Simca a my Reportáže a další zajímavosti ze světa - Krasobruslení\nSimca a my Reportáže a další zajímavosti ze světa\nSimca a my\nNaši milí přátelé a čtenáři!\nJsa rozezlen, usedám ke klávesnici, protože námět na dnešní úvodník mi napadl při prázdninové návštěvě\njednoho velkého vrakoviště, a okamžitě gradoval do vražedného vzteku. Viděl jsem spoustu bezcenného\nšrotu, vraků nových a novějších, ale také několik kompletních a zajímavých postarších aut. Ptal jsem se na\nmožnost odkupu … NE! Prostě a jednoznačně NE! Mohu si demontovat kapotu či jiné díly, ale kostra tam\nMUSÍ zůstat!!! Proč? Kvůli nařízení tupohlavů z EU, jimž hvězdičková korunka „zdobí“ vzduchoprázdno v\njejich hlavách! Ani já nestojím o to, aby se šrot povaloval kolem cest, ale když vidím naprosto původní a\nkompletní oktávku kombík, a nemohu ji koupit kvůli břichopasům z Bruselu, kteří ji nařídili sešrotovat,\nbouří ve mně vztek a volám po „předbruselských“ časech! Nikdy jsem nebyl příznivcem žádných\nhromadných států, ale díky zblblosti občanů a bezcharakternosti „pomazaných“ hlav se stalo – a tady je\nvýsledek! Nejen poloměr zakřivení banánů a okurek, ale nesmíme už ve své zemi volně manipulovat ANI\nSE STARÝM ŽELEZEM!!! Svolávám hromy a blesky na EU a řvu z plných plic: „Starejte se o svý, a\nnechte NORMÁLNÍ lidi být, když chtějí něco starého a hezkého vrátit do života!\nZ neveselých úvah o zoufalosti unijních budižkničemů vás srdečně zdraví\nReportáž: Slavnosti krás v Bystřici\nReportáž: Veselý Veselí (nad Lužnicí)\nReportáž: Vojenské exponáty DOSLOVA oslňující\nReportáž: Tam kde se točí autobus…\nReportáž: Co nového letos v Hradci?\nPředstavení vozu: Ascona A – u nás neznámá\nZnámé -neznámé: A jakpak VY jim říkáte?\nZnámé -neznámé: Na zadek se nekouká ☺.\nSimca a my: Členská základna roste\nVyrobeno v ČSR: Sportem ku zdraví\nZ pera čtenářů: Fotky, kresby nebo počítač?\nZ pera čtenářů: Toyota Corona RT-40 slaví\n40 let aneb Můj život s Toyotou\nZ pera čtenářů: Prázdninovým objektivem\nSlavnosti krásy v Bystřici\nJiž dvakrát jsme vás upozorňovali na\nProseckého sen. v Bystřici nad\nPernštejnem. Těšili jsme se tam tak, jak se\nčlověk těší mezi přátele, drželi jsme palce\ntak, jak se drží kamarádovi – a výsledek?\nNaprosto jednoznačně palce vzhůru!!\nCelý „přípravný výbor“ zafungoval tak\nperfektně jako seřízený motor Tatry, v\nkterémžto duchu se festival dávné\nO museu si povíme samostatně, i když\njedno bez druhého oddělit nelze.\nSobotní ráno nás zastihlo na skoro liduprázdném ještě náměstí, kde parkovaly tři nebo čtyři vozy. Hlavní\npořadatel Fanda ještě nepotkával sám sebe ☺ a měl čas na víc než holou větu … Všechny příjezdy k\nnáměstí byly blokovány Veřejnou bezpečností, Sborem národní bezpečnosti, Hlídkovou službou a možná\nještě dalšími orgány. Řazení vozů probíhalo úspěšně, což je na úzkém, svažitém a členitém bystřickém\nnáměstí malý zázrak.\nJak zhodnotit to, co se sjelo? Slovy? Nelze … Seznamem? Nuda … Ale proč vůbec všechno vypočítávat?\nVždyť to byli kamarádi, parta nadšenců s úctou ke stroji a době, v níž vznikl … Bez ohledu na to, zda\npředmětem jejich záliby byla dvouválcová tatřička či autobus … Nikdo se nad nikoho nevyvyšoval, všude\npanovaly úsměvy a dobrá nálada; tam, kde nebylo vhodné žertovat, panovala slušnost a vážnost, prostě –\nvěřte mi, že – přišedsí na akci poprvé – volil bych stejný popis bez ohledu na to, že se s Fandou známe snad\nod nepaměti. Je obdivuhodné, co dokázala jedna (silně při sobě držící) rodina, navíc během náročné\nvýstavby musea a zajišťování obživy …\nNetrpělivě jsme vyčkávali odjezdu kolony, mířící do Žďáru nad Sázavou, kde probíhal „Den otevřených\nvrat“ v bývalé provozovně ČSAD 614, nyní firmě ZDAR. Mimochodem, tam je k vidění cca dvacítka\npečlivě renovovaných užitkových vozidel, která dříve jezdila pod hlavičkou podniku. Co vy na to, ředitelé a\nmanažeři ostatních bývalých ČSAD? Není už minuta po dvanácté, abyste do svého autoparku zařadili nějaké\nhistorické vozidlo? Dříve jste pilně vrakovali, použijte nyní stejnou vehemenci k získání a zprovoznění\nnějakého kusu historie …\nOvšem vzhledem ke zcela zaplněnému náměstí a tomu, že všichni ostatní fotili stejné záběry, jsme hodinu\npřed startem jeli vyhledat vhodný „fotoflek“. Ten jsme našli nad zatáčkami ve stoupání u obce Divišov. Jen\njedna malá poznámka: poté, co jistý pán pohlédl na krásnou černou Simku 1300 TB a řekl své partnerce :\n„Hele, starej Moskvič“, jsem se několikrát zhluboka nadechl a řekl synovi, že asi pojedeme najít místečko s\ndobrým výhledem … Co naděláme?\nObrázků najdete víc než dost včetně popisků. Co zbývá? Zbývá poslat pozdrav a velké poděkování\nFandovi a Vlaďce Proseckým, jejich kamarádům a přátelům, ale vlastně celé bystřické veteranské komunitě.\nZa prostým slovem „Díky!“ se skrývá obdiv k tomu, co dokázali, radost ze setkání s nimi, ale také pomyslné\npředání zlaté medaile za akci, kterou by se mohla pyšnit milionová metropole!\nTěšíme se na příští Memoriál a zdravíme do Bystřice!\nFoto: Pavel Kopáček a David Kopáček\nMistrovské dílo Josefa Sodomky, když ještě nebylo\nv obležení diváků …\nVlaďka Prosecká, dobrá duše setkání, nositelka úsměvu a dobré\nnálady. Po celou dobu srazu! Vlaďko, bylo to nádherný!!!\nKříž nad jistým periodikem? Ale ale? ☺\nTatry 613 byly zastoupené snad ve všech provedeních.\n„Tak a teď to srovnej, ták, ták, a hned vedle támhletoho!“\nTuhle jsem ještě neviděl – krásná Tatra 75 roadster!\nVW bus slouží jako cestovní, veteranské i pořadatelské vozidlo,\nv našem případě jako kancelář!\nVysočanský „Vítěz“ a elegantní dáma v dobovém …\nChcete dodat Vaší americe „punc neopakovatelnosti“?\nDejte ji do přičáplého „ropušího“ vzhledu …\nRR je noblesa a dokonalost, ale TATRA, to je SRDCE !!! ☺\nKdyž se takhle ještě normálně jezdilo …\nDáma z Poissy a každoroční účastník!\nPoštovní Tatra 12 z dob, kdy tenhle úřad fungoval rychle,\nAuto-Union? Nikoli, bastard a obluda na platformě Škody Favorit\nvčetně motoru a příslušenství. „Auto“ znám už přes dvacet let a\nosobně bych se styděl přijet s ním mezi opravdové oldtimery …\nVedle sebe bez třídních a politických nesvárů – tak to má být!\nKrásně renovovaný Auto-Union je u nás vzácností;\nty, co tu byly, nepřežily.\nŠkoda 1000 MB očima bezdomovce … ☺\nSvalnatá buggy vynikla tváří v tvář. Dravost z ní jen sálá …\nVlevo 560 SE, vpravo AMG – tenhle W126 nebude neviňátko! ☺\n1102 & 1201 – pozdrav z doby dlážděných silnic,\nstromořadí topolů a řidičské kolegiality …\nSrovnejte … Krásná a dobově věrná T 87 a TOHLE cosi zeleného … Proč si lidé děsivou barvou hyzdí svá krásná auta?\nPragovka „bejbinka“ zdolávala prudké stoupání stejně vitálně\njako před skoro 80 roky …\nJeden z Willysů MB a jejich fajn party … ☺\nCítíte to nadšení? ☺ Kdo nemá v lásce a úctě TATRU, jakoby nebyl.\nLesk červené a bílé – a pak už jen vítr opakuje\nkrásný zvuk čtyřválce …\n„Co je to ten veteran? Jak bych vám to vysvětlil … No to si prostě koupíte hromadu plechu, dáte do ní hromadu peněz a hromadu času, víte,\nže dlouho jezdit nebudete, ale jednou se vám to podaří. No a pak koupíte druhou, třetí, čtvrtou hromadu – a mezi nimi najdete svý štěstí a\nradost ...“ ☺☺☺!\nVeselý Veselí (nad Lužnicí)\n„Dobrý den, prosím vás, mohl bych dostat nějaký rozpis\nnebo materiál k soutěži, abych měl z čeho vycházet při\npsaní článku?“, otázal jsem se chvíli po příjezdu ve stanu s\nregistrací účastníků. „A zaplatil jste?“ zahřměl vedle mě\nneukončeným postpubertálním vývojem přeskakující hlas.\nOtočil jsem se a spatřil dvojici lehce ochmýřených chlapců ve\nvěku těsně nad hranicí, od níž vám úřady svěří řidičské\noprávnění, banky půjčku (možná) a rodiče dceru (většinou\nnechtěně) … Věřte nevěřte, byl jsem v šoku! Syn vedle se\nmálem skácel smíchy při mém nevěřícném pohledu na\npohublá nepříliš vysoká těla oněch mladíků, jejichž hmotnost\nby sotva převýšila tíhu mé nohy – kterékoli z obou …\nMálokdy se mi stane, že mi dojde řeč, ale tady jsem jen\nzakoktal něco ve smyslu, že jsem tu hlavně služebně s\npoukázáním na foťák, sebral nabízené lejstro a odpotácel se\nve stavu „naprosto mimo a to nadlouho“ hledat nějaké\nútočiště k rozjímání … ☺. Pak mne napadlo, že už jsem se s\nněčím podobným vlastně setkal – a sice, když jsem přijel před\nasi patnácti roky svým Volvem 244 GLE do Týnce na sraz Simek a hned u vjezdu na reservovanou plochu\njsem od KOHOSI dostal vynadáno – ovšem pravidelní čtenáři tuhle historku znají – a nepravidelným na\ntomto místě radíme, aby se stali pravidelnými, pak se budou moci zasmát též … ☺\nOvšem to není jediná veselá příhoda oné příjemně strávené soboty! Zrovna jsem se bavil s majitelem\nrenovovaného MGA, když z nedalekého obchodu přišel jeho vietnamský majitel, chvíli obdivoval hlubokou\nvínovou metalisu oblé karoserie, poté ukázal na kapotu a zeptal se majitele: „Ťam je benďín nebo\nňafťa?“ … Šok toho dne podruhé … Jednak jsem naprosto užasl, protože to byl můj první kontakt s\nvietnamským zájemcem o veterany, ale úžas vzápětí vystřídal obdiv, protože – ač mluvím několika jazyky –\nneumím si představit, jak bych se ve Vietnamu zeptal nejen na druh paliva, ale na daleko obyčejnější\nzáležitosti. Navíc onen zvídavý mladík nepatřil k té již první a zakořeněné generaci, ale evidentně se jednalo\no „čerstvé zboží“ z daleké země …\nTolik tedy dva méně obvyklé zážitky z akce, nesoucí oficiální název Selské baroko 2014 – O pohár\nměsta Veselí nad Lužnicí. Účast byla tak hojná, že mne to samotného překvapilo – opět se potvrdila\nnedostatečná kapacita historického náměstí, jehož dávní stavitelé ničehož nic netušili o zálibě svých\nbudoucích potomků ve vrtání se v starém železe … ☺\nVýčet strojů sahal od počátku 30. let až po nejzazší přípustnou hranici, uznávanou řády FIVA, a odhadem\nse sjelo přes stovku vozidel, jedno- i dvoustopých. Těžší techniku jsme ve Veselí neviděli, s tou ostatně\nkonfigurace náměstí ani nepočítá. Milým zpestřením byli účastníci v dobovém oblečení, tím méně milým\nopětovný výskyt „leštěnek“ (i když pro tuhle kategorii bude asi nutné vymyslet nové slangové označení –\nauta nejsou „leštěná“, ale naprosto ….... doplňte sami …). Příjemně překvapila účast několika dosud\nneviděných aut, ale i setkání s přáteli.\nV poledne se účastníci rozjeli na trasu, vedoucí krásami této oblasti jižních Čech a cestou měli nachystané\nsoutěžní otázky z historie regionu, automobilů, ale i ze znalostí obyvatel jihočeských rybníků … Celý výlet\nskončil odpoledním dojezdem do ATC Karvánky v časovém limitu 16.40 hod. Zajímavá a dobře\norganisovaná akce, za níž patří pořadatelům dík a „odfajfkování“ v seznamu akcí, které rádi opětovně\nStálý účastník jihočeských akcí a jeho dvoubarevná krasavice.\nVšichni už jsou v Mexiku, jen Escort Mexico tam právě odjíždí … ☺\nKdyž syn spatřil „velké piano“, zařval, a i s foťákem šel do podřepu!\nKdykoliv stojím tváří v tvář Citroënu TA,\nmusím obdivovat jeho důstojnou nádheru …\nAni ránu bez orgánu!\nAutobianchi A 112, u nás málo vídaný zajímavý youngtimer!\nMilitary Utility Tactical Truck – Ford M 151 M.U.T.T.\nJestli poznáte modýlek, s originálem už máte vyhráno!\nŽuk mne okouzlil do chvíle, než jsem slyšel mrtvolný chropot\njeho implantovaného dieselu … \nPůvabná slečna u půvabného auta – občas se takhle zadaří! ☺\nToyota Corona vysílala své odlesky i na tělo „Bohyně“ DS.\nLak v podobě rozteklé dortové polevy udivil nejen nás …\nŠvihák C 107, jen snad více přiblížit originalu …\nMB „Pagoda“ byla hodně, ale hodně krásná !!!\nLidi vozí v kufru neuvěřitelný věci! Někdo i motor! ☺\nPůvodních Renaultů 15 u nás mnoho nezbylo … Je to škoda …\nNostalgie: přesně v takhle zelené Š 100 jsem absolvoval autoškolu … ☺\nTOHLE je voják a ostřílený bojovník – žádný saponát z garáže!\nPOSTOJE některých pořadatelů mi zůstaly záhadou … ☺\nNa nesprávné straně „laufu“!\nJeden pokyn pořadatelé a MGA prudce akceleruje ...\nDárek dceři k narozeninám, ale přijel táta … ☺\nT 613 obdivujeme všude, kam přijede! Je nesmrtelná!\nBudu si muset zvyknout na "nová" auta na srazech:\ntřeba takový Renault 9,\nVojenské exponáty DOSLOVA oslňující …\nNěkdy v polovině 90. let, těsně po otevření,\njsem se těšil na svou první návštěvu\nVojenského musea Lešany pod hlavičkou\nVHÚ. Nebyl jsem zklamaný – viděl jsem to,\nco se mi nikdy dříve vidět nepodařilo,\nSÁHNOUT si na techniku, která už i za mého\nmládí byla antikvární a vyfotit stovky snímků\nna tehdy běžný svitkový film nelitujíc nákladů\nna zhotovení papírových fotografií, které si\nobčas prohlížím a vzpomínám, jak krásně to\ntam tehdy vypadalo. Ráj pro fotografy, místo\nzaslíbené pro ty, jimž se líbí technika v\npůvodním dochovaném stavu, a všude kolem\nvystavené techniky dostatek prostoru …\nPostupem času se exposice začala měnit … Samozřejmě se rozrůstala, což jsme uvítali – nakonec,\nmuseum nemůže mít navždy stálý a neměnný obsah (tedy: pokud není jediným exponátem V.I. Lenin), ale:\nnamísto zaparkovaných vozidel zde začala vznikat jakási chaotická změť – dioramata, patrně se líbící\nneznalým návštěvníkům, jenž ovšem zatarasila i tu poslední mezírku, kam by šlo zaměřit objektiv. A kde\npřece jen trochu místa zbylo, tak dnes stojí bicykl, těsní se moto, vozík, těžký kulomet či jiná podobná\nzbraň. Chápu, že haly nejsou nafukovací, ale proč tedy museum neprodává kvalitně vytištěné fotografie\nsvých exponátů? Třeba v souborech podle dekád, či druhu zbraní, vojenských uskupení nebo států? V\nuličkách mezi křivolace se vinoucími zábranami je místo pro dva dospělé vedle sebe. V době naší návštěvy\nprojížděl halami chlapec na vozíku, doprovázený svým kamarádem. Bezbarierové vstupy jsou všude, ovšem\nvozík neprojede, pokud lidé uličku nevyklidí … Rádi jsme tak učinili, aby pohybově omezený klučina mohl\nprojet kamkoli, ale co když se potkají vozíky dva?? Ale vrátím se ještě k exponátům … Jejich natlačení na\nsebe nejen ochuzuje návštěvníky o možnost důkladné prohlídky, ale pro první řadu není mnohdy vidět to, co\nstojí vzadu – např. Tatra 111. Mně to koneckonců nevadí, znám ji zpaměti, ale vedle nás stála mladá rodina\nasi s desetiletým klukem, kterého táta musel zvedat do výšky, aby si dítě mohlo prohlédnout krásný český\nnáklaďák … Je tohle fakt nutné? A estetická stránka – jsem přesvědčený, že každá výstava, každá exposice\nči přehlídka potřebuje hlavně prostor, místo kolem sebe a tzv. „luft“. Jak si má neznalý návštěvník\nprohlédnout až ke stropu haly tyčící se vyprošťovací Scammell, když na něj zblízka nevidí, a zdáli\nScammell dílem tone v přítmí, dílem je skrytý za ostatním? Nene, tohle nepokládám za šťastné řešení …\nZlaté časy poloviny 90. let, kdy vozidla stála na holém betonu, byla dokonale nasvětlená a přístupná\npohledům ze všech úhlů …\nOhrazení vystavené těžké techniky na volných plochách pod přístřešky si patrně „vynutili“ sami\nnávštěvníci svou neukázněností, možná i schválnostmi a zlodějnou. Ovšem tím jsme my ostatní de facto\nztratili možnost prohlídky exponátů v zadní řadě, neboť: co uvidíte za padesáti tunami železa s výhružně\nA poslední věc, kterou musím zmínit, je stav některých exponátů. Něco uvidíte na fotkách, něco musím\nokomentovat. Na vojně jsem sice nebyl, ale historickou techniku znám dostatečně dobře z tehdejších\narmádních přesunů, a vím, jak vypadala – míněno po stránce vzhledové. To, co tady presentují jako armádní\nlak, je něco nepředstavitelně otřesného. Zmíním jeden příklad za všechny: velevzácná cisternová Tatra 128,\nkterá byla dlouhá léta v původním, lehce vybledlém nátěru, se po „renovaci“ objevila v podobě oslizlého,\nvedrem rozteklého a vzhledově odpuzujícího indiánku v khaki odstínu, dělala dojem chudáka, kterého někdo\npolil sudem barvy a napatlal leštidlem na podlahu. Co tomu říkají důstojníci a vojáci, kteří takový vůz řídili\na znají jej? Odpuzující … A takových „krasavců“ je tam celá řada … Naproti tomu nádherně a přirozeně\npůsobí spojenecká technika z afrického bojiště, se šrámy, odřeninami a stopami krutých bojů … Ale i jiné\nhezké pohledy se naskytly: sanitní Š 1201 je dokladem, že renovovat lze s vkusem, šedočerně natřený\n„bojový“ Superb s omšelou plachtovou střechou ukazuje, jak by měly exponáty vypadat, zatímco vysoký a\nnaprosto nedobový lesk sanitního Popularu nabízí vzhled právě a dokonale olízaného psího moudí …\npromiňte, ale tohle bylo první, co mě při pohledu na pouťový finiš chudinky krásné škodovky napadlo …\nAle i mnoho hezkého jsme zažili: osvěžil jsem si pohled na velký ZIM, potěšilo mne několik strojů, které\njsem viděl poprvé v životě a byl jsem rád, že jsem dětem mohl povyprávět něco z historie, co popisky na\nMohu srovnávat: navštívil jsem několik podobných kolekcí. Každá má to svoje, všude se dá chválit a\nvytýkat. Našli bychom positiva i negativa v Saumuru, v Münsteru, v Kubince, Sinsheimu i Speyeru.\nNicméně odpovědní by se měli podívat na exponáty i celkovou komposici výstavy i kritickým pohledem.\nByla by totiž velká škoda, kdyby převládajícím dojmem po ukončené prohlídce zůstal zmatek. Na to je v\nhalách příliš mnoho krásných, vzácných a jinde neviděných legend!\nTam, kde se točí autobus …\n… není jen nesmrtelný song Ladislava Vodičky, ale také místo, kde se setkávají přátelé.\nNa začátku bylo několik mailů, poté pozvání a předposlední srpnovou sobotu jsem naložil rodinku a\nvyrazili jsme na Benešovsko, kde parta několika přátel a věrných čtenářů našeho Veteránu uspořádala\nneformální setkání s výše uvedeným názvem. Poslední pokyn, který jsem dostal, zněl: „A kdybyste nevěděli,\ntak se prostě zeptejte, kde se točí autobus“.\nVesnice Jablonná nedaleko trojúhelníku Neveklov – Netvořice – Křečovice, známého působiště\n„momentálně zaostalého Otíka Rákosníka a pana Pávka“ z nesmrtelné komedie o střediskové vesničce, nás\npřivítala malebně rozložená do několika kopců, plná nádherné zeleně a otevřenou bránou do dvora, kde stál\nautobus Škoda RTO v probíhající renovaci. Omyl! To zdaleka nebylo místo, „kde se točí autobus“, i když\ntam opravdu stál! Zato naproti zámecké zahradě jsme při otáčení míjeli otevřenou bránu a za ní ve stínu\nstaletých korun několik aut, která už na silnicích běžně nepotkáme.\nVpadli jsme rovnou do vrcholících příprav a byli jsme tam z pozvaných první. Krásný, pečlivě udržovaný\nstatek s rozlehlým nádvořím, jednou budovou propojený s reálnou autobusovou smyčkou a členové téhle\nmilé skupinky, pobíhající všude okolo.\nNečekejte příliv fotek a seznam vozidel o délce nesplněných volebních slibů – ale kvalita není přece\ntotožná s kvantitou. Takže jsme se mohli zastavit u mohutného sovětského KrAZu 256, konstrukčně\n„vycházejícího ☺“ z válečného tahače Diamond, dvou Pragovek, z nichž jedna v provedení protiletadlového\ndvojčete (zvaného „Ještěrka“) přitáhla všechny děti včetně našich, a pak dvojice škodovek 110 R, Renaultu\n8, Wartburgu 311 pro závody historiků, Lady 2103 či polského Fiatu 125p. Uvnitř budovy se podařilo\nnastartovat jednu z dvojice Jaw „kejvaček“, stojících vedle originálních točitých schodů původem z\nVinohradského divadla, zachráněných doslova v poslední vteřině. Děti tu měly hračky a hodného pejska,\ndospělí vlastně taky – velkou spoustu zajímavostí, tombolu, do níž mohl vložit každý, aby i něco sám\nvyhrál, a studijní koutek s novější i starší motoristickou literaturou.\nDo toho všeho nekonečné srandičky a legrácky, čas plynul a najednou se všichni „zhrozili“, že už je půl\ndvanácté a naplánovaný odjezd k nedaleké slapské přehradě. Ve skutečnosti to „zhrození“ bylo jen na oko,\nmálokde se čas odbývá takovým mávnutím ruky jako v Jablonné ☺. Se synem jsme vyjeli na blízký\n„fotoflek“, a po průjezdu houkající a blikající minikolony jsme se vrátili do Jablonné již jen pro zbytek\nrodiny a k rozloučení. Moc nás to mrzelo, odjížděli jsme neradi, ale neviděli jsme se naposledy. A vy, milí\nčtenáři, se s partou z Jablonné setkáte ještě mnohokrát …\nNádvoří statku s „golfovým“ trávníkem zanedlouho ožilo\nZ řidičského sedadla „Erka“ se synovi nechtělo ani\npo otcovské domluvě … ☺\nPřepestrá nabídka tomboly od nálepek až po model Harleye\n(v základním vybavení bez řídítek).\nJako v rajské zahradě – pastva pro oko a stín pro veterany …\nVlásenkami se protahuje plně naložený VAZ 2103 …\nPořadatelé byli k zastižení v motoristické „studovně“.\nCo nového letos v Hradci?\nMáme samozřejmě na mysli Hradec Králové a ATC Stříbrný rybník, kde se každoročně (a už hodně\ndlouho) sjíždějí majitelé mnohaválcových zaoceánských křižníků, aby předvedli své nové přírůstky,\npochlubili se nárůstem výkonu, počtem spálených pneumatik či sbírkami pokutových lístků v ručně\nvázaných albech ☺.\nLetošní srpnová VéOsmička přilákala majitele více než 350 amerik, dokonce se hovoří o značně vyšším\npočtu a k vidění byly „stálice“, ale i nově přivezené či renovované vozy, a – jak je na těchto akcích\ncelosvětovým zvykem – i rozličné více či méně svérázné kreace.\nFotografie a detaily nám poskytl věrný čtenář Míra Sita, děkujeme za obé a dělíme se s vámi. Jen ještě:\nhromadná vyjížďka v takovém počtu je ve velkoměstě nemyslitelná, každý si tedy udělal svou vlastní jízdu,\njednotlivci i celé skupiny projížděli hradeckými ulicemi a magistrálami, a jednu chvíli se prý na náměstí\nsešlo tolik „koní“, kolik jich Hradec nepamatoval od památné bitvy v roce 1866.\nVychutnejte si atmosferu na několika připojených fotkách a k tomu si pusťte třeba jižanský rock!\nZ paluby otevřeného Cadillaku snímá foťák prudce zatáčející\nChevy El Camino a Pontiac Firebird.\nNení sraz, kde by chyběl Chevy ´57!\nKrásný Chevy z I. poloviny 20. let je přesně to,\nčemu se říká oldtimer …\nChevrolet Impala ´71 sem přišel jako zcela nový!\nCharger druhé generace má miliony ctitelů –\ntenhle navíc není poničený doplňky!!!\nStudebaker 1955 nechal konkurenci celé roky za sebou …\nEdsel Pacer 1958 slovenského majitele, který se amerikám\nvěnuje již třetí desítku let!\nCadillac ´47 navzdory tristnímu stavu určitě zazáří\njako slečna vedle něj!\nOpulentní 70. léta v podání Cadillaku Eldorado …\nCaddy, hvězdy & pruhy, Las Vegas – znáte američtější symboly?\nAscona A – u nás neznámá\nTřebaže u nás jméno Ascona není\nneznámým, většina motoristů si pod\nním představí jeho třetí generaci, ti\nstarší možná druhou, ale první a\npůvodní Asconu nezná u nás už\ntéměř nikdo. Přitom se ve své době\njednalo o robustní a spolehlivý vůz,\njehož jediným a hlavním nepřítelem\nbyla rez. Prostě jedno z aut, které\njste si ve své době koupili, prožili s\nním dobré i zlé, odložili a zapomněli.\nNeprávem? Na to se pokusíme najít\nDruhá polovina 60. let probíhala u všech divisí koncernu GM úspěšně a dávala naději na stejný průběh i v\nbudoucnu. O amerických výrobcích netřeba hovořit, britský Vauxhall zažíval poslední šťastná a\nbezproblemová léta své existence, belgický Ranger statečně prosazoval na mateřském území vlastenectví v\npodobě nákupu některého svého modelu, Isuzu se snažilo zejména v Japonsku a okolních zemích – a co\nOpel? Značka, o níž již od 50. let kolovala hanlivá věta „Opel Auto ist kein Auto“ (Opel není vůbec nic),\nnabízel jednu úspěšnou řadu za druhou. Po hranatém Rekordu B přišel elegantní Rekord C, jehož plavné\nlinie a vitální motor dělal vrásky hlavně u Fordů v Kolíně nad Rýnem, Commodore A pošilhával po\nmožnosti, jak uždibovat z krajíce, o nějž se rvali největší hltavci MB a BMW (ale nikdy to nedotáhl do\nkonce) a na spodní příčce se snažil sympatický Kadett B ze všech sil. Ale stále něco chybělo … Corvette C3\npomohla najít správný tvar Opelu GT – a stále něco chybělo. Nová a úhledná Manta A si vyhrnula rukávy na\nCapri – a stále to nebylo ono … Bez velkého ohlasu skončila řada Olympia A (de facto lehce retušovaný\nKadett B) ... Ten jeden kousek, jeden jediný doplněk, a je to komplet, říkali si patrně v bavorském\nRüsselsheimu … A pilně připravovali nástupce Kadettu, jenž se měl představit na samém počátku let\nAž jednou … Zprávy neuvádějí, o kterého zaměstnance Opelu šlo, ale to je nepodstatné. Prostě si někdo na\njedné ze schvalovaček utajovaného projektu všiml, že budoucí Kadett C je nějak moc velký. Dokonce o dost\npřevyšuje konkurenční Escort, nemluvě už o připravované novince VW s italskými rysy a pohonem předku.\nHranatou karoserii tohle všechno málem stálo existenci a rozhodnout prý museli až v Detroitu. Tak se stalo,\nže Kadett C sice přišel později, než měl, ale v patřičné již velikosti a podobě, a v konstrukci Opelu zůstala\nzdánlivě opuštěná studie.\nV době, kdy malou zemičku v srdci Evropy válcovaly tanky „spřátelené“ Varšavské smlouvy, už bylo na\ndruhé straně Šumavy jasno. Nová karoserie + nové motory, které se chystaly rozezpívat se při debutu Manty\nA budou tvořit jeden kompletní celek, vyplňující místo mezi malým Kadettem a podstatně větším Rekordem\na značně drahým Commo. A jméno? Ascona – hned na první pokus! Dostatečně atraktivní, nepříliš náchylné\nke komolení posměváčky, mezinárodně uznávané a hlavně – mající význam! Poslední slovo dostal opět GM,\nkonkretně jeden z jeho hlavních návrhářů, Charles Jordan.\nZrodila se úhledná karoserie, nápadná svými ostrými hranami, slibující nepříliš časté zásahy do exterieru.\nLehce negativně skosená příď vyvolá dojem „Deja Vu“ - a pravdivě. Zrcadlí se v ní některé markanty\nChevroletů pozdních 60.\nlet. Jednoduchá hliníková\nmaska (zpočátku lesklá),\nsvětlometů v čtvercových\nnaznačená špička kapoty\njsou doplněné o dlouhý,\nale esteticky působící\nprolis karoserie, navržený\ntak, aby opticky snižoval\nlinii boků. Zakulacené\nnepůsobí rušivě spolu s\nnáznakem hran na horní\nčásti předních blatníků, vše\nje tak vyvážené, že máte\nharmonického celku. Snad\npřivyknout dost kolmo postavenému přednímu oknu, což byla v té době věc u Opelu nevídaná, dokonce ani\nu největších Admiralů a Diplomatů. Zadní část ve znatelném sklonu, opět nějaká ta hrana, zadní čelo s\njednoduchými ležatými skupinovými svítilnami, nárazníky jako chromovaná lišta s dvojicí pryžových členů\na charakteristický malý přední a větší zadní převis, opět typický pro některé menší řady amerického GM. To\nje celý recept na slávu … Vnější podobu samozřejmě ovlivňovaly malé a nutné facelifty, ale i rozdíly v\ncenových a výkonových hladinách. Tradici černě lakovaných kapot nemá jen Ford, už Kadett B se tímhle\natraktivním doplňkem prosadil u svého Rallye a Mantu si bez matově černé přídě představí zřejmě jen ten,\nkdo ji viděl celobarevnou ☺. Od začátku existovaly tři karosářské verse: tudor, sedan a STW, u Opelu\njednoduše psané Caravan. Výjimkou však\nbyla právě Ascona: její kombiverse dostala\nsvětově znějící název Voyage. Těch několik\nexistujících cabrioletů vzniklo v nezávislých\nStejně střízlivě, racionálně a nadčasově\npůsobil a dodnes působí i interier. Ještě dnes\nbychom mohli Asconu považovat s několika\nzástupci její třídy za ideal rodinného\nvozidla. Trojice velkých a dobře čitelných\npřístrojů, vše podřízeno ergonomice,\n„téčkový“ volič, snad jen ta německy tuhá\nsedadla ... ☺.\nVelká show zahájila úspěšné tažení\nAscony světem. V listopadu 1970 se poprvé oficiálně představila veřejnosti na autosalonu v Turině. Reakce\nbyly doslova bipolarní: jedni chválili už zmíněnou nadčasovost, druzí vytýkali prý „příliš americký vzhled“,\novšem to byla výtka proti skoro všem Opelům už od předválečných dob. Velkým záporem jinak prostorného\nkombíku byla pouze třídveřová karoserie – to je jediný pozůstatek původního projektu Kadett C; i sedan s\nčtveřicí krátkých a na sebe natlačených dveří působí z určitého úhlu\n„divně“. Prostě se Ascona A od začátku narodila jako „Zwooo\nTürer“. Už na premierové exposici byly ke zhlédnutí (a k objednání)\nstandardní a luxusní verse, lišící se počtem ozdob, přídavným\nvybavením a třeba i „dřevěným“ fladrem na bocích a falešnými\nobklady přístrojové desky. Co se týče pohonných jednotek, zatím\nbyla k mání jediná, osvědčený řadový čtyřválec 1600 ccm o výkonu\n68 koní. Očekávané přišlo, objednávky na sebe nenechávaly\nO zákazníka nutno pečovati: již v roce 1971 se nabídka rozrostla o Asconu SR, vybavenou převrtaným a\nupraveným čtyřválcem, nyní dávajícím přes 80 koní, nedlouho poté i devatenáctistovkou, točivou a velice\npružnou, s výkonem 90 koní! Ta již měla na svém kontu první úspěchy u dravé Manty A. V seriové versi SR\njste navíc dostali sportovněji laděný podvozek, sportovní\nvolant, přídavnou konsoli s tlakoměrem oleje a\nampermetrem, otáčkoměr – a mohli jste si objednat i již\nzmíněné „dřevěné“ obložení interieru, sportovní ráfky\nbez poklic či třeba chromovanou koncovku výfuku.\nRok 1972 přinesl Asconu pro méně majetné. Pod\nkapotou měla čtyřválec 1200 ccm původem z Kadettu B\ns výkonem 60 koní. Na závody to samozřejmě nebylo,\nale je to postačující hodnota na okresky i nějakou tu\ndálnici, kde jste ale samozřejmě nemohli srovnat tempo s\ntěmi v levém pruhu … Vnější odlišnost představovala\nčerně lakovaná maska chladiče s leštěným „fousem“ a\nčerné vnitřky pouzder reflektorů.\nPříšti modelový rok došlo na první karosářský facelift.\nStřední vodorovné žebro zmizelo z masky a nahradil je\nvelký kulatý emblem Opelu. Ve znamení nastupující šerednosti také\nkoncern změnil material a masku nyní razil z plastické hmoty.\nPříplatková i seriová výbava doznala rozšíření, za pozornost jistě stojí\ninstalace tříbodových bezpečnostních pásů i do nejlevnějších\nprovedení (na tříbodové obyčejné pásy mi to stejně připadá dost\npozdě, co myslíte?). Další zlepšení se týkala především drobností v\ninterieru a jejich hodnota zůstává sporná. Když o něco později než „za\nvodou“, ale stejně tvrdě dolehla na Evropu ropná krise, kde jinde se\nnad jejími následky měli zamyslet, než u GM Opelu? Kohoutky\nropovodů, zavřené ignorantskými pasáky velbloudů, znamenaly nejen\npočátek konce mnoha krásných vozů, ale i první tzv.\n„úsporná“ opatření: v roce 1975 se snížil kompresní poměr a výkon\nzákladní šestnáctistovky na pouhých 60 koní a zároveň dostal motor úpravy na spalování bezolovnatého\nbenzinu. Postižené byly i další dva silnější agregáty, pouze 1200 ccm si udržel výkon 60 koní – tedy stejný\njako dražší 1600 ccm. Z toho je jasně vidět, jakým nesmyslem byly veškeré úpravy! Měly jen zavřít\nzeleným křiklounům drš … (pardon, ústa), což stejně nezavřely …\n! To ale byla již poslední novinka\nAscony A, která se přiblížila svému konci.\nBěhem pětileté existence nabídl Opel (samozřejmě nikoli na všech trzích) několik limitovaných edicí –\njmenujme namátkou Plus či Swinger. Nenabízely ale nic jiného než kombinace motorů a příplatkových\nvýbav, které jste si mohli sami\n„namíchat“ při objednání běžné Ascony.\nPoznávacím znakem zvláštních provedení se\ntak staly většinou jen odlišné laky, často\nzářivých a „letních“ odstínů. Nicméně každý\nprodejce nabízel doplňkové příslušenství,\ncož je ostatně běžná praxe dodnes.\nAscona A se prodávala prakticky po celém\nsvětě. Jednotlivé modifikace se lišily podle zákonů a poměrů té které země, takže například na americkém\ntrhu jste mohli Asconu koupit nejen jako Opel, ale občas i jako Buick Opel, s pouhým označením 1900 –\nvýkon byl dle nařízení seškrcený, takže hbitá 1900 se nyní pinožila s výkonem ubohých 76 koní.. Jméno\nAscona měla na území USA údajně registrované jistá cestovní kancelář. V Japonsku proběhly pokusy\nprodávat Asconu v sítích a se jménem Isuzu, ale bez většího úspěchu. Až „céčkový“ Kadett, značený jako\nIsuzu Gemini prorazil … Střední Evropa v žádném případě nepatřila k premiovým odbytištím, Opel se v\nseriích několika set kusů vozil v té době jen do Maďarska a Rumunska, a ani jugoslávská montovna IDA\nZa obchodním úspěchem téhle střední třídy stojí bezesporu i výsledky sportovních klání. Dodnes si z TV\npřenosů rakouské ORF pamatuji divoké jízdy Waltera Röhrla – ten ostatně „Áčko“ proslavil jako první. V\nroce 1974 zvítězil v evropském mistrovství Rallye, dalším esem za volantem Ascony byl finský jezdec Ari\nVatanen. Ovšem nejen světové soutěže – ještě počátkem 80. let jste mohli na pevné a výkonově znamenité\nsoutěžní Ascony narazit při podnicích místního a krajského významu, samozřejmě skoro výhradně v západní\nZbývá jediné: ohlédnutí po Asconě A na českých silnicích. Bude to ale ohlédnutí velmi rychlé, protože\n(podobně jako u předchozího Peugeotu 504) nevlastním jedinou původní fotku Ascony A s čs registrací.\nPamatuji si jen na dvě: tmavozelená stávala u jednoho rodinného domku na jižní Moravě – snad Hodonínsko\nnebo Břeclavsko, a jednou jsem zahlédl žlutou pražskou, jedoucí přes Dolní Počernice. Ani netuším, zda k\nnám nějaká přišla po r. 1990 – ono je dneska dost těžké nějakou slušnou sehnat i v ostatní Evropě. Většina\ntěch, které přežily, je totiž k nepoznání zničená nechutnými a zhovadilými úpravami – a co si budeme\nnamlouvat – Ascona A se nikdy nestala a nestane takovou modlou, jako byla její sestra Manta. Zařadí se\nmezi ty, mající nevelký, ale věrný okruh příznivců, kteří na ni nedají dopustit.\nToť v kostce příběh auta, jenž zvířilo prach, a než se usadil, zase zmizelo z povědomí. Patrně – a bohužel –\nText: Pavel Kopáček Foto: Pavel Kopáček a jeho archiv\nTechnická data Opel Ascona 1600 (1970)\nŘadový čtyřválec 1584 ccm\nVrtání x zdvih 85 x 69,79 mm\nVýkon 68 koní při 5200 ot/min\nČtyřstupňová převodovka, na přání třístupňová\nVpředu dvojitá příčná ramena, vinuté pružiny\nVzadu tuhá náprava, panhardská tyč, vinuté pružiny\nD x Š x V: 4124 x 1625 x 1385 mm\nZrychlení na 100 km/h za 18 sekund\nCelkem vyrobeno téměř 691.000 kusů výhradně v továrně v Bochumi\nJediná Ascona, kterou mám – z produkce Schuco.\nCharles Jordan, definitivní tvůrce Ascony A\nKdyž na to přišlo, Ascona si dovedla povyskočit …\nJediná Ascona A v českém filmu: seriál „Ve znamení Merkura“ –\nklidně to mohla být ta, co jsem někdy zač. 80. let viděl v Praze.\nPřed mnoha lety se u nás prodávala tahle\ntroska záhadného původu …\nKrásné tvary aerodynamické tatrovky….\nČekání, než dorazí ostatní vozy je tak dlouhé…\nAle Mercedes-Benz 170V se brzy dočká…\nUhodli jste Austina A90 Atlantic?\nse těším na vaše tipy, co\nza auto jsem zkrátil\nSlovenští bratři přijeli na návštěvu Prahy. Co jiného vzít na dlouhou cestu\nnež osvědčený Mercedes-Benz W 123.\nŠkoda 1201 STW je ve stadiu „rozloženosti“. Ale otryskaná karoserie je již z větší části vyvařená…\nOsobně mi přijde, že je řada 1200/1201 docela opomíjená a setkat se s vozem tohoto typu dnes na veteránských podnicích je\nspíše výjimečnost. Těším se, až tato karoserie projde celým procesem renovace a bude udivovat své okolí nevtíravou elegancí\ntřeba právě v takovéto hnědé barvě.\nDneska už těžko najdete Tatru 603 na vrakovišti nebo u „eko“ likvidace...\nNáhodou jsem natrefil na vrakovišti natrefil na již zničený vrak Simky 1301 spécial. Zbývalo jen jí poděkovat za její služby\nneznámému majiteli a popřát ji pohodu v simčím nebi…\nTaky pro Vás mají vraky automobilů své kouzlo? Vozy, pro které se hodí\nskladba od Svěráka a Uhlíře „Neopouštěj staré známé pro nové“…Kdy zbývá jen\npohladit kapotu a popřát věčný spánek. Už ani díly nejsou využitelné a auto,\ndřív sen a radost pomalu umírá v kopřivách. A ani to nemusí být světová\nvzácnost, vždyť automobilová smrt je stejná pro Cord či Bugatti stejně jako\npro škodovku či Moskviče…\nÚspěšný film může být bez duchaplného děje…stačí když v hlavní\nroli je Dodge. Tentokrát Challenger, který „potkal“ Jaguara E-type.\nV reakci na článek o Peugeotech 504 v minulém čísle nám poslal Peter\nBiró tuto fotku českého Peugeotu. Děkujeme.\n… A jakpak VY jim říkáte?\nMicinka, Boubelka, Fičánek, apod – toť jména, která dal motoristický lid svým vozům. Ovšem tady\nse jedná o pojmenování rodinného majetku, takto personifikovaného a z piedestalu obdivu\npřesunutého takřka za rodinný stůl. Přiznávám se, že naší Feldě říkám Alžběta, a není to první\npojmenované vozidlo v mém vlastnictví (předtím byly Kolaps, Řachta, Petrolejka, Hirošima, a mnoho\njiných … ☺.\nO tom ale nechci psát – dnes si řekneme něco o přezdívkách samotných typů vozů, jejich karoserií či\nhlavních markantů, a to nejen u nás, ale i v zahraničí. Mnohé názvosloví se k nám dostalo bezprostředně po\nzahájení výroby toho kterého vozidla, a je tedy někdy i sto let staré. Jiné sem přišlo trnitou cestou překladu,\ndalší názvy vznikly jako reakce uštěpačného a „švejkovinou“ prosáklého českého národa na kdejakou\n„blešku“, která se na soustrojí o mnoha tisících dílech vyskytla.\nDoufám, že následující řádky a minifotky seznáte jako zajímavé, ale opět vás určitě napadnou další\npřezdívky, mnohdy ve formě místních variant.\n1000 MB si československý lid vykládal jako „zkratku 1000 Malých Bolestí“,\nneboť první serie se musely potýkat s jistými kvalitativními nedostatky. Přesto\npatří 1000 MB k vozům, na něž se vzpomíná většinou s dojetím …\nTatra 57 bývá mezi svými ctiteli známá jako tzv.\n„Čistá“ - pokud vím, tak proto, že je to původní a\nzákladní model, nástupce Tatry 12. Další generace 57 se proměnila takřka k\nnepoznání … Ale můžeme také (a častěji) zaslechnout jméno Hadimrška, které\nse postupně vztáhlo na všechny tři existující generace. Pochází z veselohry „To\nneznáte Hadimršku“ s nezapomenutelným Vlastou Burianem ...\nGangsterský Citroën – toť název modelové řady Traction Avant především\nz německy mluvících zemí. Označení má mít původ ve filmovém podsvětí, kde\nbossové francouzského organisovaného zločinu\npoužívali právě tahle krásná auta …\nFord Buckel či Buckel Taunus – znamená v češtině Hrbáč a třebaže pochází\nz Německa, občas se zaslechne i u nás, zejména od pamětníků. Týká se\npředválečné a první poválečné generace Fordu Taunus se zakulacenou zádí.\nZpočátku Oskar, později Velorex, tříkolka a hrdina písní, filmů a tisíců\nhistorek. Neopakovatelný fenomen poválečného Československa dodnes žije\nnejen aktivně, ale i v desítkách přezdívek, z nichž uvedu např.: Hadraplán,\nMontgomerák, Netopejr či Hadrolet. Láska k Velorexům nemá hranice a tak\nbychom zajímavé přezdívky našli po celém světě.\nČeský Rolls-Royce, to je spíše vyznamenání než přezdívka, ale takhle se v\n30. letech říkalo velkým vozům jinonické značky Walter. Nemusel to být ani\nfenomenální Royal, ale třeba takový Super nebo i Standard působí decentně,\nnoblesně, a jejich jízdní projevy nejsou britské značce zase tak vzdálené.\nOvšem: málo vyrobených, málo dochovaných … Bohužel …\nLiduška – tak se za mého mládí říkalo nejen tzv. „Lidové škole umění“, ale\ndávno předtím skromné malé škodovce Popular, typ 995. Skromná, levná,\nbez diferencialu, ale dostatečně spolehlivá, trvanlivá a hlavně „lidová“, aby si\nnázev Liduška zasloužila …\nMercedesu-Benz 300 s přezdívkou Adenauer jsme věnovali velký článek,\ntakže jen telegraficky: první poválečný velký vůz koncernu dostal přezdívku\npo spolkovém kancleři Konradu Adenauerovi, jenž si jej vybral z trojice\nMB, BMW a Borgward. Dnes mu v Německu, ale i v dalších zemích nikdo\nV našich končinách málo známý Volkswagen 147, vyráběný pro potřeby\nněmecké spolkové pošty od poloviny 60. do poloviny 70. let, dostal přezdívku\nFridolin. Vpravdě historické jméno se objevuje v německých pověstech a\npohádkách, dodávku ale poháněl zcela pozemský čtyřválec z VW brouku.\nLáhev od Coca-Coly se stala nejen výtvarným a designovým pojmem, ale\ndala přezdívku i Chevroletu Corvette C3, jemuž se tak podle ladných\nbočních křivek začalo říkat Coke Bottle. V dnešní době je to možná\nnejznámější „Vette“ a i po našich silnicích už jich jezdí mnoho desítek.\nGAZ M 21 Volga si u nás vysloužil přízvisko Carevna. Není to až tak od\nvěci, Volga je hrdá, vznosná, s lehce přezíravým pohledem na své okolí – a\npatrně tak působily i manželky ruských carů, třebaže nevím o nikom, kdo by\nsi je osobně ještě pamatoval … ☺\nCililink, CinkCink, Cinkáč – to jsou jen tři z řady přezdívek malého a\nkrásného vozíku Aero 662. Pojmenování má čistě technický základ,\nspočívající ve zvonivém zvuku při startování. Znám mnoho lidí, kteří si pod\nčíslem 500 nebo 662 nic nevybaví, ale slyší-li Cililink, hned zajásají. Je to\ndalší z řady československých legend, jaké již dnes vzniknout nemohou …\nPatří k nejznámějším autům historie, dlouho drželo výrobní rekord a koluje\no něm spousta pověstí: Ford T, jehož nejčastější přezdívkou je patrně Tin\nLizzie (plechová Lízinka). U nás se jich z původně prodaného množství\ndochovalo jen několik. S touto přezdívkou jsme se dříve setkávali většinou jen\nv zahraniční literatuře, až dnes je i u nás známější.\nUrčitě existuje mnoho typů Bugatti, nesoucích vlastní přezdívky. Přiznám\nse, vím jen o modelu T 32, jemuž se u nás prý říkalo Želva a někdy i Tank –\nsamozřejmě podle tvaru. Bugu T 32 si pořídili manželé Junkovi, ovšem záhy ji\nvyměnili za sportovnější model. Pokud je mi známo, jejich Želva se v\nkompletním stavu nedochovala.\n„přezdívkovým“ životem. Osobně se přikláním k označení Ventilačka, podle\nmalých trojúhelníkových větracích okének v předních dveřích. To byl ostatně\nnezbytný doplněk karoserií až do 80. let …\nŽralok není jen krvelačný dravec mořských hlubin, ale i představitel řady W\n115 koncernu Daimler-Benz. Jeden z nejpopulárnějších MB i v našich\nkončinách, herec v desítkách filmových rolí, automobil bohatých a noční můra\nzávistivců – jméno dostal údajně podle „žáber“ pod předním nárazníkem, která\nse podobají žraločím. Toť legenda, žralokovi jsem tváří v tvář dosud nestál a\nměnit to nehodlám, takže nemohu potvrdit … ☺\nMalé piano, velké piano – jinak MercedesBenz W 123 a W 116. Historicky jeden z\nnejvětších úspěchů stuttgartského výrobce.\nMalé piano u nás platilo za symbol luxusu,\nzatímco jeho větší jmenovec zaujímal zpravidla\njen místo v šuplíku s nesplněnými sny. Ovšem,\npokud jste měli štěstí, občas jste i na W 116 narazili, třeba i na jeden ze dvou\ntehdy zde jezdících 450 SEL 6,9. Podle pověstí se jim říkalo „Piano“ podle víka zavazadelníku, jenž\npřipomíná víko klaviatury u pianina (piana).\nBadewanne čili česky (Koupací) Vana je přezdívka oblého Fordu\nTaunus P3. Velmi populární německý Ford z počátku 60. let byl při svém\ndebutu tvarovou revolucí a jako ojetina se ve značném množství dostal i na\nnaše silnice. Koupací vanu nahradil Taunus P5, u nás však zůstavší bez\nzajímavé přezdívky …\nDacia 1300 byla zpočátku asi nejmodernějším vozem v nabídce Mototechny a štěstí měl zejména ten, kdo\nvlastnil některý z raných exemplářů, stavěných ještě z dílů Renaultu 12.\nPozdější kvalita byla značně kolísavá, náhradní díly k sehnání nepravidelně a\nantikorosní úprava (zejména v druhé polovině 80. let) takřka žádná. Proto se\nobčas Dacii říkalo Ceausescova pomsta (podle jména rumunské hlavy státu).\nBuick 1939 se u nás kdysi prodával a občas vydržel v české garáži či pod\nčeskou švestkou nezvykle dlouho. Takový exot se ovšem žádné naší\npřezdívky nedočkal, ale kdysi jsem se dočetl, že se tomuto ročníku podle\nsouměrné dvoudílné masky chladiče říkalo Elephant Ears – čili „Sloní uši“.\nAsi je to tak – slona jsem viděl a takový Buick jsem vlastnil …\nMalý Číňan a Velký Číňan – to není pojmenování nedomrlého a\npřerostlého příslušníka obřího národa, nýbrž jedno z českých pojmenování\npro Mercedes-Benz W 124 a W 126.\nZákladem pro přezdívku byla prý šikmá příď –\ntakhle jsem to slyšel, takhle to předávám.\nZatímco menší W 124 se dnes řadí k\nperspektivním youngtimerům, luxusní W 126\nuž spadá do plnohodnotné veteranské kategorie.\nKdyž se v 30. letech začaly prohánět po závodních tratích superrychlé\nspecialy Mercedes-Benz a Auto Union, typické zářivě stříbřitou barvou\nsvých hliníkových a hořčíkových karoserií, začalo se jim naprosto oprávněně\nříkat Silberpfeile, tedy Stříbrné šípy, kterýžto název pak převzaly anglicky\nhovořící země jako Silver Arrows. Jejich kariera byla oslnivá, ale konce\ntragické … Někdy si o osudech každého z nich povíme …\nKdyž to ještě bylo se světovými automobilkami v pořádku, vyráběli\nBritové řadu pozoruhodných karoserií, starosvětsky milých. Občas je i\nracionalně uvažující Angličané pokřtili svým názvem – jako příklad může\nsloužit Rover P5, jemuž se dostalo pojmenování Aunty (Tetička).\nDůvodem prý byla jeho sympatická příď, která se – na rozdíl od jiných britských – dobromyslně\nKnedlík – základ české kuchyně, fajnová příloha k masíčku a zelíčku, ale\nrovněž i naše české pojmenování pro Austin Mini či Morris Mini. Třebaže\njich tu pár jezdilo, drtivá většina našich občanů je mohla na vlastní oči spatřit\njen při okruhových závodech, kde řádily jako zběsilé. Svou hbitostí dávaly\n„na frak“ o třídu větším soupeřům, a jejich vzhled byl nezaměnitelný. K\nnázvu pokrmu tedy daleko nebylo … ☺\nVěříte, že jsem pro Citroën 2CV nikdy neslyšel jiné pojmenování než\nKachna? Možná existuje, ale proti Kachně nemá naprosto žádnou šanci.\nSvětová legenda prý dostala tuhle přezdívku podle houpavé jízdy, podobné\nkachnímu přešlapování a chůzi. Další z pokladů motorismu, jehož hodnota\nje nevyčíslitelná, pokusy o reinkarnaci a retro naopak trapné …\nKdyž v 70. letech obohatil československý trh licenční polský Fiat 126p,\nzakrátko mu celý národ říkal podle polského pojmenování Maluch. Myslím,\nže takto žije dodnes, aspoň jsem jiný název neslyšel. Vedle německého\nTrabantu to byla jediná nabídka Mototechny v této objemové třídě.\n„Trochu plechu, trochu lak, hotový je Hanomag“ - říkalo se už dlouho před\nválkou na adresu maličkého Hanomagu 2/10. V jeho rodné němčině si\nvysloužil označení Komissbrot, tedy česky Komisárek (tehdejší vojenský\nchléb nevalné jakosti). Na rozdíl od pečiva byl Hanomag oblíbený nejen v\nNěmecku, ale dokonce i mimo Evropu.\nKulatý KdF, pozdější Volkswagen má jako model celosvětově známé\noznačení Brouk, uvádějící se i v oficiálních firemních zdrojích. Ale fandové\nněmecké lidovky se dělí na mnoho podskupin, stejně jako celá sedmdesátiletá\nvývojová řada. Pro příklad se obraťme k těsně poválečnému provedení s\nděleným zadním oknem, na domácí půdě pojmenovaným Brezelkäfer\n(Preclík či doslova Preclíkový brouk).\nDvouprostorová verse Volva P 1800 je tvar, jemuž se v Britanii již dříve\nzačalo říkat (anglofrancouzskou slovní kombinací) Shooting Break. Tento\nvůz ale dostal specifickou předívku, prý vzniklou v Německu a reagující na\nvelké prosklené plochy: totiž Rakev pro Sněhurku, v originalu\nSchneewittchensarg. Takže už jen princ, který by polibkem Volva\nvyčaroval z jeho útrob pohádkovou krasavici … ☺\nDoktorwagen se říkalo nevelkému Opelu 4/8, vyráběnému na konci první\ndekády 20. století. Značné množství se jich prodalo lékařům, jimž konečně\nodpadlo čekání na koňský zápřah, a zrychlily se zásahy u pacientů. Opel\ndosáhl značné obliby a vedle modelu Lutzmann je to jeden z nejznámějších\nprvních automobilů značky.\nMercedes-Benz 300 SL W 198 je vůz, jehož účel jsem nikdy nepochopil.\nMá ovšem mnoho ctitelů, ale kupodivu se v Evropě nedočkal žádné známé a\ndochované přezdívky. Až se objevil název Gullwing, pocházející z USA a\nznamenající tolik, co Racčí křídlo – asociace na vzhůru vyklopené dveře\nněmecké placky. Reakce byla briskní a dnes to vypadá, že původní označení\n300 SL či číselný kod typové řady upadly v zapomnění.\nPopulární a nesmrtelný mikrobus Volkswagen okamžitě začal dobývat svět,\npodobně jako jeho kulatý bratr. Přezdívek se vyrojilo celkem dost, jsou však\nvíceméně regionálního charakteru. V Německu zdomácnělo označení Bulli –\ntímto slovem tam označují dobromyslného, ale trochu vykuleného býčka.\nTedy patrně podle velkých reflektorů. U nás se alespoň pro první versi se\nšípovitým segmentem na přídi vžilo označení Ponorka.\nWanderer 5/12 či někdy W1 můžete nejčastěji potkat ve spojení s něžným\nslovíčkem Panenka (Puppchen). Sympatický, milý a nenáročný vozík ve\nvelikosti našich malých aerovek se objevil nedlouho před první válkou a ve\nvýrobě zůstal celých patnáct let! Vznik přízviska, někdy i oficiálně\nuznávaného názvu, se klade do souvislosti se zdánlivou křehkostí malého\nTatra 613, plnohodnotný a důstojný representant stoleté kopřivnické\nhistorie výroby osobních vozů se ve své první podobě dočkal přezdívky\nChromka. Důvod je nasnadě: lesk chromu byl, je a zůstane ozdobou každého\nautomobilu a u representativního modelu je nutností. Přiznejme si, že\noplastované 613 jsou také sice Tatry, ale ten lesk jim jaksi chybí …\nNejčastěji zastoupeným obojživelným vozidlem ve službách Wehrmachtu\nbyl KdF 166. Celkem dost jich přečkalo válku a dnes jsou velmi ceněným\nzbožím. Během služby se pro vžilo označení Schwimmwagen, které se do\nčeské podoby dostalo jako Vodník nebo Plavák. Původní ryze válečný\nspecial proslul mnohem větší hodnotou a zdatností, než jeho pozdější\nVolkswagen 411 a 412 nikdy nepatřily k běžným vozům na našich cestách.\nPřicházely sem víceméně ojediněle jako dovozy a v důsledku nevelké\nantikorosní ochrany tento svět zase brzy opustily. V jejich rodné zemi se nad\nnimi fandové značky ošívali, a aspoň\nsymbolického zadostiučinění se 411 a 412\ndočkaly až poslední dobou. Říkalo se jim\nNasenbär čili Nosál, kouknete-li na foto,\npoznáte, proč … ☺\nKdyž skončily časy kulatých 190 SL, přišel Mercedes-Benz s průlomovým\nW 113. Byl to šlágr, na nějž se čekalo i v USA. Svět jej nazval Pagoda, a\nsice podle obráceného zakřivení střešního profilu, připomínající japonskou svatyni. Na našem obrázku je to\nnaprosto jasně viditelné.\nKulaté barokní tvary slavily úspěch po celém světě, nejvíce ovšem za\noceánem. Když debutoval Nash Airflyte, někteří si museli zvyknout a leckdo\ntěm tvarům nepřišel na chuť dodnes. Zaoblené karoserii snad bez jediné hrany\nse začalo ihned říkat Bathtube (Koupací vana) a ani víc než půl století na\ntom nic nezměnilo. Nash byl prostě takový … ale nádherný! ☺\nFord Taunus na sebe během dlouhé historie vzal mnoho podob. Téhle\npředposlední se občas říká Knudsen, podle amerického designera Semona\nKnudsena, jehož příroda obdařila zobanu podobným nosem. Ten se stal\nkoncem 60. let symbolem amerických Fordů ve formě výčnělku uprostřed\npřídě. Evropa se přizpůsobila, ovšem v mnohem mírnější formě …\nKlasikou z nejklasičtějších zůstane už navždy Mercedes-Benz W 110 a W\n111. Jejich záď zdobil symbol doby – ploutvičky, poprvé vystavené na odiv u\nCadillaku ´48. Podle těchto „křidélek“ dostal model nesmazatelnou přezdívku\nHeckflosse, z čehož vyplynula česká označení Křídlo, Křídlák nebo Křídláč\n– v britském světě analogicky Fintail. Křídláky byly větší a menší, vznětové\na zážehové, sedany či STW – a u nás jich byly stovky.\nKdyž na počátku 80. let debutoval Mercedes-Benz W 201 (řada 190),\nmnozí pochybovali, že je to dobrý počin. Třebaže se „malými“ typy firma\nzabývala celou poválečnou historií, nikdy nic do serie nepřišlo – patrně pod\ndojmem fiaska předválečných H s motorem vzadu. Ovšem 190 se ve všech\nversích stal bestsellerem a navíc si vysloužil láskyplné označení Baby Benz.\nGAZ 67 je mezníkem v historii sovětských terenních vozů. Jeho kořeny\nsahají až do předválečného období a u nás je známý především pod\npřezdívkou Čapajev (původně carský vojenský velitel, který po přechodu k\nbolševismu padl v boji). Americké studie poskytly inspiraci, jinak je GAZ 67\nčistě sovětským vozem.\nMG Midget, klasický maloobjemový britský roadster snad ani nemá\nvlastní přezdívku. Je však velice podobný Austinu Healey Sprite stejného\nročníku, takže se můžete setkat se společným označením SpriDget – což\nnení nic jiného, nežli zkratka ze SPRIte a MiDGET … ☺\nRobustní, dostatečně trvanlivý a terenními\nschopnostmi zahanbující leckterý moderní SUV – to je Moskvič 408 a 412.\nNavzdory přezíravosti některých to byl automobil jako stvořený na naše\nsilnice i mimo ně. Znám stovky lidí, kteří jej měli a byli navýsost spokojení.\nSice vzácně, ale přece jen můžeme některý\npotkat dodnes v běžném provozu. V tomto\nčlánku má své místo, protože se mu ve své\ndobě často říkalo Leninovy sáně … ☺\nFiat 131 Mirafiori jsme vám představili samostatně, takže jen doplním, že\nu pár mechaniků v pražské značkové opravně měl originální přezdívku: Hadrafáro … Pojmenování vzniklo\npoté, co se projevila pověstná italská „kvalita“ plechů a antikorosní ochrany.\nDesign Opelu Olympia Rekord z druhé poloviny 50. let byl samozřejmě\novlivněný příslušností ke koncernu GM. Osobně na něm až tolik zámořského\nnevidím, ovšem v Německu se brzy po debutu ujalo označení Bayern-Buick,\ntedy Bavorský Buick. Jsem na rozpacích, protože otevřenou oválnou maskou\nmi Opel spíše připomíná dřívější modely Oldsmobile, ale prostě to bylo\nRosnička čili německy Laubfrosch se říkalo malému Opelu 4/12, který\npřišel na svět v polovině 20. let. Lví podíl na názvu má zářivě zelená barva, jež\nse stala u tohoto Opelu proslulou. Tvarově se 4/12 až přespříliš podobal\nmalému Citroënu 5CV, představenému už v roce 1921. Údajně muselo dojít k\njakémusi vyrovnání, ale věřte skoro stoletým drbům … ☺\nAutomobilovým hrdinou druhé světové války je bezesporu Willys MB,\nnesoucí označení Jeep (vlastně také přezdívka). Bojoval na všech frontách\nsvěta, v bezpočtu variant, z nichž jedna byla i plovoucí. Té se říkalo\nSwimming Jeep (Plovoucí Jeep), ale Američané si dlouhý název zkrátili po\nsvém – a na světě byla přezdívka Seep ! (Seep ovšem dodávala továrna Ford)\nVelké pozdvižení způsobil debut nového Fordu Custom ročníku 1949.\nNaprostý odklon od předválečných linií, přísně pontonová karoserie a dobře\npětiletý designový náskok – to byly devisy, s nimiž americký Ford vytáhl do\nkonkurenčního boje. Ovšem žádná novinka nemá předem vyhráno –\nzákazníka nutno převychovat! A tak dříve, než se tisíce nových Fordů začaly\nprohánět po highwayích, vznikla nepříliš lichotivá přezdívka Shoebox (Krabice od bot).\nSnad na žádném veteranském srazu nechybí nízká a svižná silueta\nsportovního Aera 30. Dodávalo se ještě po válce, mnohé běžně jezdilo i v 80.\nletech (často s tříválcem Wartburg), ale už na prvních soutěžích elegance si\nvysloužilo přezdívku Český Jaguar. A potkáte-li někdy Jaguar SS 100,\npochopíte, proč …\nDnes prakticky zapomenutý terenní Alfa Romeo 1900 M vznikl několik\nlet po válce a za předlohu mu (jako skoro všem) sloužil Willys MB. Pod\nkapotou měl výkonný čtyřválec, který ve sportovních modelech dokázal\nzázraky. Ale již v té době si velmi schopný 1900 M vysloužil přezdívku\nMatto (Šílený, přeneseně Ošklivý) – důvod je mi neznámý, 1900 M je\núčelný a příjemně vypadající vůz\nFord Cortina Mk. III patřila k tomu lepšímu, co nabízely prodejny\nTuzexu v 70. letech. Sesterské vozidlo německého Taunusu proti němu ale\nvyniklo jemně zvlněnou boční linkou, která rozmělnila jinak strohý dojem\npřídě a zádě. Patrně proto se této Cortině u nás dodnes říká Labuť, i když\njsem se kdysi setkal i s přízviskem Coca-Cola.\nTypická příď kopřivnických vozů druhé a třetí dekády – to je základ, z něhož povstala přezdívka Tatra\nŽehlička. Ať se jednalo o malou 11, větší 52, tříkolovou 49 či přepadový\nbreak 72, vždy to byla Žehlička. Dnes tenhle pojem pomalu mizí, takže\nsoudím, že byl přízviskem, jenž si osvojila starší generace …\nDvoudobé modely brněnské Zbrojovky\nbyly svižné, populární a trvanlivé. Lidovým\ntypem se stal Z 6, lidovým rčením pojmenovaný Hurvínek. Těžko říci, jak\nusměvavá loutková postavička dala jméno malé Zetce. Osobně myslím, že\n„usměvavý“ vzhled přídě napoví dost … Bohužel, všem Zetkám byl konec s\nvzrůstajícím risikem války – koncern dodával především zbraně, motorová\nvozidla byla jen vedlejším produktem …\nTaké Volvo PV 544 jsme vám podrobně představili, tak snad jen\nopakování faktu, že i jemu se v německy mluvících zemích říkalo BuckelVolvo, tedy opět Hrbáč. Že to není ani pejorativní, ani nadsazené, ukazuje\nfotka, na níž je Volvo z bočního pohledu …\nNevelký a spartánský britský roadster Austin Healey Sprite si vysloužil\npojmenování Frog Eye = Žabí oči = Žabák ☺. Speciálně v poválečné\nhistorii se objevilo poměrně dost aut s „žabím“ pohledem, ale Austin\njednoznačně vede. Navíc je to žabí pohled s úsměvem, tak je zbytečné\nrozmyšlet se nad příčinou popularity maléhoé sporťáčku.\nKrál všech přezdívek, na jejichž výčet by nám nestačilo celé číslo. Co\nnárod, to přezdívky, co člověk, to jméno … Trabant 601, nezpochybnitelný\nhrdina dob východního Německa se ve všech zemích chlubí unikátními\njmény. U nás to byl např. Pryskyřičník pádivý, Bakeliťák, v Německu se\nmu říkalo třeba Plastik Bomber nebo jen zamilovaně Trabi. Ať už jej\npojmenujete jakkoli, punc nesmrtelnosti mu nikdo nevezme …\nJedno z největších poválečných BMW, horní příčka nabídky, která tehdy\nobsahovala jen dvě položky: malou Isettu a BMW 501 (+ 502 + 3200 S),\ntyto pod souhrnným pojmenováním Barokní anděl (Barockengel). Třebaže\njich i u nás několik jezdilo, do povědomí zejména mladších fandů oldtimerů\nse dostaly až po r. 1990. Vysoce důstojné a ušlechtilé auto, ale vždy o kousek\npozadu za MB 300 Adenauer. Hořká to pilulka …\nKdyž v Německu skončila výroba malých Fordů P4 a P6, přišla evropská\nbomba: Ford Escort Mk.I, podle tvaru masky s včleněnými světlomety\nihned nazvaný Hundeknochen = Psí kost. A opravdu, téhle psí pochoutce se\nto docela podobá. Escort dosáhl ohromné popularity, stal se skutečně\nsvětovým autem a jeho sportovní deriváty se mohou pyšnit téměř\nnekonečným výčtem pohárů a trofejí.\nNejsilnější německá značka po válce dlouho váhala s uvedením novinek.\nMálem jí „začal ujíždět vlak“, když v roce 1953 představila nadčasové a\nelegantní modely, jimž se okamžitě začalo říkat Ponton, u nás někdy i\nKulaťák. Oficiální pojmenování zní Mercedes-BenzW 120 a W 121,\npřezdívka pak samozřejmě reflektuje tvar karoserie bez znatelných blatníků,\nstupaček a jiných prvků předválečné doby.\nNa hranici mezi osobní a užitkovou technikou stojí německý válečný\nKrupp L2H s charakteristicky plochou a svažující se přídí, jež mu vynesla\npřezdívku Mravenečník. Třebaže nepatří mezi nejznámější německou\nvojenskou techniku, sloužil jako kořistní ještě dlouho po válce. Většinou se\nale setkáme s německým hovorovým označením Krupp „Protze“ (svižný,\npřeneseně i rychlý)\nMaličký Renault 4CV byl prvním „západním“ autem na našem trhu po\nroce 1948. Pro svůj vzhled si zanedlouho získal přezdívku Želvička, ale\nněkolikrát jsem zaslechl i Brouček – to už ale mělo spíš nádech rodinné\npřítulnosti ☺. 4CV byl „válečným dítětem“, k nám se dostal jen v několika\ndodávkách a ve své vlasti skončil karieru v roce 1961. Dovoz hranatého\nnástupce se nepodařilo zajistit.\nŠperk z Kopřivnice a ikona dnešních veteranistů (možná občas i trochu\npřeceňovaná), to je Tatra 87. Navázala na legendární 77 a představuje dobu\npředválečného blahobytu a extravagance, ale na straně druhé i poúnorové\nzásahy Bezpečnosti. Říká se jí všelijak, osobně jsem se nejčastěji setkal s\npřezdívkou Osma (jednak podle počtu válců, jednak i podle první cifry v\nčíselném značení), ale i Hek, z německého výrazu pro motor v zádi vozidla –\nAž se před vámi ve tmě rozzáří dvě obří koncové svítilny, mohou patřit Fordu Thunderbird z poloviny\n60. let. Fordův excelentní T-Bird se vždy vymykal běžné dearbornské konfekci, takže se u každé generace\nsetkáte s nějakou zvláštností. Thunderbird z našeho snímku si ve Státech vysloužil přezdívku Rabbit Ears,\ntedy Zaječí uši – a není to zcela od věci.\nA co vy? Znáte nějakou přezdívku, kterou jsme zde neuvedli? Napište nám ☺.\nNa zadek se nekouká…. ☺\nReflektory ozařují výstavní plochu, automobil,\nmající dnes světovou premiéru je dosud skryt pod\nlátkovou plachtou, fotografové nervózně kontrolují\nstav baterek ve svých aparátech, novinářům se chvějí\nruce s blokem a tužkou. V tom zazní hudba, dav\nztichne, někdo z automobilky přednese několik\nvzletných slov…..plachta sklouzává z ladných křivek\nautomobilu, který se objevuje obnažený zrakům\npřihlížejících. Stojí ale poněkud nezvykle….čelem\nAno, přední část automobilu má výrazně větší\npozornost. Drtivá většina fotografií je focena zepředu, z titulních stránek na nás koukají přední světla,\nmarkantem je rovněž předek. Podle něj se rozeznávají jednotlivé značky. Dovedete si představit „bavorácké\nledvinky“ mezi zadními světly?\nPojďme se podívat na pár automobilových zadků….poznáme vůbec auta dle jejích zadních partií???\nDkW F91 není ani sedan, ani hatchback, ani nic jiného….A ještě to\nvypadá, že má „na kufru kufr“ ☺.\nAerodynamika na vozech let třicátých…v tomto případě Adler?\nKulaté zadní lampy s pravidelným dělením na třetiny známe z Fordů.\nNa obrázku není evropská Cortina, ale americký Saxon.\nZamračená část Ondine-Renault, italského Renaultu Gordini.\nBrouk není hezký ani zepředu, ani zezadu…Ale poznáte ho.\nŽe by Cadillac Seville měl tak slabé plechy, že zavazadla vytvořila při\nzavření dveří tento nevzhledný hrb? ☺\nJe mezi Vámi někdo, kdo zezadu nepozná Citroëny 2CV a Ami6? ☺\nAmeriky, to je kapitola sama za sebe. Na US vozech se designeři\nvyřádili zepředu i zezadu. Zde střízlivější kreace. Zajímavé je,\nže téměř shodné zadní lampy jsou na některých Simkách Vedette.\nOšklivý ze všech stran….. anglický Bond ☺.\nNezvykle velká zadní část Chevroletu Corvair má svůj důvod – motor\numístěný pod zadní kapotou. Nešťastné vozidlo, se kterým amíci\nneuměli jezdit….A tak se obrátili na soudy (místo na autoškolu).\nDnes si „tuningáři“ dávají značky na nárazník a zavařují prostor\nmezi zadními lampami a vytváří tak rovnou plochu. Simca to uměla\njiž v padesátých letech. A sériově ☺☺☺.\nKde má Nash Ambassador světla??? Jo támhle….\nKdyž se v padesátých letech zakulatily karoserie a blatníky se „integrovaly“ ke zbytku karoserie, zbyly rohy blatníků. Co jednoduššího, než\ndo rohu vrazit lampičku. Rozsah svítivosti se tenkrát ještě neřešil…\nZatímco americké vozy měly zadní lampy přes celou záď, obřími Opelu\nDiplomat musely stačit minilampičky.\nMmě osobně se líbí tyto dvoudvéřové kombíky jako\nZ doby, kdy se design ještě neřešil….\nTo se takhle posadí přítelkyně designera na za stůl, kolem ní se\nnakreslí zadní okno….no a pak přidělá zbytek ☺.\nDalší práce německé automobilky Adler.\nPamatujete na model od Matchbox Lesney.\ns posunovacím zadním dílem střechy. Všimněte si opět zadních světel.\nOpravdu Studebaker Chark ukazuje svojí zadní část.\nTo je již lepší – studie Fiat 2300 Coupé.\nAnglia 100E, Fiat 600, MB 1000, Ford P5 a SIMCA, jak jinak!\nTenhle Dodge stál hodně dlouho na zahradě nedaleko Benešova …\nPeter Biró byl prvním, správně\nhádajícím čtenářem. Na obrázku je\ninteriér Citroënu DS. Gratulujeme.\nJaké auto poskytlo\nVAZ 2103 byl rozhodně nejhezčím autem na výletě v Poličce …\nMercury Comet convertible jsem fotil už hodně dávno – a po renovaci už je také.\nTřebaže mu k dokonalosti ještě krůček schází, máme radost, že přežil …\nTahle škodovka 1102 STW byla vlastně mrtvolkou jen napůl: sice jí toho dost chybělo, ale asi po minutě se podařilo oživit motor a kombíček\nsi sám najel na přívěs. Jelikož je u člověka s veterany srostlého, čeká jej brzká renovace\nBez šance na záchranu stojí v severních Čechách Opel Diplomat V8, jeden z několika, které tu jezdily.\nPropagační foto čistě ilustrativně, tenhle Opel už asfalt nepolíbí …\nŠkoda Popular tady na zahradě nestojí dlouho a ještě před zimou\njej majitel uschová, nic tedy nebude bránit, aby se z něj stal opět předválečný krasavec\n„A vážně bys o nějaký chalupě věděl?“, ptá se Josef Viklář kolegy\ndročkáře Josefa Větrovce v serialu Chalupáři …\nOdlesky jadranského slunce na karoserii NSU\nnám zaslal p. Martin Kadlec. Srdečný dík!\nV létě 2002 jsem založil tradici oslav výročí klubu. Sice se nikdy neslavilo se šampaňským a dortem, ale\nzpoza volantu jsme vznik klubu oslavili vždy na konci července orientační soutěží, jejíž provizorní název\nNarozeninová rallye zůstal až do dnešních dnů. První ročník se konal se startem v Praze Letňanech a cílem\nv campu v Kutné Hoře u nového člena Ivana Karlovského, který se stal významnou postavou dění v klubu a\nto jak v pozitivním, tak i v negativním smyslu.\nNa startu se sešla šestice vozů plus jeden pořadatelský. Andrea Jakubínská s Talbotem Solara, Martin\nČervený s vínovým Chryslerem 180 a jeho bratr Martin se zlatým vozem téhož typu, Milan Vojtkulák se\nSimkou 1301s, Michal Bartůšek a bílá Simca 1300, Michal Vítek s modrou Tagorou a moje pořadatelská\nSimca 1100TI. Se šipkovým itinerářem se všichni vydali na trať. První to vzdal na druhém kilometru a\ndovedl svoji Simku 1300 do cíle rovnou. Ostatní se statečně prali s nástrahami itineráře. Na desátém\nkilometru se dokonce objevila objížďka, všichni si poradili a objeli daný úsek, jen Tagora se snažila projet\nmezi bagry. Ale žádné auto neutrpělo újmu a pokračovali všichni až do cíle do malého kempu v centru\nKutné Hory, kde zatím Ivan připravoval pečené ryby. Vyhrál M.Vítek před Martinem Červeným a Andreou\nJakubínskou. Toliko můj archiv k této akci, která se stala základem soutěží pro další ročníky. Někde mám\nv archivu ještě video ☺.\nMatra klub byl rovněž novým klubem, sdružoval vozy Matra-Simca a Talbot-Matra. Jeden z jejich srazů se\nkonal v Borohrádku, ale podle tehdejší nevyřčené dohody jsme naše akce (Simca klub, Chrysler klub a\nMatra klub) navštěvovali vzájemně. Takže jsme opět vyjeli se Simkou 1100TI. Osmička Mater, moje 1100 a\nSimca 1301 pana Pavla se setkala na velké zahradě pana Nyče. Sraz se nesl v duchu společné pohody.\nAle to se již přiblížil konec prázdnin a na řadě nabitého programu byl další klubový sraz. Tentokrát ve\nŠtokách u Jihlavy. První průšvih se ukázal hned po příjezdu. Kemp nebyl pro sraz vůbec vhodný, což byla\nmoje chyba výběru přes internet. Restaurace nám neotevřela, a tak ani kafe nebylo možné si po příjezdu na\nsraz dát. Avšak vzápětí se ukázalo, jak jedna malá věc může změnit vnímání úspěšnosti srazu. Kousek od\nŠtok bylo vojenské letiště, na něž jsme se vydali. Sprint, slalom a časovka byly testem schopností všech\nřidičů. Bavili jsme se skvěle celé odpoledne. Večer, po vyhlášení výsledků se někteří vydali do města hledat\nlepší hospodu a ráno hlásili cosi o myslivecké slavnosti ☺. Prostě idylické časy.\nCelý podzim přibývala nová a nová auta do klubu a v lednu jsem uspořádal „Zimní setkání“ Prostě přijet\nna pokec do hospody, bez aut, klidně tramvají. Více jak dvacet zúčastněných ale bylo pro mne šokem. Měl\njsem zamluvený jeden středně velký stůl ☺. Ale vešli jsme se.\nRok 2003 ale pro nás začal až s jarním srazem, tentokrát jsem v mapě vybral místo vzdálenější pro nás,\nbližší pro moravské „simkaře“ – Mohelnici. Dvaadvacet účastníků se v kempu sice ztrácelo, ale objevilo se\nněkolik nových vozů. Především trojice vozů Matra Rancho byla překvapením. Ty doplňovala jedna\nMurena, moje nová akvizice Talbot Tagora (ještě se k ní v budoucnu vrátím), Solara, dvě Samby Cabrio,\nTalbot 1510 a Chryslery 180 a Simky 1301/1501. Zajímavé je, že dnes je z 22 účastníků členem klubu pouhá\npětice. A není to tím, že by ostatní Simku nevlastnili. Soutěž elegance v kategorii Matra vyhrálo Rancho\nPavla Roda, které pro upadnutí zadní nápravy už domů nedojelo a dnes je moje a renovuji jej v Simcacentru,\nkategorii Simek+Chryslerů opanovali na dlouhá léta kluci Werthaimovi, mezi něž se vklínil Milan Dobeš\ns Chryslerem. Soutěž zručnosti vyhrál Martin Červený s Chryslerem 180, jehož má dodnes, ač se na\nsimkařských srazech od jisté doby neobjevuje. Večerní opékání selete bylo fiasko, neboť kuchyně místo\nrožnění sele upekla v troubě a část účastníků si účast na „praseti“ rozmyslela a já zaplatil pár tisíc z vlastní\nkapsy. Ale na pozitivním dojmu ze srazu to ani mě nic nezměnilo a domů jsem se vracel s plány na sraz\nV cíli 1.Narozeninové rallye. Zprava Talbot Solara, Simca 1100TI,\nTalbot Tagora, Chrysler 180, Simca 1301s, 1300, 1301s a Ch 180.\n„Simčí“ defilé pod hradem aneb výlet ze Štok na hrad.\nMatra sraz v Borohrádku. Pohodové časy, kdy všechny spojoval zájem o stejnou značku.\nVelmi pěkné místo v bývalé myslivně se stanováním a prohlídkou soukromé sbírky automobilových veteránů.\nSraz v Mohelnici. Jak dávno tomu ☺. Opět spousta aut, která se dnes na klubových akcích neobjevují, byť existují a často i u stejného\nmajitele. Tedy s několika málo výjimkami ☺, jako zelená Tagora, která je již ve veteránském nebi.\nVšechny fotografie, informace, texty, vzpomínky v této rubrice jsou v souladu se starými soukromými\nkronikami, fotografiemi, videi a dalším materiálem. Nic není nikterak přikrášlováno ani shazováno,\nupravováno a podobně, ač se někteří lidé z klubu snaží tvrdit něco jiného.\nDnes již méně známou společnost Metalex,\npozději MTX, můžeme vnímat jako výrobce\nkabrioletu Škoda Favorit, ale to by bylo\nzatraceně málo. Pražská firma má toho za\nsebou podstatně více. Pojďme se podívat o\npár let zpátky na vozy, které se mohly stát\nHolešovická firma Metalex byla vlastně úplně původně součástí Automotoklubu, a její hlavní náplní byla\nmetalizace ocelových konstrukcí. To proto, že bylo třeba si vydělat na závodění. To se firmě dařilo a brzy se\nna startu motoristických soutěží objevovaly rozličné formule.\nJednou ze zdařilých kreací jsou úpravy Škody 136 Rapid na kabriolet. Na rozdíl od rakouských úprav\npředchozích Garde šlo o technicky i esteticky čisté řešení a otevřený vůz nestrádá na půvabu. Výsledek\npodtrhává ještě estetické vylepšení vozu. Většina vozů šla na vývoz. V devadesátých letech se začaly vozit\nzpět do republiky.\nMetalex se snažil i o výrobu vozu kategorie „buggy“. Zůstalo však jen u prototypů. Vzhledově\ntěžkopádná bugy na technických skupinách Škody Favorit nezaujala.\nZa vrcholné dílo můžeme považovat supersport Tatra V8 MTX, vyrobená ve třech exemplářích. Původně\nokruhový speciál byl upraven pro použité na silnicích. Samozřejmě ne těch českých ☺. Ohlas na pražském\nAutosalonu v roce 1991 byl mimořádný. Dvě stovky poptávek na tento vůz slibovalo velkou budoucnost.\nAvšak zákony obchodu jsou někdy neúprosné. Přišel zájemce o celý projekt a ten mu byl odprodán.\nSakumprásk. Ale nový majitel neměl moc úspěch, jeho prostory kompletně vyhořely a to včetně všeho, co\nsouviselo se supersportem.\nDnes jsou všechny tři v Česku, no nebylo to tak vždy. První dva prototypy byly červené, další černý.\nJedna stavebnice byla prodána do USA, ale nebyla nikdy dokončena. Jedna červená Tatra byla přelakována\nna bílo na přání majitele. Ihned po autosalonu prodána do Německa, kde byla až do letošního roku, kdy se ji\nsoukromému sběrateli podařilo zakoupit a přivézt do republiky. Další Tatru V8 MTX, černou, lze vidět\nv automuzeu v Lánech. Třetí Tatra má najeto kolem osmi a půl tisíce kilometrů. Do soukromých rukou šla\nz Metalexu až v roce 1998. Od té doby se nikde neukazuje.\nPozději se Metalex\núpravám vozů Škoda\nFavorit a Felicia na\nkabriolety, ale přeci\njen jsou tato vozidla,\nobdobí, jímž se náš\nŠkoda, že nemáme\nsvůj český supersport\nFotky, kresby nebo počítač?\nNe, není vůbec\ndůležité, jak tyto\ntak výjimečné, že je\nvětším formátu, aby\n„plakáty“ ☺, za\nAlexi Jirkovi. Moc\nse nám líbí a umět\nto my, máme o\npostaráno a také by\nv Česku bylo zase o\nnějaký ten rozvod\nToyota Corona RT- 40 slaví\naneb můj život s Toyotou\nPrvní Toyota s názvem Corona (typ\nST-10) se začala v Japonsku prodávat\nuž v roce 1957. To ještě Toyota\nzdaleka nebyla úspěšnou globální\nznačkou. V tomto roce vyrobila celkem\n20 000 (!) automobilů, z toho 4 000 na\nexport, převážně do jihovýchodní Asie\na Jižní Ameriky. Teprve se chystala ke\nvstupu na severoamerický trh s modely\nLand Cruiser a Crown. Jméno Corona\nje inspirováno astronomickým pojmem označujícím zářivý prstenec kolem slunce, jde přece o auto ze země\nvycházejícího slunce…A slovo Toyota se používá od poloviny třicátých let, kdy vzniklo mírnou úpravou\njména zakladatele značky, pana Toyody. Toyota prý zní při vyslovení lépe a hlavně k napsání slova\nv japonštině je potřeba osm tahů a osmička je v Japonsku šťastné číslo. Svého času automobilka používala\nještě název Toyopet, který byl vybrán v jakési lidové anketě. Jedním z měřítek úspěchu na tehdejším\nautomobilovém trhu v Japonsku byla spokojenost taxikářů. A u těch Corona totálně propadla. Nebyli\nspokojeni s výkonem 10 let starého motoru se zdvihovým objemem 995 ccm, s kvalitou dílenského\nzpracování ani se spolehlivostí. Nepomohly ani dílčí inovace v následujících letech (typ PT-20 v roce 1960).\nProto Toyota přistoupila k vývoji zcela nového modelu, spolehlivého, který bude schopen obstát i\nv mezinárodní konkurenci. A tato „Nová Corona“ (typ RT-40) byla v Japonsku představena 12. září 1964.\nKromě sedanu klasické koncepce s motorem vpředu a pohonem zadních kol se na trhu postupně objevily i\nverze kombi, pětidveřový liftback, pickup a coupé hardtop. Elegantní křivky Corony byly v dobových\npropagačních materiálech přirovnávány k šípové linii (arrow line). Motor byl převážně o zdvihovém objemu\n1490 ccm a výkonu 74 k, coupé 1587 ccm, 95 k. Na severoamerický trh se Corony dodávaly s motorem\n1900 ccm o výkonu 90 k. Převodovka byla buď třístupňová s řazením pod volantem, nebo čtyřstupňová\ns řazením na podlaze. Nová Corona RT-40 se stala populárním modelem nejen doma ale i v zahraničí,\npředevším na náročném trhu v USA. Toyota nabízela v základním vybavení 47 prvků, které domácí\ndetroitské automobilky nabízely až za příplatek.\nV Evropě se první Toyoty objevily na Kypru a Maltě ještě v rámci dovozů na Střední východ. Oficiální\nvstup na evropský trh se však datuje do roku 1963, kdy dánský obchodník s auty Walter Krohn (původně\ndovozce škodovek) dovezl prvních 400 Crownů. Krohn dovážel Toyoty i do Švédska, Norska a na Island.\nPo Skandinávii přišlo na řadu Holandsko a Belgie. V roce 1967 zahájil prodej Toyot ve Švýcarsku Emil\nFrey. A teď přichází v časové ose na řadu tehdejší socialistické Československo, kam bylo v roce 1970\ndovezeno 400 kusů modelu Toyota Corona 1500 (RT-40). V tu dobu už šlo o výběhový model po\nněkolikátém faceliftu. Od února téhož roku se ve světě prodávala další generace Corona RT-80. Teprve po\nnás, v roce 1971 se Toyoty začaly oficiálně dovážet do sousedního Rakouska a Západního Německa.\nNástupcem Corony v současné modelové škále je Avensis.\nMůj tata je dodnes automobilista tělem i duší, a tak v mládí záhy po skůtru Čezeta přesedlal na auta. První\nbylo Aero Minor, jak jsem vyrozuměl z vyprávění, nebyl Minor sice příliš spolehlivý, ale bylo to vlastní už\nrodinné auto. Pak přišla červená Škoda Octavia, na tu se doma vždy vzpomínalo v dobrém, rodiče dovezla\naž do Itálie. Pak si naši v roce 1968 koupili Škodu 1000 MB (taky letošní padesátník). Dnes je to jistě\nzajímavý veterán, motor na opačné straně, ty díry v zadních blatnících, ale tehdy jako auto na ježdění to\nnebyla žádná sláva. Pamatuji si jako malý kluk, když nám poprvé při jízdě začalo takzvaně kmitat řízení. To\nse při určité rychlosti, třeba v 80-90 km/h, rozvibrovalo celé auto a museli jste ubrat plyn, aby to přestalo.\nPoprvé jsme byli vyděšení a mysleli jsme, že se zabijeme, pak jsme ale zjistili, že to dělají skoro všechna\nembéčka…Tehdy se to samozřejmě nemohlo řešit žádnou svolávací akcí výrobce, to by byla ostuda\nsocialistického hospodářství. A tak začalo jakési výrobní družstvo vyrábět tlumič, který si každý majitel\nkmitajícího embéčka zakoupil a zamontoval sám do jeho útrob a pak už to jezdilo. No ale tatovi to nedalo a\nzačal se stejně brzy poohlížet po nějakém jiném autě. Chtěl jezdit a ne opravovat. Bylo mi 9 let, když jsem\njednou večer zaslechl vážný rozhovor rodičů v obývacím pokoji. Řešili, od koho by si mohli půjčit peníze na\nnové auto. (Banka na to úvěr nedávala a slovo leasing jsme neznali.). Nakonec vytipovali několik kamarádů\na kolegů v práci a chybějící částku dali dohromady. Pamatuji si ještě, když mne tata vzal jednou s sebou do\nMototechny, přesněji do ohrady, kde stála uskladněná auta různých značek připravená k prodeji. Až\nv pozdějších letech jsem si uvědomil, jaký byl tehdy v té ohradě ohromný výběr – kromě socialistických\nznaček taky Simca (píšu ji jako první, vidíš to, šéfredaktore?), Renault, Saab, Ford Cortina, Fiat a pak tam\nbyla taky ona - TOYOTA. Sice jsem ve svém věku neměl ani poradní hlas, ale i mě se už tehdy líbila. Pro\nten náš šedý exemplář pak jel tata až do Mototechny v Ostravě. V té době většina lidí auto šetřila a nejezdila\ns ním denně. Auta se taky nestřídala tak rychle jako dnes. V tom prvním byli moji rodiče výjimkou, auto\njezdilo skoro denně, buď s ním jel do práce tata, nebo máma. A protože auto skvěle fungovalo a vypadalo i\npo letech dobře, nebyl důvod ho měnit, ostatně ani moc nebylo za co. Najednou jsem byl plnoletý a měl\nřidičák a rodiče byli tak hodní, že když zrovna bylo auto volné, tak jsem si mohl zajezdit i já. Tehdy vůbec\nauto nebylo takový spotřební předmět jako dnes. Stalo se jakýmsi členem rodiny. Nehledě na to, že v té\npodivné době „reálného socialismu“ neboli normalizace to byla jedna z mála možností jakéhosi povoleného\nodlišení se od davu. V té době bylo obvyklé, že náhradní díly na auta socialistické provenience byly\nnedostatkovým zbožím, a tak si\nkaždý automobilista tvořil doma\nzásoby náhradních dílů, z dnešního\npohledu značně přehnané. Tata\ntaky pořád nakupoval náhradní díly.\nPamatuji se, že v garáži po stěnách\nvisely nové blatníky, kapoty a všude\nbylo plno krabic s nápisem Toyota\nGenuine Parts. Stala se ale zvláštní\nvěc – na Toyotě se nic nekazilo.\npravidelně měnit, filtry, výfuk a\nTedy kromě dílů, které je potřeba\ntak. Jinak všechno fungovalo a my\nmohli jezdit, ne opravovat. Já si\njako student gymnázia půjčoval\nToyotu rád, hlavně když jsem jel\nna rande se spolužačkou Evou. Občas\njsme zapomněli na čas, a tak nás\ntřeba jednou v hluboké noci kontrolovali příslušníci veřejné bezpečnosti s baterkami na liduprázdném a\nneosvětleném parkovišti u zoologické zahrady na Svatém Kopečku u Olomouce. Museli jsme předložit\nprůkazy totožnosti, posvítili si na nás těmi baterkami a zase odjeli do tmy. Jak říkám, Toyota byla členem\nrodiny a ledacos s námi prožila. Pak někdy během mých vysokoškolských studií, v první polovině\nosmdesátých let, rodiče Toyotu i s náhradními díly prodali přes národní podnik Autobazar. Prý ji koupil\nnějaký Řek, který žil v Československu, ale už ho to tady štvalo, tak využil řeckého pasu a vystěhoval se\nzpátky domů do Řecka a Toyotu si koupil na cestu. (Až později jsem zjistil, že v Řecku byla Corona hodně\nrozšířené a oblíbené auto.) Naši si pak koupili na chvíli ojetý tuzexový Fiat 131, což byl ještě větší omyl než\nembéčko a dobu do sametové revoluce jsme pak přečkali v žigulíkách a zdálo se, že Toyota už zůstane jen\nve vzpomínkách. Jeden z těch žigulíků mne vezl i na svatbu se spolužačkou Evou, která se mnou jezdívala\nCoronou na rande. Po sametové revoluci jsme měli najednou spoustu jiných starostí. Měli jsme děti,\nbudovali jsme kariéry, trochu jsme cestovali. Je samozřejmé, že hned po roce 89 se Toyoty začaly vracet do\nnaší rodiny jako auta na denní ježdění. Nejprve jako ojetiny individuálně dovezené ze západní Evropy.\n(Protože Toyotě pár let trvalo, než zřídila generální zastoupení v České republice.) Ale pak se jednou tata\ndočkal a šel si koupit v roce 97 NOVOU Toyotu Corollu v šedé metalíze do „showroomu“ doma\nv Olomouci. A tou jezdí oba rodiče dodnes.\nA já? Život běžel v rychlém tempu, děti rostly a já se čím dál častěji vracel v myšlenkách k ní. K Toyotě\nCoroně. Občas se objevila někde v inzerci nebo se mihla na silnici. A jednou mne zaujal inzerát, Corona\nbyla na prodej ve Frýdku Místku, od prvního majitele. Tak jsem ji jel koupit. Byla levná, taky domů jela na\nlaně. A v ten den jsem se z fanouška Toyot stal i veteránistou. Ale to mi došlo až postupně. Ta Toyota\nz Frýdku byla v dezolátním, pardon, v předrenovačním stavu a já v tom okouzlení opomněl jednu\npodstatnou věc, že auta renovovat vlastníma rukama neumím. No nic. Corona stála před domem (pak za\ndomem) a já na ni se zalíbením koukal. Pak mi to nějak začalo docházet a říkám si – musím koupit nějakou\nlepší. Tak jsem koupil u Třince další, no nebyla o moc lepší, zase jela domů na laně, ale nekupte to za ty\npeníze. Takže jsem měl sbírku dvou nepojízdných vraků. Ale byly to Corony. Pak jsem objevil na prodej\ndalší v Jižních Čechách, od prvního majitele, a považte – šedou s červeným interiérem jakou jsme mívali\ndoma! A prý pojízdnou! Tak jsem pár dnů zpracovával ženu, uzmul jsem pár tisíc z rodinného rozpočtu a\nzavolal jsem tatovi: „Poď, jedem na výlet do Jižních Čech.“ Přijeli jsme ke Kubátům, tam nastoupená celá\nrodina, paní Kubátová upekla bábovku, pilo se kafíčko a vzpomínalo se na život s Coronama. Mám dojem,\nže když jsme k večeru vyráželi domů, ukápla tam prvním majitelům i nějaká slzička. A tentokrát jela Corona\ndomů po vlastní ose! A já byl najednou veteránista, co má doma i pojízdného veterána. Ano, s touhle šedou\nCoronou už jsme vyrazili v roce 2001 i na sraz klasických automobilů v Třebíči. Pan Kubát mi tehdy na\nrozloučenou, kromě plného auta náhradních dílů, přidal kontakt na dalšího majitele Toyoty Corony z Prahy,\nna pana Palatu. Říkal, že s ním se vždycky radil, když potřeboval něco opravit nebo seštelovat a tak. A že\nmá pan Palata KRÁSNOU červenou Coronu. Já se v tu dobu pohyboval pracovně dost v Praze, tak jsem\nsamozřejmě nelenil a šel pozdravit pana Palatu. Pamatoval si tátu z počátku 70. let, když fungoval Toyota\nklub pod Svazarmem. Pan Palata byl jedním ze dvou tzv. techniků Toyota klubu. Za socialismu měl na\nježdění vždycky nějakou služební dodávku, takže Coronu vyvětral jen občas a hlavně ji leštil a promazával.\nObčas jsme zašli v Praze na kafe a on jednou povídá: „Poslyšte, já tu garáž v Řepích, kde mám Toyotu,\nmusím uvolnit. Budu to auto muset prodat.“ Rozbušilo se mi srdce, ale neváhal jsem. Jeho červenou krásně\nzachovanou Coronu už jsem samozřejmě v tu dobu znal. A zase jsem volal tatovi: „Poď, jedem na výlet, do\nPrahy.“ Tak jsme zase poseděli u Palatů a vzpomínali půl dne na Corony i jejich majitele. Pan Palata\nvyprávěl třeba o Ludvíku Součkovi, za socialismu známém spisovateli sci-fi a literatury faktu, který měl\ntaké Coronu. K večeru jsme se vydali do Olomouce už naší červenou Coronou. No a od té doby jsme\nopravdoví veteránisté. Jednou nebo dvakrát do roka vyjedeme s naší červenou Coronou na nějaký výlet nebo\nveteránskou akci. Potkáváme zajímavé lidi na krásných místech. Když byly děti malé, jezdili jsme i ve\nčtyřech, teď už se mnou jezdí zase jen Eva, ano, ta spolužačka z gymplu. Asi mne má opravdu ráda, když to\nse mnou i s těmi Toyotami tak dlouho vydržela.\nNo nic, budu pomalu končit, za\nnohu mne tahá náš pes, drsnosrstá\njezevčice, jmenuje se…Toyota (ale\nto jméno dostala v olomouckém\npsím útulku, kde jsme ji před\ndvěma roky objevili.) A věřte\nnebo ne, je to ta nejmilejší z mých,\nvlastně našich Toyot. A moji milou\nEvu někdy musím vzít zase na\nvečerní projížďku Coronou na to\nneosvětlené parkoviště u ZOO na\nText: Přemysl Slezák,\n„Toyota Club Czechoslovakia\nSince 1971“ [email protected]\nFoto: Matěj Slezák,\nTomas Legon Zaujec,\nNová Toyota Corona RT-40\nToyota Corona Coupe 1600S\nNezaměnitelný japonský design 60. let\nUžitkové verze, zejména při pohledu na dodávku si kladu\notázku, kde se asi inspirovali soudruzi ze SSSR, když\n„vyvíjeli“ Moskvič 412?\nPropagační vlaječka Autoopraven\nHlučín je dobovým dokladem\nexistence jednoho ze dvou\noficiálních značkových servisů\nToyota v ČSSR.\nVstup na švýcarský trh Toyota doprovodila velkolepou\nsoutěží o čtyři auta……děti si vymalovali auto a rodiče mohli vyhrát – i Toyotu Coronu.\nO dovozu prvního japonského automobilu do východní Evropy v roce 1970\ninformovaly československé časopisy i na titulní straně.\nCorona sbírala ocenění i v USA.\nDobový inzerát s cenami národního podniku\nMototechna ukazuje na svou dobu velmi pestrou\nnabídku „světových“ značek, o které jsme si pak\nmohli v dalších letech tzv.\nnormalizace nechat jenom zdát\nDopis tátovi na hlavičkovém papíře japonského svazu\nzemědělců, rybářů a lesníků, ve kterém se mimo jiné\npíše, že tato organizace je dodavatelem Toyot do\nČeskoslovenska. (Byla to výměna za traktory Zetor.)\nPoprvé naživo se Corona představila ve\nvýchodní Evropě na veletrhu v Poznani\nv červnu 1965 (necelý rok po japonské\npremiéře), jak o tom psal časopis Svět\nmotorů v čísle 15.\nRande se spolužačkou Evou.\nV roce 2010 jsem uspořádal v rámci Classic Show Brno první\nsetkání Toyota klubu Československo po roce 1989. V pavilonu A\njsme vystavili všechna čtyři barevná provedení dovážená do ČSSR\n– červenou, modrou, šedou a bílou. Vzhledem k roku vzniku 1971\njde zřejmě o jeden z nejstarších Toyota klubů na světě.\nVýlet Toyotou na veteránský veletrh do Tullnu u Vídně.\nZatím naše poslední akce, letos v červnu jsme navštívili\n10. ročník srazu Toyota teamu Slovakia na\nPezinskej Babe a vyhráli jsme anketu účastníků\no nejhezčí auto srazu. Tak zase někdy příště!\nPrázdninovým objektivem našich čtenářů …\nMilí přátelé, díky vám z\ncelého našeho veteranského\nsrdce za krásné snímky z vašich\ntu- i cizozemských cest.\nUdělaly nám velkou radost a\npostupně se o ně podělíme se\nNyní vám přinášíme dvě\nkolekce od našich věrných\nČtyři momentky Martina Kadlece zahrnují dění v Evropě:\nElegantní černý Cadillac Seville v nizozemské prodejně ojetin\nNedílnou součástí koloritu států bývalé Jugoslavie je Renault 4 …\nU stejné firmy vidí „hvězdy“ i při denním světle\n… nebo Citroën 2CV, tento navíc v dokonalém stavu!\nFotografie Petra Mikulky dokazují, že se to během prázdnin na našich silnicích antikvární technikou jen\nTéměř neslyšně projíždí před fotografem prostějovský Wikov 70. Těsně předválečná Praga je dokladem vkusu a dovednosti českého\nvýrobce, jehož továrnu nedávno demolovali …\nŠkoda 1000 MBX ani nemusí být žlutá, aby budila pozornost.\nSmutně čeká Plymouth Valiant na nového majitele.\nDočká se někdy?\nJeště jednou děkujeme a voláme k ostatním: noste svá fotografická zařízení stále při sobě a neváhejte! I\nkdyž si budete myslet, že to či to auto je moc nové, moc rezavé, moc nabourané či moc nekompletní.\nNejenže nás tohle všechno mimořádně zajímá, ale navíc pomůžete uchovat kus historie, neboť\n„díky“ Murphyho poťouchlým zákonům dotyčné vozidlo zmizí hned\npoté, co si řeknete: „Až tady příště pojedu, tak ho určitě vyfotím“!\nTak tedy na viděnou nad vašimi dalšími fotopříspěvky ze všech\nlokalit a každého ročního období se těší vaše redakce.\nčeskoslovenských, ale i světových premier. Mezi ně patří i\nTatra 613, která zde debutovala 1. září 1973. Je sice\npravda, že se s tímto luxusním vozem mohla veřejnost\nseznámit nejen při náhodném setkání, ale již před\nprázdninami téhož roku v rámci pražské výstavy\nAutoprogress 1973. Ale přidržme se oficiálních zdrojů …\nLegendární vládní a ministerský sedan z návrhu studia\nVignale vznikl ve čtyřech prototypech (z toho tři\nzhotovené v Italii). „Premierový“ automobil sestavili\nkopřivničtí částečně z italských dílů, částečně již podle\nvlastních představ. Tento čtvrtý prototyp je poslední, na\nněmž se „hmatatelně“ podepsala italská karosárna. Vůz byl\npo mnoha testech repasovaný a s novým motorem předaný svému majiteli, rektorátu pražského Vysokého\nučení technického. Tatra se dochovala dodnes, ovšem v tristním stavu a údajně by měla projít (či již\nprochází) renovací. Ať se zdaří!\nHistorie a úspěchy československých cestovatelů by vydaly na mnoho tisíc tiskových stran. My si\npřipomeneme krotitele dálek, jenž pohledům přes přední\nokno zasvětil celý život: František Alexandr Elstner\nzemřel před čtyřiceti roky, 8. září 1974. Své první\ncestovatelské zážitky spojil s motocyklem, ale již v roce\n1932 se vydává na cestu s vozem značky Aero, které zůstal\nvěrný i při několika dalších expedicích. Do Spojených\nstátů se vypravil škodovkou Popular, větším Rapidem pak\nzdolal těžko přístupný Balkán. Po válce podal jedinečný\ndůkaz spolehlivosti a odolnosti Aera Minor, v němž s\nrodinou projel Saharu – výkon, který už nikdy nikdo\nnezopakuje. Po únorovém převratu upadl v nemilost, a\n„vykoupit“ se mohl jen optimisticky a jásavě laděnou\ncestou po Sovětském svazu v zapůjčené nové škodovce\nOctavia. Odtud také pochází foto F.A.Elstnera, rozmlouvajícího s bodrým a\npřátelským sovětským policistou.\nPřísný muž asketického vzhledu není nikdo jiný než Václav Laurin, jenž\nse narodil 27. září 1865. Patří k průkopníkům rakousko-uherského a pak\nčeskoslovenského motorismu. Ve svých třiceti letech založil se společníkem\nVáclavem Klementem mladoboleslavskou firmu Laurin & Klement, dnešní\nŠkoda Auto a.s. Třebaže za vůdčí osobnost této dvojice je pokládaný\nKlement, nestál Laurin nijak opodál a přinesl do společného podniku\npředevším technickou předvídavost a nadání. V počátcích se orientovali na\nstavbu a opravy jízdních kol, poté motocyklů a po pokusu s tříkolkou\nsestrojili první L&K Voiturette. Václav Laurin se později stává technickým\nředitelem automobilky Škoda, jímž je až do skonu koncem roku 1930.\nVýročí cizí – září 2014\nTřináct stovek nových prodejců si připravilo objednávkové\nknihy a vyčlenilo manipulační prostory – 4. září 1957, kdy se\nzačal prodávat Edsel. Nová značka doplnila portfolio Fordu až\nnyní, třebaže se o její potřebě hovořilo již na přelomu 40. a 50.\nlet. Nový Edsel byl počatý s nadějemi, rodil se za miliardy a na\nsvět přišel s bombastickou reklamou – skutečně v americkém\nstylu. Hned od začátku nabídl čtyři řady: menší Pacer a Ranger, a\nvětší Citation a Corsair s motory o výkonu přes 300 koní.\nMarketingové oddělení koncernu zdůrazňovalo především\nmodelový markant, známý svislý prvek masky, který prý měl být\nasociací prvních osídlenců Divokého západu – proto tedy tvar\nchomoutu. Jenže to byla právě chyba … Edselova maska si vysloužila i přídomek záchodového prkénka a\ndalší, do té doby, než přišla kampaň střelených feministek, organisovaných ve slepičím boji proti autu: „No\npředstavte si tu hrůzu, ladies, to hnusné auto má vpředu úplnou p … (přirození)“, atd. Když se k tomu\npřidaly ještě problemy s tlačítkovou volbou režimů automatiky, mimořádná zmetkovitost první serie a\nzběsilé útoky novin, byl celé slávě konec.\nBrány frankfurtského autosalonu se otevřely 13. září 1979, v den oficiálního debutu Mercedesu-Benz W\n126. Celý svět vydechl úžasem, protože Stuttgart posunul příčku kvality a estetiky ještě o notný kus výše\n(podíváme-li se na dnešní produkci, tak to tehdy bylo zřejmě naposledy). Dlouhý a jemně zaoblený sedan\npochází z ideového návrhu Bruna Sacca a jeho vývoj začal již v\nroce 1973. V prvním provedení se nabízely dvě délky karoserie\n(SE a SEL), modely 280, 380 a 500 (zážehové) plus turbodiesel\n300 SD. O dva roky později se přidala coupé verse s označením\nSEC. Nový Benz překonával zřejmě vše, co ještě k překonání\nbylo. Motory měly ve srovnání s předchozí řadou W 116 větší\nvýkon, ale nižší spotřebu, jízdní komfort na kterémkoli sedadle je\ndodnes příkladný a špičkový. O oblibě W 126 svědčí jistě i fakt,\nže následujícím W 140 byl vystřídán až za dlouhých 12 let! Na\nrozdíl od jeho koncernových následníků vzbudí W 126 dodnes\nokamžitou pozornost všude, kde se objeví. Působí důstojně,\nodměřeně a bez kýčovitosti, jak je tomu u dnešních aut zvykem. Navždy zůstane v pomyslné stuttgartské\ndvoraně slávy. První exemplář W 126 se na naše silnice dostal patrně díky tehdejšímu šefdirigentu Václavu\nPovědomí o bulharském autoprůmyslu u nás zastupují asi\nnejvíce vozíky Balkancar a licenční Liazy Madara. Skutečnost, že\nse v Plovdivu montoval licenční Renault, už dnes mimo\nbalkánských zemí mnoho lidí neví. A přece to byla veliká věc,\nkdyž se 20. září 1966 poprvé představil Bulgarrenault 8.\nNásledek politických změn (viz např. Dacia) a ochota Francouzů\nposkytnout licence a technickou i hospodářskou pomoc, vyústily v\npodepsání vládních dohod o výrobě Renaultu 8 a později 10, a\nsice ve spolupráci zbrojovky Metalchim a podniku zahraničního\nobchodu Auto Bulet. Nová plovdivská továrna byla\nnejmodernějším strojírenským závodem v agrárním Bulharsku.\nBulharsko částečně hradilo dluh dodávkami sad montážních dílů a\njiž brzy se objevily problemy s kvalitou i pravidelností. Na domácí trh se Bulgarrenault dostal jen v malých\nseriích a spíše protekčně. Celkové množství vyrobených vozů nepřesáhlo 4000 kusů, malé serie se vyvezly,\nale na našem trhu se neobjevilo nic.\nVe večerních hodinách amerického času 26. září 1982 se rozzářily miliony TV obrazovek a diváci,\nvybavení popcornem, byli nažhavení na další z přeslazených serialů. Ten se jmenoval Knight Rider a\npojednával o šlechetném bojovníku proti zlořádům, vybavenému zázračným Pontiakem Firebird (třebaže na\nidentitu značky nic nepoukazovalo), nazvaným familierně K.I.T.T. (Knight Industries Two Thousand). Jeho\nprotipolem se stal téměř stejný vůz, zvaný K.A.R.R. (Knight Automotive\nRoving Robot). Hlavní a celoživotní roli si v něm zahrál do té doby v Evropě\nmálo známý David Hasselhoff. Poprvé jsem několik dílů viděl v rámci uvedení\nserialu v rakouské TV, ale nenalézám slušných slov … Ostatně, určitě tenhle\nnesmysl všichni znáte, takže jaképak vysvětlování. Počet obětovaných Trans\nAmů se mi nepodařilo zjistit, některé údaje hovoří až o čtyřmístné cifře; ovšem\nto by znamenalo včetně samotných karoserií, plastových skořepin a nekonečných\npředělávek. Jako každý podobný americký blábol vyvolal i Knight Rider celosvětovou bouři, počínaje\nmodýlky až po PC hry, dočkal se i knižní edice (ta je snad ještě horší, neboť je odvozená ze scenáře) a prý i\npokračování, kdy se K.I.T.T. převtělil v cosi nového. Až budeme psát o filmových chybách, s K.I.T.T.em se\n100% setkáme … ☺!\nFotografie dělníků s lopatami, kolejí stavební drážky a bafajícího válce\nnení z nějakého obyčejného místa. V těsné blízkosti německého hradu\nNürburg se 27. září 1925 začala stavět závodní dráha Nürburgring.\nJméno, dodnes spjaté s vítězstvími i prohrami, se slávou i smrtí. O\nstavbě rozhodla německá vláda již počátkem 20. let, když v celé Evropě\nzačala prudce růst obliba automobilových závodů. Tehdejší Německo,\npřestože jej čekala neblahá doba tzv. „Výmarské republiky“, mělo\ndostatek peněz i techniky, aby nechalo zplanýrovat rozsáhlé území\nkolem středověkého hradu a do dvou let postavit přes 28 kilometrů tratí\nv tehdy nejmodernějším stylu. Dodnes její nejznámější částí je tzv.\nNordschleife (Severní smyčka), dějiště neuvěřitelných automobilových dramat a přehmatů. Trať se s častými\nopravami používala do roku 1976, kdy zde při havarii málem uhořel Niki Lauda. Toho roku zdejší Velké\nceny skončily. Třebaže opodál dnes stojí nová dráha, starý Nürburgring navždy zůstane v paměti jako místo,\nkde se jezdci stávali oslavovanými nebo oplakávanými …\nV pouhých osmapadesáti letech zemřel 28. září 1959 Rudolf\nCaracciola, legendární německý závodník. Tento temperamentní mistr\nvolantu s italskou krví se narodil v známém Remagenu a startoval ve\nslavé době Vintage. Nejdříve jako účastník závodů do vrchu, později\npřesedlal na známé kompresorové SSKL a ještě později na Stříbrné šípy\nMercedes-Benz. Do let 1932 až 1934 se datuje „Rudiho“ krátká episoda\nse závodní stájí Alfa Romeo. Do stáje Mercedes-Benz se vrátil právě\nvčas, aby stihl předválečnou slávu aerodynamických stříbřitých\nprojektilů a sám dosáhl i rychlostního rekordu na dálnici – bezmála 433\nkm/h! Válku přečkal ve Švýcarsku, jehož občanství obdržel v roce 1949. Jak se často stává, návrat do bývalé\nslávy je těžký. Nepovedl se ani Caracciolovi, který utrpěl těžký úraz v Indy. Další komplikovaná fraktura\npřišla v roce 1952 při závodech o Velkou cenu Švýcarska. To znamenalo okamžitý konec závodní činnosti a\npředešlý hektický život i mnohočetná zranění si začaly vybírat svou daň. Rudi Caracciola zemřel v\nněmeckém Kasselu, uložený byl do rodinné hrobky ve švýcarském Luganu. R.I.P.!\nSUVENÝRY NÁHRADNÍ DÍLY MODELY ČASOPISY KATALOGY\nPROSPEKTY FOTOGRAFIE NÁVODY MANUÁLY KLÍČENKY…\nV RUBRICE „INZERCE-SUVENÝRY“ NA NAŠEM WEBU\npřibližně 1000 stránek veteránského čtení a prohlížení pro Vás. Podle Google Analytics si náš časopis stahuje každý měsíc přibližně 1000-1500 čtenářů a toto číslo měsíc od měsíce vzrůstá. Z toho má...\nsi svá opatření sám a po svém. Jeho filozofie “přizpůsobení” byla jen krycím slovem pro výraz zásadní nezávislosti a soběstačnosti ve věcech svého podniku, města a regionu. Byla to filozofie “Udělá...\n1.\tTento manuál je vlastnictvím výrobce a vztahují se na něj veškerá práva a povinnosti vyplývající z autorského zákona. Bez písemného souhlasu vydavatele nelze tento manuál kopírovat, distribuo...\nse konal ve Weselu, městě na samém konci Německa. Ale pro český Simca klub není nic dostatečně daleko. Tentokrát se na cestu vydalo 21 Simek a navrch autobus v barvách Simca našeho slovenského kama...\nSaně s duší - František CHLAŇ\ndobrodružství O život (, 4,5 MB)


PV TV od září v HD rozlišení - Parabola.cz\nPV TV od září v HD rozlišení\n31.08.2012 04:44 | redakce | tisk\nDokumentární kanál věnovaný lovu a rybolovu PV TV začne začátkem září vysílat ve vysokém rozlišení (HDTV). Stanice bude od září dostupná v HD rozlišení 1080i v obrazovém formátu 16:9.\nPV TV HD bude vysílat 24 hodiny denně pořady o lovu a rybolovu pro téměř 6,5 milionu domácností v Evropě. Stanice je k dispozici pro klienty v Maďarsku, Slovensku, České republice, Rumunsku, Srbsku, Chorvatsku a Bulharsku.\nOd září začne pro stanici a fanoušky stanice nová éra. Nejlepší evropské a místí filmy o lovu a rybolovu, nejlepší speciality, nejlepší úlovky a krásné trofeje čekají na diváky 24 hodiny denně v HD. PV TV HD nabídne zcela novou řadu filmů z nejkrásnějších míst Evropě, ze světa lovců, rybářů a všech milovníků přírody.\nPV TV (v rumunštině Pescuit e vanatore TV) je dokumentární kanál z produkce rumunsko-maďarské společnosti Tematic Cable. Vysílá dokumentární filmy a seriály o rybolovu (60 procent vysílacího času) a lovu (40%). Stanice odstartovala v říjnu 2009. Cílovou skupinou stanice jsou muži ve věku od 18 do 50 let.\n19,2E: Astra 3D demo kanál na novém transpondéru\nBulharská bTV spustí HD vysílání\nCyfrowy Polsat má 3,553 mil. abonentů\n5 nových HD programů v paketu CanalSat


Robert Loskot, Moravany u Brna - auta z dovozu D1 CARS\nÚvod / Reference / Robert Loskot, Moravany u Brna\nProdaný vůz: Ford S-MAX 2.0 TDCi Titanium\nNa D1 CARS jsem dostal výbornou referenci od mého známého. V autobazaru jsem zakoupil Ford S-Max. Po roce provozu a ujetí 20 000 km se neobjevila žádná skrytá vada. S vozem jsem maximálně spokojený. Jednání autobazaru bylo profesionální. Rád tento autobazar doporučuji.\nOceňuji, že se na tento autobazar můžu spolehnout s uvedenou historií vozu.\nPři koupi dalšího vozu opět určitě zamířím do D1 CARS.