatními vzbouřenými okresy nebylo vůbec navázáno. Čas od času se objevilo několik lidí z Hagenu; o Iserlohnu se nevědělo vlastně vůbec nic. Několik lidí se nabídlo, že budou dělat komisaře, ale nikomu z nich se nedalo věřit. Několik poslů mezi Elberfeldem a Hagenem bylo prý v Barmenu a v okolí zadrženo občanskou gardou. Jediné místo, s nímž bylo navázáno spojení, bylo Solingen, a tam to vypadalo stejně jako v Elberfeldu. Že to tam nedopadlo ještě hůř, bylo zásluhou jen dobré organizace a rozhodnosti solingenských dělníků, kteří poslali 400—500 ozbrojených mužů do Elberfeldu a ještě byli dost silní, aby doma vyvážili vliv buržoazie a občanské gardy. Kdyby byli elberfeldští dělníci tak vyspělí a tak organizovaní jako solingenští, byly by jejich naděje na úspěch daleko větší.\nZa těchto okolností byla jen jedna možnost: přikročit k několika rychlým, energickým opatřením, která by hnutí zase oživila, dodala mu nové bojové síly, oslabila jeho vnitřní nepřátele a v celém průmyslovém kraji Berg a Mark by hnutí co nejpevněji zorganizovala. Prvním krokem by bylo odzbrojení elberfeldské občanské gardy, rozdělení jejích zbraní mezi dělníky a vybrání nové nucené daně na vydržování takto vyzbrojených dělníků. Tento krok by rozhodně skoncoval s celou dosavadní nemohoucností bezpečnostního výboru, oživil by proletariát a ochromil schopnost odporu „neutrálních“ oblastí. Na úspěchu tohoto prvního kroku záleželo, co dělat potom, aby se sehnaly zbraně i z těchto oblastí, aby se povstání rozšířilo a aby se obrana celého kraje náležitě zorganizovala. Stačilo by nařízení bezpečnostního výboru a pouhých čtyři sta solingenských bojovníků — a elbcrfeldská občanská garda by byla v mžiku odzbrojena. O nějakém hrdinství se totiž u ní nedalo vůbec mluvit.\nV zájmu bezpečnosti obžalovaných a stále ještě vězněných účastníků květnových událostí jsem povinen prohlásit, že všechny tyto návrhy vycházely jen a jen ode mne. Odzbrojení občanské gardy jsem navrhoval od první chvíle, kdy začaly mizet peněžní prostředky bezpečnostního výboru.\nAle slavný bezpečnostní výbor neměl nejmenší chuť pouštět se do podobných „teroristických opatření“. Jediné, co jsem prosadil, lépe řečeno co jsem dal provést na vlastní vrub s několika veliteli oddílů — všichni šťastně unikli a někteří jsou už v Americe — bylo zabrání asi osmdesáti pušek kronenberské občanské gardy, uložených na tamější radnici. Tyto pušky byly rozděleny naprosto lehkomyslně; dostaly se většinou do rukou lumpenproletářů propadlých alkoholu, a ti je ještě téhož dne večer prodali buržoům. Páni buržoové poslali totiž mezi lid agenty, kteří měli nakoupit co nejvíc pušek; platili za ně dost vysokou cenu. Elberfeldský lumpenproletariát dodal tak buržoům několik set pušek, které se mu dostaly do rukou nedbalostí a nepořádností improvizovaných úřadů. Těmito puškami byli vyzbrojeni tovární dozorci, nejspolehlivější barvíři atd., a řady „loajální“ občanské gardy den ze dne sílily.\nPánové z bezpečnostního výboru odpovídali na každý návrh, jak zlepšit obranu města, že je to všechno zbytečné, že se Prušáci neodváží přijít, že se neodváží do hor atd. Přitom však velmi dobře věděli, že tím rozšiřují ty nejnejapnější báchorky; vždyť město se dalo ostřelovat ze všech výšin pouhými polními děly, nebyla připravena žádná jen trochu vážnější obrana a v situaci, kdy povstání nešlo kupředu a pruská převaha byla nesmírná, mohly elberfeldské povstání zachránit jen zcela mimořádné události.\nZdálo se, že ani pruská generalita nemá moc chuti pustit se na území, které skoro vůbec nezná, dokud pro jistotu neshromáždí opravdu zdrcující převahu bojových sil. Čtyři otevřená města — Elberfeld, Hagen, Iserlohn a Solingen — vnukala těmto opatrným válečným hrdinům takovou úctu, že stáhli, částečně po železnici, z Weselu, z Vestfálska a z východních provincií úplnou armádu v počtu 20 000 mužů i s početným jezdectvem a dělostřelectvem, a aniž se odvážili zaútočit, zaujali za Ruhrou řádné strategické postavení. Vrchní velení a generální štáb, pravé křídlo, střed, všechno v nejkrásnějším pořádku, jako by měli proti sobě obrovskou nepřátelskou armádu, jako by šlo o bitvu proti nějakému Bemovi či Dembińskému, a ne o nerovný boj proti několika stům neorganizovaných dělníků, špatně vyzbrojených, téměř bez vůdců a za zády zrazovaných těmi, kteří jim vtiskli zbraně do rukou!\nJe známo, jak povstání skončilo. Je známo, že dělníci, znechuceni věčnými průtahy, váhavostí, zbabělostí a zrádcovskou nečinností maloburžoazie, nakonec z Elberfeldu odtáhli, aby se probili do kterékoli německé země, kde by jim říšská ústava poskytla nějakou ochranu. Je známo, jakou štvanici na ně uspořádali pruští huláni a poštvaní rolníci. Je známo, že hned po jejich odchodu vylezla zase z děr velká buržoazie, dala odklidit barikády a postavila blížícím se pruským hrdinům slavobrány. Je známo, že Hagen a Solingen padly do rukou Prušáků přímou zradou buržoazie a že jen Iserlohn se pustil do dvouhodinového nerovného boje s vítězi od Drážďan, s 24. plukem, obtíženým už kořistí.\nČást elberfeldských, solingenských a mühlheimských dělníků se šťastně dostala do Falce. Zde se dělníci setkali se svými krajany, uprchlými účastníky útoku na prümskou zbrojnici. Společně s nimi utvořili ve Willichově dobrovolnickém sboru setninu, složenou skoro výhradně z Porýňanů. Všichni jejich kamarádi mohou dosvědčit, že všude, kde se dostali do ohně, a hlavně v posledním rozhodném boji na řece Murg, si vedli velmi statečně.\nElberfeldské povstání bylo třeba podrobněji vylíčit už proto, že právě v něm bylo postavení různých tříd v hnutí za říšskou ústavu nejjasněji vyjádřeno, bylo nejvyhraněnější. V ostatních městech kraje Berg a Mark se hnutí úplně podobalo elberfeldskému, jenže tam účast nebo neúčast rozličných tříd na hnutí nebyla tak jasná, protože tam samy třídy nejsou tak vyhraněny jako v průmyslovém středisku kraje. Ve Falci a v Bádensku, kde takřka neexistuje ani koncentrovaný velký průmysl, a proto ani vyspělá velká buržoazie, kde jsou třídní vztahy dosud zastřeny zdáním pohody a patriarchálnosti, byla směsice tříd, jež byly nositelkami hnutí,ještě mnohem zmatenější. Uvidíme to později, současně však také uvidíme, jak se všechny tyto příměsky povstání nakonec také seskupí kolem maloburžoazie jako krystalizačního jádra celého toho slavného hnutí za říšskou ústavu.\nPokusy o povstání v porýnském Prusku v květnu loňského roku zřetelně dokazují, jaké místo může zaujmout tato část Německa v revolučním hnutí. Je obklíčena sedmi pevnostmi, z nichž tři mají pro Německo prvořadý význam, je stále obsazena téměř třetinou celé pruské armády, je protkána hustou sítí železnic, a všechny její dopravní parníky jsou k dispozici armádě; proto má porýnské povstání naději na úspěch jen za úplně mimořádných podmínek. Porýňané mohou mít se zbraní v ruce úspěch jen tehdy, dostanou-li se pevnosti do rukou lidu. A k tomu může dojít buď tehdy, když vedení armády, postrašeno závažnými vnějšími událostmi, ztratí hlavu, nebo když se vojsko zcela nebo zčásti přidá k hnutí. V každém jiném případě je jakékoli povstání v Porýnské provincii předem ztraceno. Rychlý pochod bádenských oddílů na Frankfurt a falckých na Trevír by pravděpodobně způsobil, že by okamžitě vypuklo povstání na Mosele a v Eifelu, v Nasavsku i v obou částech Hesenska a že by se tehdy ještě spolehlivé jednotky států ve středním Porýní přidaly k hnutí. Jejich příkladu by nepochybně následovaly všechny vojenské oddíly v Porýní, zejména celá 7. a 8. dělostřelecká brigáda, nebo by alespoň daly dost zřetelně najevo své smýšlení, takže by pruská generalita ztratila hlavu. Do rukou lidu by patrně padly některé pevnosti, a když ne právě Elberfeld, byla by určitě zachráněna většina levého břehu Rýna. To všechno a snad ještě mnohem víc prohrála ničemná, šosácky zbabělá politika velemoudrého bádenského zemského výboru.\nS porážkou porýnských dělníků zanikl také jediný list, v němž dělníci viděli otevřeného a rozhodného obhájce svých zájmů — „Neue Rheinische Zeitung“. Šéfredaktor, ačkoli je rodák z porýnského Pruska, byl z Pruska vypovězen, z ostatních redaktorů měli být někteří přímo uvězněni, jiní okamžitě vypovězeni. Kolínská policie ve své nesmírné naivitě oznámila a zevrubně dokazovala, že toho ví na každého dost, aby mohla proti němu tak či onak zakročit. List musel být zastaven ve chvíli, kdy neslýchaně rychlý vzrůst odběru dokonale zabezpečoval jeho existenci. Redaktoři se rozešli do různých částí Německa, kde už začalo povstání nebo kde se chystalo; několik jich odjelo do Paříže, kde se chystal nový obrat. Všichni dojednoho byli za události onoho léta nebo v důsledku těchto událostí uvězněni nebo vypovězeni, a tak se dočkali osudu, který jim tak laskavě připravovala kolínská policie. Část sazečů odešla do Falce a vstoupila do armády.\nTaké povstání v Porýní muselo skončit tragicky. Nad třemi čtvrtinami Porýnské provincie byl vyhlášen stav obležení, stovky lidí byly uvrženy do vězení; k dovršení všeho byli tři účastníci útoku na prümskou zbrojnici zastřeleni, a to v předvečer narozenin Bedřicha Viléma IV. Hohenzollernského. Vae victis ![f]\na Slova „tyranům“ — vlastně „německým vládám“ — byla při tisku „Neue Rheinische Zeitung. Politisch-ökonomische Revue“ v Hamburku z cenzurních důvodů vynechána. (Pozn. red.)\nb — rozhodující den. (Pozn. red.)\nc Slovo „panovníků“ bylo při tisku z cenzurních důvodů vynecháno. (Pozn. red.)\nd Z cenzurních důvodů bylo toto místo zmírněno tím, že slovo „feig“ — „zbaběle“ bylo nahrazeno slovem „kläglich“ — „žalostně“. (Pozn. red.)\ne — zpráva o skutkové podstatě trestného činu, zejména před vojenským soudem. (Pozn. red.)\nf Běda poraženým! (Pozn. red.)\n66 „Německá kampaň za říšskou ústavu“ je nástin dějin bádensko-falckého povstání z roku 1849. Engels začal s touto prací ihned potom, když s posledními vojáky poražené povstalecké armády dorazil do Švýcarska. Na Marxovu radu, který mu psal v první polovině srpna 1849 ještě z Paříže, pojal Engels svou práci jako pamflet proti maloburžoazním demokratům. Nejprve měl v úmyslu vydat práci jako samostatnou brožuru a za pomoci členů Svazu komunistů Jakoba Schabelitze a Josepha Weydemeyera hledal pro ni vydavatele. Ale Marx podnikal v té době kroky, aby mohl vydávat vlastní časopis; Engels se proto vzdal svého původního úmyslu. Ve Švýcarsku se Engels pravděpodobně zabýval hlavně shromažďováním materiálu; v říjnu musel práci přerušit, protože odjel do Anglie, kde byl tehdy také Marx. V Londýně začal na nástinu pracovat znovu a první dvě kapitoly, „Porýnské Prusko“ a „Karlsruhe“, vyšly v prvním čísle „Neue Rheinische Zeitung. Politisch-ökonomische Revue“. Celou práci dokončil v únoru 1850. Tato Engelsova práce nebyla za jeho života už znovu vydána. Německy ji poprvé znovu uveřejnil Franz Mehring roku 1902 ve sborníku „Aus dem literarischen Nachlass von Karl Marx, Friedrich Engels und Ferdinand Lassalle“ [„Z literární pozůstalosti K. Marxe, B. Engelse a F. Lassalla“], svazek III.\n67 Refrén písně, rozšířené za revoluce v letech 1848—1849 po celém jižním Německu.\n68 „Mořem omývaný Šlesvik-Holštýn“ — píseň bojovníků za osvobození Šlesviku-Holštýna z dánské nadvlády.\n69 Říšskou ústavu schválilo frankfurtské shromáždění 28. března 1849. Byla výrazem kompromisu mezi demokratickou stranou a buržoazně liberálním středem frankfurtského shromáždění a byla plná protikladů. Uzákoňovala demokratické svobody a současně svěřovala výkonnou moc říšské vládě v čele s císařem. Feudální břemena a poplatky spojené s půdou nebyly zrušeny, ale bylo možné se z nich vykoupit. Tato ústava znamenala krok ke sjednocení Německa; ale jejím základním nedostatkem, jak zdůrazňoval Engels, bylo, že to byl jen kus papíru, protože za ní nestála nějaká síla, která by její ustanovení uvedla v život. Vlády skoro všech velkých německých zemí (Pruska, Saska, Bavorska, Hannoverska aj.) odmítly ústavu uznat; jejími jedinými ochránci se ukázaly lidové masy, jež pod vedením maloburžoazních demokratů zahájily ozbrojený boj v Porýnské provincii, v Drážďanech, v Bádensku a ve Falci.\n70 „Březnové spolky“ v různých německých městech byly pobočkami „Ústředního březnového spolku“, který koncem listopadu 1848 založili ve Frankfurtu nad Mohanem příslušníci levice frankfurtského Národního shromáždění. Vůdcové „Březnových spolků“ — maloburžoazní demokraté Fröbel, Simon, Ruge a Vogt — zaměňovali revoluční akce frázemi a projevovali v boji proti kontrarevoluci zbabělou polovičatost, nerozhodnost a neschopnost. Marx a Engels podrobili v řadě svých prací činnost „Březnových spolků“ a jejich maloburžoazních vůdců nemilosrdné kritice.\n71 Přísaha na Grütli —jedna z pověstí, jimiž lid opředl vznik Švýcarského spolku. Podle pověsti se roku 1307 sešli zástupci tří kantonů na louce Grütli (nebo Rütli) a přísahali věrnost spolku ve společném boji proti rakouské nadvládě.\n72 Krajní levice frankfurtského shromáždění (Ruge, Schlöffel, Zitz, Trützschler aj.) reprezentovala hlavně maloburžoazii, ale podporovala ji i část německých dělníků. Tato frakce sice o sobě prohlašovala, že je pro republiku a pro revoluční metody boje, ale přitom neustále projevovala zbabělost a nerozhodnost při provádění revolučních opatření a při mobilizaci mas proti nastupující kontrarevoluci. Maloburžoazně federalistické názory vůdců této frakce bránily jejím členům, aby zaujali vyhraněné stanovisko v otázce národního sjednocení Německa. V dubnu až květnu 1849, když konzervativní poslanci a značný počet liberálních poslanců opustili shromáždění, maloburžoazní demokraté (levice a krajní levice) získali většinu. 30. května 1849, když mělo být shromáždění rozehnáno, přeneslo své sídlo do Stuttgartu, hlavního města Württemberska, jehož vláda vyčkávala a byla neutrální. Zde pokračovalo shromáždění ve své politice, jejímž cílem bylo brzdit lid, aby se nepustil do otevřeného revolučního boje. Když pruský král odmítl říšskou korunu a když říšský regent, rakouský arcivévoda Jan, zradil, vybralo shromáždění 6. června 1849 ze svých členů říšské regenty, celkem pět lidí (Franz Raveaux, Karl Vogt, Heinrich Simon, Friedrich Schüler a A. Becher). Snahy regentů zajistit vítězství revoluce parlamentními prostředky úplně ztroskotaly; 18. června bylo Národní shromáždění rozehnáno württemberským vojskem.\n73 Slíbená stať o tažení Mieroslawského v časopise „Neue Rheinische Zeitung. Politisch-ökonomische Revue“ nevyšla.\n74 V Drážďanech došlo k ozbrojenému povstání 3.—8. května 1849. Důvodem k povstání bylo, že saský král odmítl uznat říšskou ústavu a že jmenoval ministerským předsedou krajního reakcionáře Zschinského. Buržoazie a maloburžoazie se boje téměř nezúčastnily, na barikádách bojovali hlavně dělníci. Povstání vedli Samuel Tzschirner, Michail Bakunin aj. Když drážďanští barikádníci žádali o pomoc, omezili se lipští maloburžoazní demokraté na slovní deklarace. Lipská městská rada i občanská garda nejen odmítly jít drážďanským povstalcům na pomoc, ale tvrdě potlačily i povstání lipských dělníků a řemeslníků, kteří se snažili zabránit odeslání jednotek lipské posádky do Drážďan.\n75 Code Napoléon (Napoleonův zákoník) — občanský zákoník, vydaný Napoleonem roku 1804; byl zaveden v oblastech západního a jihozápadního Německa obsazených Francouzi; v Porýnské provincii platil i po jejím připojení k Prusku. Engels ho nazval „klasickou sbírkou zákonů buržoazní společnosti“.\n76 Zeměbrana (Landwehr) — část ozbrojených sil, skládající se ze starších ročníků, které podléhaly vojenské povinnosti, ale už si odsloužily předepsanou dobu ve stálé armádě i v záloze. Podle pruských zákonů bylo možno povolat zeměbranu jen v případě války.\n77 Frankfurtský říšský kabinet byl vytvořen podle rozhodnutí frankfurtského Národního shromáždění 28. června 1848 jako prozatímní ústřední vláda. Tato vláda neměla fakticky ani rozpočet, ani armádu a neměla žádnou reálnou moc; brzy se stala pomocníkem kontrarevoluce.\n78 Útok na zbrojnici v Prümu podnikli 17.—l8. května 1849 demokraté za podpory dělníků z Trevírů a blízkých míst. Chtěli se zmocnit zbraní a vyvolat povstání na obranu říšské ústavy. Zbrojnice byla sice na čas povstalci dobyta, ale hnutí bylo brzy potlačeno vládním vojskem, které sem bylo posláno.\n79 Trojbarevná vlajka — černo-červeno-zlatá vlajka, symbol hnutí za národní sjednocení Německa. V době revoluce 1848—1849 byla tato trojbarevná vlajka prohlášena za německou národní vlajku.\n80 Z redaktorů „Neue Rheinische Zeitung“ odjeli po zastavení listu do Paříže Karel Marx, Ferdinand Wolf a Ernst Dronke. V Paříži chystaly v té době strana Hory a revoluční kluby masové vystoupení proti straně pořádku, která měla v rukou moc.\nNěmecká kampaň za říšskou ústavu 2. Karlsruhe