Je mi 40 a toužím po miminku. Jaké jsou moje šance na otěhotnění?\nNe každá žena najde zavčas svého „prince na bílém koni“, ne každé ženě „tikají“ biologické hodiny už ve dvaceti nebo ve třiceti, ne každá žena dokáže skloubit svůj „dokonalý“ život s rolí matky. Jaké jsou možnosti, pokud se rozhodnete pro dítě „po čtyřicítce“?\nPočet a kvalita vajíček se zvyšujícím se věkem ženy klesá\nV době, kdy vás vaše maminka nosila pod srdcem, se začaly vytvářet i vaše vaječníky. Při narození pak každý vaječník obsahuje 700 tisíc až 2 miliony nezralých vajíček. Když dívka přichází do puberty, jejich počet se sníží a během reprodukčního života ženy jich uzraje jen 350–400. Počet i kvalita vajíček tedy se zvyšujícím se věkem přirozeně klesá – ztráta ovariální rezervy, nejvíce patrné je to po 35. roku ženy.\nPokud chcete vědět, jak na tom jste se zásobou vajíček právě vy, objednejte se na vyšetření. Existují různé druhy vyšetření a testů, jedním z nich je například Femme test, který vám mimo jiné dokáže stanovit hladinu Antimülleriánského hormonu (AMH), který informuje o zásobě vajíček.\nMohu tedy „po čtyřicítce“ otěhotnět přirozenou cestou?\nŽeny „po čtyřicítce“ se mohou snažit otěhotnět přirozenou cestou, šance na otěhotnění je však méně než 5 % v jednom cyklu. Od třiatřiceti let se u ženy zvyšuje riziko vrozených vad. Po třicátém sedmém roce je geneticky kvalitní jen každé sedmé až osmé vajíčko, po čtyřicátém roce je zapotřebí jedenáct až dvanáct vajíček na to, aby vzniklo jedno kvalitní embryo.\nNěkterá žena má to štěstí, a to jediné vajíčko, je zrovna „to pravé“. Jiné to bohužel „nevyjde“, vždy však existují i další možnosti, jako třeba darovaná vajíčka.\nPokud chcete o zdraví vašeho budoucího miminko vědět více, a to ještě před otěhotněním, je lepší si embrya nechat předem vyšetřit. Co to pro vás znamená? V prvním kroku jsou vám odebrána vajíčka, která jsou oplozena partnerovými spermiemi. Vzniklá embrya se 5-6 dní kultivují a následně se vyšetří pomocí preimplantačního genetického testování. K transferu do dělohy je vybráno to nejlepší embryo. Pokud je perspektivních embryí více, zamrazí se a mohou se použít v případě, že se to první neuchytí nebo v budoucnu, pokud budete chtít další miminko.\nKdyž půjdu na umělé oplodnění, kolik to bude stát?\nKaždý pár má nárok na spoluúčast ze zdravotní pojišťovny u 4 IVF cyklů, žena však nesmí být starší 39 let. Ženy nad 39 let (max. však do 49 let) mohou IVF samozřejmě také podstoupit, veškeré náklady si však hradí samy. Částka za podstoupený IVF cyklus se u samoplátců pohybuje většinou v řádech desetitisíců až statisíců. Finální výše záleží na zvolených metodách.\nExistuje nějaký způsob, jak si zachovat plodnost i ve vyšším věku?\nŽena je nejplodnější mezi 20.-30. rokem života. Existuje však způsob, jak si zachovat „vitalitu vajíček“ třeba i po 35. roce věku, kdy plodnost ženy začíná prudce klesat.\nToto řešení se nazývá Social freezing. Social freezing představuje metodu, při které dojde k odebrání kvalitních pohlavních buněk (vajíček či spermií) a jejich následnému zamrazení „na později“. Takto zmrazené pohlavní buňky je možné uchovávat i několik desítek let, následně se dají velice jednoduše rozmrazit a použít.\nTento program je určen právě pro ženy a muže odkládající rodičovství. Poslouží vám také v případě hrozící ztráty plodnosti z důvodu práce v rizikovém prostředí (práce s chemikáliemi, aj.), úrazu, nemoci nebo provozování rizikového sportu.\nTato metoda je rovněž doporučována jakopreventivní opatření klientkám, kterým hrozí selhání funkce vaječníků. Nebo také klientům, kteří mají před sebou náročnou onkologickou léčbu.


Dámské sukně AXEL od 599 Kč - srovnání cen na Srovname.cz\nSrovnání cen dámských sukní AXEL\nJestli vaše srdce bije pro dámské sukně Axel, jste na správné adrese. Tady je hlavní hvězdou, vybírat můžete až z 1 produktů. Najdete zde ty nejlevnější kousky, ke kterým patří například AXEL 1413-0091 sukně, který koupíte již za 599 Kč, ale i TOP produkty jako AXEL 1413-0091 sukně. Inspirujte se. Nebo čtěte ve hvězdách. AXEL 1413-0091 sukně jich má 4 z 5 a doporučuje jej 80 % zákazníků. A pokud zjistíte, že značka Axel nakonec není to pravé ořechové, vždycky můžete zkusit jiné dámské sukně.\nDámské sukně AXEL od 599 Kč - srovnání cen na Srovname.cz (1 produkt)


Končící prac. smlouva, neschopenka, nástup na mateřskou - Diskuse - eMimino.cz\nRychlá navigace: eMimino.cz » Diskuse » Zaměstnání » Končící prac. smlouva, neschopenka, nástup na mateřskou\nNováček 3 příspěvky 30.08.18 20:58\nKončící prac.smlouva, neschopenka, nástup na mateřskou\nDobrý den, chtěla bych se zeptat a omlouvám se předem za tento dotaz, ale vůbec tomu z diskuzi nerozumim.\nPracovní smlouva na dobu určitou mi konci v únoru 2019, v te době ale už budu na neschopence skrz to, ze v praci delat nemuzu (riziko). Už by mi ji měli prodlužovat na dobu neurčitou. Termin porodu mam 9.4. Takže už někdy v půlce února bych mohla nastoupit na materskou. Když mi neprodlouzi smlouvu mam normalne nárok na materskou?\nMoc Dekuji za odpověď!!\nKelišová 6631 příspěvků 30.08.18 21:01\nJo, budeš nastupovat z pracovního poměru.\nJa myslim ze jo, ja jsem mela smlouvu na rok. Z toho jsem byla pul roku v praci a bohuzel pul roku na rizikovem doma. Smlouva me zkoncila nakonci dubna a 25.kvetna jsem nastoupila na materskou. Od CSSZ me dosel dopis ze materska byla schvalena a castka kterou budu cerpat.\nExtra třída :D 13742 příspěvků 30.08.18 21:28\nZáleží na tom, jak dlouho trval poslední pracovní poměr. Jestli déle, než 180 dní, tak ochranná lhůta bude 180 dní.\nA nebude to mateřská, ale peněžitá pomoc v mateřství. A podrobnosti k nároku máš tady: https://www.cssz.cz/…aterstvi.htm\nA nepatří to do kategorie „Zaměstnání“, nýbrž „Sociální dávky, PPM, rodičovský příspěvek“. Dotaz se netýká vztahů se zaměstnavatelem, ale nároku na PPM.\nVlastně jo nebo skoro jo. Nepsala, kolikátého února skončí a kolikátého chce nastoupit na mateřskou, ale asi jo.\nKdyž tak se podívá do těch podmínek v odkaze, co jsem jí dal.\nI kdyby to mělo být v tom dubnu, tak furt to od února do dubna bude max. kolem 2 měsíců a dělá určitě víc, než 2 měsíce, takže se do toho určitě vejde.\nPříspěvek upraven 30.08.18 v 21:39\nStálice 95 příspěvků 3 inzeráty 30.08.18 21:38\nZáleží asi jak dlouho jste byla zaměstnána.Já jsem nastupozvala z jiné práce do nové (nebyla tam žádný den nezaměstnanosti),Bylo to v březnu a v květnu jsem zjistila,že jsem těhotná,smlouvu mi měl zaměstnavatel prodloužit na dobu neurčitou v červnu,kvůli těhotenství to prodloužil pouze na dobu určitou.V září jsem byla akutně hospitalizolovana ,takže jsem byla na neschopence.\nNa úřadech mi tehdy řekli,že musím mít odpracovaný určitý počet dní (měla jsem),tudíž nárok na MD jsem měla.\nNováček 3 příspěvky 30.08.18 22:03\nV téhle praci jsem přes dva roky. A smlouva by mi měla koncit k poslednímu únoru. Pokud dobre počítám tak na materskou bych mohla nastoupit teda 12 února a tim pádem budu porad zaměstnanec Dekuji za odkaz hnedka přečtu.\nahoj, nevíte někdo, jak to je, když jsem na DPČ, nyní těhotná,ale budu muset na nemocenskou(zdravotní důvody) zaměstnavatel mi asi dá výpověď,zda bych i tak měla nárok na ppm?\nZasloužilá kecalka 951 příspěvků 31.08.18 05:45\neumedon: Záleží na tom, jak dlouho trval poslední pracovní poměr. Jestli déle, než 180 dní, tak ochranná lhůta bude 180 dní.\nV diskutovaném případu na tom nezáleží (na MD nastoupí ze zaměstnání).\nExtra třída :D 13742 příspěvků 31.08.18 07:18\nZáleží na tom, jak dlouho jsi nemocensky pojištěna a jak dlouho před žádostí o PPM nemocensky pojištěna nebudeš. Viz můj odkaz výše.\n@Luboš P četl jsem si to v posledním příspěvku od @Amalka06. Zbytečně si otloukáš prsty.\nZasloužilá kecalka 951 příspěvků 31.08.18 07:39\neumedon s tebou bych nechtěl diskutovat v hospodě u piva, kde není písemný záznam. Znova cituji: „Záleží na tom, jak dlouho trval poslední pracovní poměr. Jestli déle, než 180 dní, tak ochranná lhůta bude 180 dní.“ Když bude zakladatelka odcházet v půlce února na MD a pracovní poměr bude trvat do konce února, tak to přece nebude v ochranné lhůtě. Takže: nezáleží na tom\nKelišová 5584 příspěvků 31.08.18 08:12\nZáleží na více věcech. Splníš 270 dní nemocenského pojištění? Pak záleží taky jak je DPČ sjednaná, jestli to není zaměstnání malého rozsahu - z toho by neplynula ochranná lhůta.\nExtra třída :D 13742 příspěvků 31.08.18 09:41\nA to jsem napsal včera v 21:28.\nA pak, včera v 22:03, zakladatelka upřesnila požadované vstupní údaje, takže je po ní nemusíš opakovat. Její poslední příspěvek je už čitelný a srozumitelný, tlumočíš mi jej zbytečně.\nZasloužilá kecalka 951 příspěvků 31.08.18 09:53\nZakladatelka ve 20.58:\nPracovní smlouva na dobu určitou mi konci v únoru 2019,… Takže už někdy v půlce února bych mohla nastoupit na materskou.\nProč jednoduše nepřiznáš, že jsi ochrannou lhůtu (ve 21.28) do toho zamotal zbytečně?\nExtra třída :D 13742 příspěvků 31.08.18 10:21\nZakladatelka ve 20.58:Proč jednoduše nepřiznáš, že jsi ochrannou lhůtu (ve 21.28) do toho zamotal zbytečně?\nProtože to nikoho, kromě tebe, nezajímá. Mimoto - lepší podat úplná pravidla (i když některá na první pohled zbytečně), než neúplná. Jednak jsme neměli přesné informace o situaci, jednak se do doby aplikace pravidel může ledacos změnit.


Během studií absolvovala několik stáží napříč výtvarnými disciplínami od sochařství, keramiky, až po konceptuální umění. Její dosavadní práce se pohybuje na pomezí malby a objektových instalací. Smutná rozvíjí možnosti propojení malířství a scénografie skrze vztah objektu k prostoru. V minulosti se zabývala formami manipulace a způsobů boje za úspěch často zasazených do dětského světa. V poslední době se vrátila k malbě a snaží se problematizovat její pozici v současném depolitizovaném uměleckém světě.\n26/02/2018 19:00 Výstava Společně pokosíme, vymlátíme a odevzdáme se věnuje kontroverznímu období československé historie. Nenárokuje si vykládat minulost skrze příběhy hrdinství či teroru. Na pozadí událostí spojených s únorem...\n2016 Member of Studio without Master\n2013-2015 Academy of Fine Arts in Prague, painting studio 2, school of Vladimír Skrepl\n2015 Academy of Arts, Architecture and Desing in Prague, Ceramics and Porcelain, Maxim Velčovský\n2014 Bezalel Academy of Arts and Design, Jerusalem, lectures by Roee Rosen\n2013 Kunsthochschule Berlin Weisenssee, studio of Friederike Feldmann\n2012 – 2013 Academy of Fine Arts in Prague,studio of guest professor Nicole Wermers\n2011 – 2012 Academy of Arts, Architecture and Design in Prague, Studio of Painting, Jiří Černický, intership\n2009 – 2011 Academy of Fine Arts in Prague, Painting studio 1, school of Jiří Sopko\n2005 – 2009 Secondary school of Applied Art Uherské Hradiště, painting studio\n2016 Against Nature, National Gallery, Prague\n2016 Prague NOW!, Clam-Gallas palace, Prague\n2016 Portofele, Portofele, 209 Gallery, Brno\n2016 Open Call, UM Gallery, Prague\n2015 EXIT Art Award, Emil Filla Gallery, Ústí nad Labem\n2015 Diplomanti AVU, National Gallery in Prague\n2015 Carpe Diem, FAIT GALLERY PREVIEW, Brno\n2014 Metaplay, Toki gallery, Tokio\n2014 Young painters award, Galeria Adria, Prague,\n2013 Die klassizistischen Strukturen, Berlinskej model, Prague\n2013 Nachschlag, Uferhallen, Berlin\n2013 Sallon d´Apollon, Gavu, Prague\n2013 Šaloun on walk, exhibition in public space, Prague\n2013 Štafetový kolík, Nod gallery , Prague\n2012 La felicita sogetta alla Morte, Gallery ART, Brno\n2012 Český tučňák, LaFabrika, Prague\n2012 Steirischer Herbst festival, cooperated with Tranzitdisplay gallery, Graz, Austria\n2012 AT 307: Želju Želev, Armaturka gallery, Ústí nad Labem\n2017 Artist in residence at Izolyatsya residency program, Kyiv\n2015 Artist in residence at Czech centre, Bucharest


Výběr z médií: přemnožení jeleni, nejdelší český celonoční let balonem i vytížené zásilkové firmy - Odkazovač\nV českém tisku se ve středu dočtete, že v českých lesích se přemnožili východoasijští jeleni sika a jeleni evropští. Těch u nás žije aktuálně patnáctkrát víc, než by mělo podle zákona, píše Mf Dnes. 503 kilometrů dlouhá cesta horkovzdušným balonem podle regionálního Deníku zajistila pilotům z Radešína na Žďársku nový český rekord za celonoční let. Více se dočtěte ve výběru z médií, který sestavil Radiožurnál.\nPraha 6:58 28. dubna 2021\nJelen evropský | Zdroj: Profimedia\nZásilkové firmy zažívají nápor zákazníků. To je téma středeční E15. Velké firmy, kterých se deník dotazoval, zájem o služby přirovnávají k prodlouženým Vánocům. Některé společnosti přepravují meziročně až o polovinu víc zásilek. Firmy se tak blíží maximu svých kapacit. Chybí jim především personál. Na rozdíl od jiných odvětví, balíkovému byznysu pandemie pomohla. Hlavně kvůli uzavření kamenných obchodů přeskočil zásilkový trh podle zástupců firem jeden až dva roky vývoje.\nV českých lesích se přemnožili východoasijští jeleni sika a jeleni evropští. Jelenů evropských u nás žije aktuálně patnáctkrát víc, než by mělo podle zákona. Píše o tom středeční Mf Dnes. Jeleni, mufloni a daňci spásají kromě zemědělské úrody taky mladé stromky nasazené po kůrovcové kalamitě. Podle zástupců hnutí DUHA tím ohrožují snahy o obnovu pestrých smíšených lesů a počty této zvěře je proto potřeba snížit.\n503 kilometrů dlouhá cesta horkovzdušným balonem zajistila pilotům z Radešína na Žďársku nový český rekord za celonoční let. To je téma středečního regionálního Deníku. S horkovzdušným balonem Petr Kubíček a Tomáš Hora vzlétli 24. dubna z Radešína a pokračovali přes Slovensko a Maďarsko. Cestu zakončili v Rumunsku.\nVíce dní home office nebo střídání zaměstnanců v kancelářích, to jsou trendy, které by mohly ve firmách zůstat i po odeznění pandemie, píšou středeční Hospodářské noviny. Podle studie o situaci kancelářského trhu developerské společnosti Skanska se ukázalo, že zaměstnanci na home office přichází o nápady, které vznikají při komunikaci s kolegy. Lidé taky v kancelářích oceňují prostor pro schůzky s více lidmi, vybavení a zázemí. V Česku pracuje z kanceláře každý den 43 procent lidí. Firmám se proto může podle zjištění Hospodářských novin vyplatit systém, kdy zaměstnance nechají část týdne pracovat z domova a v kanceláři se budou střídat. Vyhoví tak zájemcům o práci z domova a ušetří za pronájem kanceláří. Momentálně takto funguje zhruba třetina českých zaměstnanců pracujících v kanceláři.\nMilion Čechů trpí diabetem a dalších 200 tisíc o svém onemocnění neví. To je téma pro středeční Lidové noviny. Lidí s cukrovkou navíc každoročně přibývá. V roce 2030 by tak mezi Čechy mohlo být kolem 1,25 milionu diabetiků nebo i víc. Nárůst počtu lidí s cukrovkou je celosvětový.


Prosklená komoda Monument 6 - úložný i výstavní prostor\nProsklená komoda Monument 6Prosklená komoda Monument 6Oživte obývák elegantním kouskem. Pořiďte si prosklenou komodu Monument 6 a kochejte se jejím příjemným moderním stylem i vašimi cennostmi vystavenými za bočními dvířky. Využijte i 5 šikovných šuplíků na schování doplňků.\nPřikoupeným LED osvětlením dodáte celému pokoji pořádný šmrnc.\nKód produktu: 088-N-9592 5329Cena za kus v základní verzi:5 329 Kč\nObvyklá cena v prodejnách nábytku:8 199 Kč\nZboží dodáme do 12.05.2017Jak získat jedinečný kousek? Vyberte parametryNákupem získáte 1066 věrnostních bodů\nNaklikejte si parametry ↓1.Barevné provedeníwenge5 329 Kčwenge / bílý lesk5 976 Kč\n2.Osvětlení bez osvětlení - 5 329 Kč s osvětlením - 6 790 Kč\nPřiobjednejte si k vybrané komodě i LED osvětlení a mějte z ní ještě větší užitek.Tento produkt je zařazen v kategorii / kategoriích:testKombinované komodyKomody bíléKomody wengeKomody z laminaProsklené komody\nStáhněte si montážní návod Kód produktu:088-N-9592Materiál:LTDRozměry:Š 143,5 x V 112,5 x H 40,5 cmVyobrazené provedení:wenge\nChci získávat exkluzivní akce, slevy a tipy e-mailem (můžete se kdykoli odhlásit). Ochrana proti SPAMu: 6 + 4 (slovy) = -35%Komoda Profisimo 4 Zvete k sobě domů rádi přátele a pořádáte party? Pak ve vašem obývacím pokoji nesmí chybět...Dodáme do 12.05.20174 172 Kč2 713 KčDetail zboží-26%Kombinovaná komoda Manzula Využijte úložný prostor kombinované komody Manzula. Dejte si do šuplíků šperky, cennosti, dokumenty nebo třeba spodní...Dodáme do 22.05.20173 092 Kč2 290 KčDetail zboží-54%Výprodej - Komoda Magnetus 1 - ořech merano / černý lesk Máte rádi všechno přehledně srovnané? Uzavřete spojenectví s komodou Magnetus 1, která ladně zapadne do interiéru...Dodáme do 30.04.20179 953 Kč4 608 KčDetail zboží-28%xxx Dodáme do 05.05.20177 009 Kč5 073 KčDetail zboží-30%Kombinovaná komoda Emílio 3 Sháníte pro sebe nebo své děti místo na uskladnění svršků či svátečních příborů? Kombinovaná komoda Emílio...Dodáme do 22.05.20177 672 Kč5 399 KčDetail zboží-31%Široká komoda Mareta 6 - kašmírový lesk Kašmírová komoda Mareta 6 je přínosem do vaší domácnosti nejen svou praktičností, ale i vzhledem. Do...Dodáme do 05.05.201710 318 Kč7 170 KčDetail zboží-39%Akce - Kombinovaná komoda Lauren 1 Hledáte komodu, jež nebude "tuctovka", ale zaručeně originální kousek? Pak jste narazili na ideální kandidátku. Přírodní...Dodáme do 16.05.20176 924 Kč4 190 KčDetail zboží-0%Komoda Maitland dsl 3 Prosklená komoda Maitland 3 vynikne všestranností při ukládání vašich věcí. Dejte si za sklo citlivé a...Dodáme do 30.05.20176 154 Kč6 154 KčDetail zboží-14%Komoda Leris 1 Rozměry:\nbarevné...Dodáme do 13.05.20173 409 Kč2 931 KčDetail zboží-23%Kombinovaná komoda Hinia Chcete oživit obývák, ale jste přitom spíše prakticky založení lidé? Spojte příjemné s užitečným s kombinovanou...Dodáme do 09.05.20173 438 Kč2 664 KčDetail zboží-32%Prosklená komoda Sicilia 4 - tmavá Toužíte po moderní výbavě obýváku? Prosklená komoda Sicilia 4 v něm nesmí chybět. Za sklem krásně...Dodáme do 04.06.20178 916 Kč6 095 KčDetail zboží-35%Kombinovaná komoda Strongo top 1 Množí se vám doma oblečení, které nemáte kam dát? Rozšiřte své úložné prostory kombinovanou komodou Strongo...Dodáme do 12.05.20179 456 Kč6 148 KčDetail zboží


Audiokniha Nebojte se klasiky: Hudební nástroje\nNový komplet populární edice, která uvádí do světa klasické hudby trochu neklasicky, ale o to zajímavěji. Svět hudebních nástrojů pěkně zblízka a ze všech stran s vámi budou objevovat: Helena Dvořáková, Pavel Tesař, členové Symfonického orchestru Českého rozhlasu a další.\nSmyčcové nástroje aneb Koňská oháňka tisíckrát jinak\nDřevěné dechové nástroje aneb Kdo je dutý jako dřevo\nO dřevěných dechových nástrojích prozradíme mimo jiné proč hobojisté ocucávají malé dřívko, které je na konci jejich nástroje. Je to proto, že vlastně připomíná dřívko od nanuka? Anebo je to tím, že suché by nehrálo? A kolik prstů musí mít klarinetista, aby zvládl všechny dírky na svém nástroji? Proč je flétna dřevěný nástroj, když je stříbrná? To všechno se dozvíte od zvědavých průvodců, kteří se nebojí prozkoumávat hudbu pěkně zblízka a podívat se dřevěným dechovým nástrojům na zoubek (nebo spíš na klapku).\nŽesťové nástroje aneb Jak troubí potrubí\nBicí nástroje a klavír aneb Uhoď hřebíček na hlavičku.\nHelena Dvořáková, Pavel Tesař, Klára Boudalová


Jsi bledulka? Udělej z toho svou přednost! - Krásná.cz - Holky holkám!\nZapomeň na solárko, tmavý make-up a jakékoli předělávání. Rozjasni svou světlou pleť a buď okouzlující.\naktualizováno 07.01.2011, 21:48 | 07.01.2011, 00:00 | Annette Krubner/Krasna.cz\nNáctileté holky jsou příznivkyněmi opálené pokožky, umělých řas, tun make-upu, prodloužených vlasů a tmavých vlasů (hnědá, černá, mahagonová), jejich vzorem je například Rihanna.\nProč tolik holek prahne po nepřirozeně hnědém obličeji a tuně make-upu? Ano, většina lidí je obdivuje, ale v koutku duše jsou pro ně směšné. Proč? Vypadají jak kdyby vypadly z programu Photoshop.\nProč si nezkusit odpočinout od tuny hnědého make-upu a silného líčené? Co zkusit spíše něco lehčího, přirozeného, ukázat svou pravou tvář?\nAnne Hathaway, Michelle Trachtenberg či Lady GaGa se potýkají se světlou pletí a podívejte, jak jsou slavné.\nJe zima, a tak je naše pleť ještě světlejší, než byla předtím, a proto ji zkusíme znovu rozzářit jemným make-upem ledové princezny.\nNež se začneš líčit, rozjasni svoji pleť pomocí rozjasňovače. Vyber si ho podle tvojí barvy pleti a s rozjasňovačem to moc nepřežeň, stačí ho opravdu malé množství. Než budeš pokračovat, počkej, než se rozjasňovač vsákne do pokožky.\nPak nanes tekutý make-up, rozetři ho po celém obličeji. Nezapomeňte ho rozetřít i kolem uší a krku, mít tmavší odstín obličeje a krk o několik tónů světlejší je přece pro smích.\nPo rozetření make-upu nanes vhodným štětečkem velice slabě pudr, kterým tvou pleť lehce zmatní, aby se neleskla. Pak už je na tobě, jestli si chceš ještě vytvořit na tvářích zdravíčka nebo ne.


Březůvky na úvod jara zaváhaly - Zlínský deník\nBřezůvky na úvod jara zaváhaly\nBřezůvky – Pouze jeden duel odehrály regionální týmy v úvodním jarním kole Moravskoslezské divize fotbalistek.\nVe 12. kole soutěže prohrály Březůvky s celkem Bukovan. Souboje mezi Nezdenicemi a Vlkošem, Loučky s Podivínem a Březnice ve Velkých Pavlovicích byly odloženy. Brumov měl volný los.\nBŘEZŮVKY – BUKOVANY 1:2 (0:1)\nBřezůvky začaly zápas tabulkových sousedů aktivně. S přibývajícími minutami jejich převaha sílila, ale celek ze Zlínska se nemohl prosadit v koncovce. Navíc se Bukovany z brejkové akce těsně před koncem první půle ujaly vedení. Do druhého poločasu došlo v domácím družstvu ke korekturám v sestavě. Kristýna Janesková přepustila místo v bráně Světlaně Mozgové a tento tah domácím koučům vyšel.\nJanesková totiž v 69. minutě srovnala. Rovněž ve zbytku střetnutí byly Březůvky útočnějším kolektivem, ovšem pět minut před koncem přišel domácí tým i o bod. „V pohledném zápase se nám herně dařilo, nicméně bojovné soupeřky nás nepouštěly do výraznějších šancí,“ uznal asistent domácího trenéra Miroslav Kubját. Březůvky zůstaly deváté, Bukovany se posunuly na šesté místo.\nBranka Březůvek: Janesková. Březůvky: Janesková (Světlana Mozgová) – Váňová, Adéla Zábojníková, Gabriela Skočovská, Kiliková, Vyoralová, Marcela Černošková mladší, Marcela Černošková starší, Adéla Skočovská, Světlana Mozgová, Kadlecová, střídaly: Monika Zábojníková, Martina Mozgová, Křenová.


Jaké barvy používat k malování? – ekoporadna.cz - Wiki\nJaké barvy používat k malování?\n3.1 Vodové barvy\n3.2 Prstové barvy\n3.3 Olejové barvy a tempery\n3.4 Plakátové barvy\nZakoupit lze celou řadu barev pro děti – vodové barvy, prstové barvy, olejové nebo temperové barvy. Při výběru bychom měli věnovat pozornost použitému typu rozpouštědla a obsahu toxických prvků.\nKupujte označené výrobky\nDávejte přednost vodovým, prstovým a krycím barvám, zkuste si vyrobit barvy pro děti doma.\nVyhněte se barvám s organickými rozpouštědly, zejména pokud je budou používat děti.\nVybírejte si raději barvy od renomovaných výrobců s příslušným označením shody, levné výrobky mohou překračovat povolené limity pro obsah toxických látek.\nVodové barvy jsou pevné, vodou rozpustné barvy. Bývají většinou v plastových pouzdrech, tzv. barevnících, s průhledným víkem. Méně praktické jsou barvy bez víka nebo barevníky z měkkých plastů. Vodové barvy obsahují velmi malá množství pigmentů obsahujících těžké kovy a anilinová barviva. Protože se při užívání nevypařují a nepráší, nejsou pro děti nebezpečné. Ovšem děti by si neměly vodovými barvami malovat na kůži a neměly by se dostat do úst.\nVodové barvy musí splňovat požadavky ČSN EN 71-3 – Migrace rizikových prvků. Jako všechny hračky, až na výjimky, kterými jsou např. prstové barvy.\nPrstové barvy se nabízejí většinou v kelímcích a jak název napovídá - nanášejí se přímo prsty. Odborníci tvrdí, že pro děti je důležité spontánní zacházení s barvami, a doporučují je pro děti od tří let. Prstové barvy můžeme vyrobit i doma ze škrobového lepidla a z vhodných potravinářských barviv. Návodů na domácí výrobu barev je celá řada, pokud použijete nezávadné suroviny a potravinářská barviva, tak jsou použitelné i pro velmi malé děti a jako prstové barvy.\nNa prstové barvy se vztahuje ČSN EN 71-7 Barvy nanášené prsty. U prstových barev je větší pravděpodobnost, že se dětem dostanou do úst, proto jsou pro ně stanoveny přísnější mezní hodnoty pro migraci toxických prvků, i další požadavky, týkající se obsahu pojiv, plniv, stabilizátorů, zhořčovadel. Aby se předešlo olizování a ochutnávání prstových barev, přidává se do nich hořká látka. Používá se např. neškodný naringin, který je obsažen např. v grapefruitech.\nSuroviny pro výrobu vodových i prstových barev pocházejí vesměs z přírodních látek – voda, křída, pojivo, minerální pigmenty (někteří výrobci dávají přednost potravinářským barvivům), stabilizátory vlhkosti.\nOlejové barvy a tempery\nOlejové a temperové barvy obsahují větší množství pigmentů a anilinových barviv. Jsou proto pro děti méně vhodné než barvy vodové. Použití „anilinových barev“ se však neomezuje na tempery nebo olejové barvy. Mohou je obsahovat i vodové barvy, ale i jiné materiály. Anilin patří mezi primární aromatické aminy, jejichž rozkladem mohou vznikat karcinogenní látky. Proto se sledují např. v textiliích . Všechny pigmenty mohou obsahovat rizikové prvky, proto se právě u nich zkouší migrace těžkých (rizikových) kovů.\nS plakátovými barvami se maluje na velkých plochách a jsou odolné proti vodě. Částečně obsahují organická rozpouštědla. Jelikož u nich může snadno dojít ke kontaktu s kůží, a to na velké ploše, a kůže dobře vstřebává organická rozpouštědla, nejsou plakátové barvy pro děti vhodné.\nJsou modelovací hmoty jedovaté?\nČím mohou děti kreslit a malovat?\nVyhláška č. 84/2001 Sb., o hygienických požadavcích na hračky a výrobky pro děti ve věku do tří let, ve znění vyhlášky č. 251/2005 Sb.\nČSN EN 71-7 Barvy nanášené prsty\nČSN EN 71-3 – Migrace rizikových prvků\nČasopis D-test, zabývá se testováním nejrůznějších výrobků, klamavé reklamě, bezpečnosti spotřebitelů atd.\nNávody na domácí výrobu různých druhů barev\nCitováno z „http://wiki.ekoporadna.cz/index.php?title=Jaké_barvy_používat_k_malování%3F&oldid=1232“\nStránka byla naposledy editována 24. 3. 2015 v 15:40.\nStránka byla zobrazena 5 399krát.


Lidová tradice o vzniku Valu praví, že v dobách kdy obyvatelé Čech rozšiřovali svoje osídlení z rovin k horám a nastala výměna výrobků s jinými krajinami, bylo třeba cest, po nichž by obchodníci k nám i od nás vozili svoje zboží.\nTaková cesta či stezka z Králové Hradce odbočovala přes Dobrušku, valským údolím přes Ohnišov k Bystrému, Olešnici a pokračovala k Levínu. Podél stezky na vyvýšených místech bývaly strážnice se stálou ozbrojenou stráží, pověřenou úkolem, aby stezku opravovala po vodních přívalech, kupcům byla ochranou a v čas vojny bojovala proti nepříteli a jemu vpád do země zbraňovala. Taková strážnice nalézala se na kopci mezi Valem a Ohnišovem zv. "Strážnice" s rozhledem daleko do kraje až k Hradci a na opačnou stranu k horám Orlickým - hranicím. Tato strážnice dobře mohla se dorozumívati v noci zapálenou hranicí se strážnicí "Borovskou", která ovládala hlavně Kladsko.\nZa nepřátelského vpádu spěchali ozbrojenci z kraje pomoci horským, aby zatarasili stezku, vedoucí k údolím. S obou stran nakáceli přes cestu kmeny, navalovali balvany a tak učinili cestu úplně neschůdnou a lépe obrany schopnou. Za tuto službu užívali strážci okolní půdy zdarma, byli prosti poplatků i daní a měli volnost zvěře ve svém okolí. Valská strážnice směrem k hranicím po délce opanovávala celou vyvýšeninu až ke Spům. Jsouc podobna hradním valům, měla pod sebou hluboký příkop potoka ohnišovského a bačetínského.\nPravděpodobně od této podoby nazvána byla ta strážnice "na valech" , od čehož i pozdější obec Valy udržela si jméno. Dnes sice jméno zní Val z německého Wall, ale mezi lidem dosud více slyšíme Valy než Val. Pozdější strážci nebydleli již výhradně na strážnici, ale usazovali se s rodinami o něco níže do kraje, aby snad nebyli z hor tak lehce pozorovatelni, při čemž na strážnici vysílali stálé hlídky.\nTak asi vznikla v ústraní na nynějších Dolech u vody dědina strážníků "z valů", která se časem rozšířila na kopec a po rovině k Chlístovu, až vznikl nynější Val.\nNapsal Josef Hejcman, bývalý správce obecní školy ve Valu\n"Kronika naší vesnice", vydaná v Praze r. 1935\nO obci Val\nMateřská škola Val\nKHK hledá výpomoc\nHledáme do MŠ Val\nMalba na MŠ\nPřihlašovací údaje k evidenci tržeb\nVodohospodářský informační portál\nCopyright © 2020 Obec VAL. Všechna práva vyhrazena. Designed by JoomlArt.com. Joomla! je svobodný software vydaný pod licencí GNU General Public License.


Autovraky, recyklace a morálka\nRok 2020, číslo 71-72\nKeywords: auto salvage yards, environmental slogans, car, morality, recycling, waste\nMAŠEK, P. (2020): Čistě ekologicky: Autovraky, recyklace a morálka. Biograf, 71-72: 3-24. Dostupné na adrese http://www.biograf.org/clanek.html?id=1059 [naposledy navštíveno 27. 01. 22]\nJednoho čtvrtečního dopoledne (tento scénář se následně stane v mém výzkumu rutinou) k nám na vrakoviště přijel modrý popelářský vůz, na němž stálo FCC Environment – Service for the Future. Nic kromě známého tvaru vozu a faktu, že jsme všichni byli nahnáni k obrovským hromadám odpadu, které během rozebírání aut vznikají, nenasvědčovalo tomu, že se jedná o popeláře. Jak upozorňuje Catherine Alexander (2016), slovo odpad se z veřejného prostoru vytrácí. Nahrazují ho nejrůznější krátké textové slogany, které ve všech případech obsahují předponu eko či slova budoucnost, recyklace, třídění nebo životní prostředí. Příkladem může být slogan Pražských služeb NepřEKOnatelný SERVIS, který nám nápaditě vnucuje představu "správného" naložení s (naším) odpadem. Tento jistě ne náhodný posun k postupnému upozadění slova odpad vede k tomu, že lidé nejsou při pohledu na zmiňované slogany pohoršeni každodenním množstvím odpadu, jelikož je jim dáváno jasně najevo environmentálně uvědomělé naložení s obsahem popelářských vozů. Slovo odpad z těchto vozů ve většině případů zmizelo. Podobně jako v našich myslích, představách či alespoň touhách odpad nadobro zmizel tím, že byl přesunut do popelářského vozu. Byl zkrocen, přinejmenším vizuálně, se zprávou, že si nemusíme dělat žádné starosti. Uvnitř vozu se nachází drť nejrůznějšího druhu odpadu. Vnějšek vozu pak hrdě hlásí, že obsah bude zpracován čistě ekologicky, případně že se stane zdrojem zelené energie. Jak připomíná Alexander (2016: 35), "(c)lassifications do things." Klasifikace je totiž hluboce morálním procesem, který zviditelňuje jen část, zatímco něco jiného záměrně skrývá či znevýhodňuje (Alexander & Sanchez 2019: 1).\nJde o podobný princip, se kterým pracoval Vilém Flusser. Jeho koncept automatu, tedy jakési skřínky či mechanismu, u něhož jsme schopni vnímat pouze vstupy a výstupy, předpokládá skrývání toho, co se odehrává uvnitř mechanismu. Stejně funguje jakýkoli kontejner na odpad nebo popelářský vůz, který se tak stává ideálním nástrojem ideologie, jíž slouží jako médium hierarchické komunikace a udržování politicko-společenského řádu. Navenek se tváří tak, aby nepobuřoval, uvnitř pak dochází k transformaci (Robb 2018), která nemusí být nutně tím, co je o ní napsáno na viditelné straně. Uvnitř jakéhokoli kontejneru se dějí věci, které jsou relační (Shryock & Smail 2018). Vztahují se však i k věcem, které se dějí mimo něj. Podle Gay Hawkins (2005) není popelářský vůz místem destrukce a znehodnocení, místem konce. Je naopak místem začátku, místem transformace hodnoty. Jak trefně poznamenává, "(i)t's an economy on wheels that reminds us that waste can be commodified" (Hawkins 2005: 93).\nVýše zmíněná firma FCC Environment na svých webových stránkách ujišťuje, že odpad, který jí svěříme, je přeměněn na zelenou energii. Když do obrovské tlamy popelářského vozu házím již několikátou palubku, čelní sklo, plastové polstrování dveří, budíky a další, zejména plastové, větší či menší komponenty automobilů, o osobním přispívání k vytváření zelené energie mám silné pochyby. Hynek, můj nejbližší informátor, jen se smíchem a cigaretou v koutku úst říká: "Tak tohle je neformální nakládání s odpadem" a za hlasitého zvuku drcení všeho uvnitř vozu dodává, že "teď už se nic z toho k nám nedá vystopovat".\nObava vrakařů ze zanechání stop je patrná. Zpracování autovraků se věnují neformálně a nemohou si dovolit, aby byl nezákonně rozebraný vrak nalezen inspekcí na jejich pozemku. Proto jedna z prvních věcí, kterou mi všichni při mém nástupu na rozebírání vraků zdůrazňovali, byla potřeba odstranit z automobilu VINko. Obnažená karoserie bez VINka se totiž stává naprosto anonymním kusem šrotu. Jde o něco podobného, jako by člověk přišel o rodné číslo, číslo občanského průkazu i cestovního pasu, DNA i jedinečný otisk prstů. Veškerá identifikace takto obnaženého automobilu je pak nemožná.\nByl jsem v terénu teprve čtvrtý den, když mi pan Vedoucí (jak ironicky vrakaři mluví o zástupci majitele vrakoviště) vysvětloval, že VINka likvidujeme, aby je nikdo jiný nemohl zneužít. Na některých oficiálních vrakovištích se vraky drtí ve velkokapacitních mlýnech i s VINky, na těch neformálních karoserie aut nějaký čas zůstávají. Jde o karoserie, které jsou později využity na opravu jiného bouraného vozu, a karoserie, které vrakaři prodávají do šrotu. S těmito se nějaký čas čeká, až bude kovového šrotu dostatek na naložení do obrovského vozu, který přímo na místě obnažené karoserie drtí na korbě.\nZeptal jsem se pana Vedoucího, jestli je odstraňování VINka oficiálním nařízením k ekologické likvidaci, nebo to děláme proto, aby si ta auta nikdo nespojil s námi, případně zakrýváme fakt, že tato auta měla být fyzicky zlikvidována tam, kde byla zlikvidována i papírově. Pan Vedoucí se zarazil, probodl mě pohledem a odpověděl výmluvným mlčením. V duchu jsem se pokáral a rozhodl se pro příště být opatrnější.\nMým hlavním výzkumným terénem je neformální autovrakoviště. Jedním ze způsobů, jak nepovolené rozebírání autovraků schovat, přitom ho však všem nechat na očích, je věnovat se této aktivitě v rámci služeb autoservisu – stejně jako na místě, kde provádím svůj etnografický výzkum. Drtivou většinu času rozebírám automobily. Jde o práci, která pro svůj nízký status a fyzickou náročnost není příliš oblíbená. Podobnou práci přijmou lidé, kteří nemají moc dalších možností, nebo potřebují práci, která stejně jako oni není nikde vidět. Všichni moji informátoři jsou příslušníky stejné sociální vrstvy, přesto je prostředí autovrakoviště silně hierarchizováno.\nAutovraky jsou jedním ze stabilních zdrojů zisku. Neformální vrakoviště vznikají právě z tohoto důvodu. Ekologická likvidace je jen nutnou formalitou, kterou však není těžké splnit ani na neformálních místech. Alespoň papírově. Oficiální likvidace vraku provedená na nějakém místě nemusí nutně znamenat, že se tu toto vozidlo někdy objevilo. Síť vrakařů je široká a pojí ji přátelství a vzájemné závazky. Protislužby hrají důležitou roli. Legalizovat tuto činnost může být obtížné, ale nejde o hlavní důvod, proč někteří vrakaři volí cestu neformality. Rozebírat vraky neformálně je totiž mnohem výhodnější. Legální autovrakoviště jsou víceméně nucena k likvidaci starých vozů, které dosáhly konce svého života (end-of-life vehicles), a to i jako celek složený z částí (Featherstone 2004). Tyto vozy totiž není výhodné rozebrat na díly a ty následně prodat. Peníze lze získat pouze prodejem kovového šrotu a státní podporou ve formě dotací. Opravdový byznys s vraky je však založen na totálkách, které pro vrakaře představují efektivní prostředek k dosažení zisku, jelikož jsou nadále využitelné k prodeji jednotlivých dílů. Vrakoviště, zejména pak ta neformální, fungují podle kapitalistické logiky, ale zároveň ji popírají. Vrakaři z prodeje profitují, ale také pomáhají udržovat život věcí déle, čímž přispívají k nižší poptávce po automobilech nových, což tlumí produkci. Ekonomické se snoubí s ekologickým. Nejde však o intenci. Spíše můžeme sledovat, jak některé praxe navázané na odpadové hospodářství mohou být svým způsobem environmentálně citlivé, aniž by nutně potřebovaly politickou intervenci zákonodárců.\nPodle České inspekce životního prostředí a Ministerstva životního prostředí jsme v posledním desetiletí mohli v České republice nechat zlikvidovat svůj vůz na jednom ze zhruba 600 legálních autovrakovišť. Reálně je však počet míst, na kterých se nakládá s vraky aut, mnohonásobně vyšší. Zpracování autovraků, zejména totálek, je velmi výnosná aktivita a čeští vrakaři jsou skutečně podnikaví. V současné době podléhá zpracování autovraků přísným podmínkám ekologické likvidace, jejichž dodržování je kontrolováno příslušnými úřady, například zmiňovanou Českou inspekcí životního prostředí.\nEkologická likvidace spočívá zejména v opatrném, zodpovědném, vůči životnímu prostředí šetrném způsobu rozebrání automobilu. Jde zejména o nebezpečné látky, které mohou z vozidla uniknout. Přestože existují i vrakoviště, která se v tomto smyslu chovají nezodpovědně, zásadní problém je jinde. Automobily sestávají z nejrůznějších částí, které jsou dále využitelné, ať už v podobě dílu, jenž může být vyměněn za nefunkční, či v podobě suroviny, jež má potenciál být dále využita (zejména kovový šrot nebo elektroodpad). Ale také z částí, které žádné využití nemají. Jedná se především o plast. Problém je, že o něj není v současné době z pohledu globální recyklace zájem, proto v podobě anonymní drti běžně končí na skládkách nebo se ve spalovnách mění v "zelenou energii".\nKdyž se podíváme blíže do terénu a dáme prostor porozumění kontextu, bude na nás slovní spojení ekologická likvidace působit jako magická formulka uspokojující úřady a zákonodárce, lákající zodpovědné zákazníky toužící se pod tlakem veřejného environmentálního diskurzu a v obavách před sankcemi zbavit nechtěného, a pochopíme, že jde o jednu z nejdůležitějších součástí českého pojišťovnictví zaměřenou na "špinavý džob". Obchod s vraky je totiž založený na uzavřeném systému aukcí vyhlašovaných pojišťovnami. Obyčejný člověk do tohoto systému nemá přístup. Dokonce ani pan Všemohoucí (jak mluví o majiteli našeho vrakoviště všichni kromě pana Vedoucího), jenž do tohoto výhodného světa obchodu vstupuje skrze účet spřáteleného legálního vrakoviště, které také všechny vraky rozebrané u nás úředně legalizuje. Obecně platí, že drtivá většina vraků je papírově rozebrána ekologicky, pouze ne ve všech případech na místech k tomu určených. Zároveň není výjimkou, jako v případě našeho vrakoviště, že k likvidaci dochází až se zpožděním – pro úřady oficiálně vrak neexistuje, fyzicky je však stále přítomný i několik měsíců po prohlášení o jeho likvidaci.\nTato zkušenost z terénu, tedy rozpor mezi eko-slogany a tím, co se reálně na konkrétním místě děje, mě přivedla k sepsání tohoto článku, který je postaven na zkušenosti získané etnografickou metodou dlouhodobého zúčastněného pozorování kombinovaného s neformálními rozhovory s mými spolupracovníky na vrakovišti. Hlavní linkou tohoto textu je rozpor mezi slogany a každodenní realitou, který je nahlížen skrze dvanáctiměsíční výzkum v prostředí, kde se nakládá s autovraky. Tento rozpor doplňuje zjištění o možnosti environmentálně citlivého chování jako vedlejšího produktu touhy po zisku. Hlavní linka by se však neobešla bez širšího kontextuálního umístění, které považuji pro bližší pochopení problematiky za nezbytně nutné a které mě vede k mínění, že slogany přesvědčující o environmentálním uvědomění jsou často jen pouhými slovy. Svět autovrakovišť je součástí světa odpadového hospodářství, tudíž způsob, jakým se na těchto místech zachází s odpadem, je téměř identický jako na jakémkoli jiném místě, kde je odpad vnímán jako zdroj zisku (Alexander 2016).\nČistě ekologicky: Hra s časem\nCestou na vrakoviště míjím blikající oranžový popelářský vůz firmy Komwag, na němž stojí napsáno Čistě ekologicky. Po zkušenosti s nakládáním s odpadem v terénu si tato dvě slova opakuji jako mantru a snažím se jim porozumět. Pouhá dvě slova, která jsou však díky lidské kultuře nositeli zakódovaného významu. V případě vizuálních aspektů kultury, za které považuji i krátké textové slogany, hovoříme o kulturní percepci, což mimo jiné znamená, že kultura je vidět. Neznamená to však, že metody pro zkoumání vizuálního (Banks 1995) musí být čistě vizuální a že by se měla vizualita stát středem etnografického výzkumu. Jde mi spíše o důraz na konkrétní vizuální aspekty kultury, které existují v přímém vztahu s ostatními kulturními aspekty, včetně dalších senzorických způsobů vnímání (Pink 2001: 17). Obrazy jsou všude kolem nás, zdůrazňuje Sarah Pink (2001: 17), včetně prostoru, kde sociální vědci provádějí svůj etnografický výzkum.\nSlogany jsou jakýmisi druhy obrazů. Flusser (1994) tvrdil, že obraz či zobrazování je způsob, jakým nahlíží, vnímá a interpretuje okolní svět každý člověk. Obrazy, tedy abstraktní plochy, jež mají význam (Flusser 1994: 5), se tak staly ještě před písmem nejjednoduššími nositeli informace. Komplexní západní společnost v souvislosti s přechodem na industriální ekonomiku podle Flussera (1994: 7–9; 2001) postupně došla k příliš složitým písemným textům, což v některých případech vedlo k návratu k obrazům jako nositelům srozumitelného sdělení v daném kulturním kontextu.\nFlusser byl přesvědčen, že význam obrazů spočívá na povrchu. Znamená to tedy, že jej lze pojmout jen letmým pohledem. Podobně jako krátké slogany. Z tohoto důvodu je možné vnímat je obrazově. Při letmém pohledu však hrozí, že význam zůstane povrchní a bez úplného kontextu. Abychom byli schopni obrazům či krátkým sloganům skutečně porozumět, musíme je podrobit důkladnějšímu pohledu.\nMohli bychom se spokojit pouze s jasným, pro kulturního insidera na první pohled zřejmým vyjádřením firmy, která se věnuje komunálním službám včetně odpadového hospodářství a jež nás svým sloganem ujišťuje o tom, že vše je naprosto v pořádku. Tím bychom však vlastní výzkum ochudili, vytrhli ho z kontextu, v důsledku čehož bychom mohli dojít k datům vedoucím k zavádějícím tvrzením. A právě kontext je něco, v čem vizuální reprezentace bezpochyby existují – pídíme se po významu, který je vždy na ose mezi tím, kdo obraz stvořil, a jeho příjemcem, což mimo jiné znamená, že všechny vizuální (ale i textové) reprezentace jsou bez výjimky nejen produkovány, ale i konzumovány v sociálním kontextu (Banks 1995).\nProto je nezbytné tato dvě slova – čistě ekologicky – číst jako komplexnější text, který zahrnuje i obraz, jenž k nám promlouvá. Nemám však na mysli pouze obraz, který je vidět, ale i tu neoddělitelnou část, jež se před našimi zraky může snadno schovat. Vizuální aspekty kultury, které jsou relační a nutně v sobě zahrnují i nevizuální části, jsou totiž nástrojem kulturní reprezentace s mnoha možnostmi a zamýšlenými i nezamýšlenými dopady. Pokud se navíc díváme skrze ontologickou perspektivu, pak všechno kolem sebe, včetně podobných sloganů, nemůžeme vnímat jako dané, mající jasný význam, ale naopak jako ve stavu neustálé změny (Woolgar & Lezaun 2013).\nHeslo čistě ekologicky zní ve veřejném diskurzu skutečně pozitivně a má v sobě nádech určité naděje, která rezonuje se současnými klimatickými problémy. Je otázkou, zdali se v tomto případě nejedná o marketingový tah, který pouze parazituje na intersubjektivním vnímání toho, co by se mělo zrovna teď v tuto chvíli dělat správně. "Dělat správné věci" není žádná stabilní kategorie, nýbrž naopak velice tvárná hmota, existující na různých úrovních i v různém měřítku. Problém nastává v okamžiku, kdy se v určitých situacích "dělání správných věcí" stává vyžadovanou normou pod pohrůžkou represe a sankcí. Nebo nejde o problém, ale o účinný způsob, jak v době kapitalocénu (Moore 2015; Hann 2017) dosáhnout kolektivní zodpovědnosti vůči okolnímu prostředí, jehož jsou lidé neoddělitelnou součástí a které spíše negativně ovlivňují?\nZsuzsa Gille (2007: 32–34) tvrdí, že jakýkoli politický systém či ideologie hraje s časem. Kapitalismus je charakteristický svou neustále se zrychlující produkcí (Vostal 2016: 34–62), která je však přímo závislá na konzumaci. To je také zároveň jedna ze slabin kapitalismu. Nedostatečná konzumace přímo ohrožuje jeho životaschopnost. Proto jedním z cílů, jak udržet kapitalismus při životě, je akcelerovat konzumaci produkováním spotřebního zboží s velmi omezenou životností, tedy zrychlit obrat zboží. Kvantita vítězí nad kvalitou a udržitelností. To je však mimo jiné umožněno i tím, že si lidé mohou dovolit věci vyhodit a pořídit si místo nich nové.\nČas je tedy možné manipulovat. Lze ho nejen zrychlovat, ale i zpomalovat. Za jeden z prostředků, jak zpomalit čas, je ve veřejném diskurzu považováno opětovné využití věcí, případně recyklace. Těmito způsoby zacházení s věcmi je lidé jednak vrací do sféry užitečného a použitelného, jednak tím zpomalují vytěžování neobnovitelných zdrojů a dávají tak těm obnovitelným možnost k regeneraci. Může to znít jako samozřejmost, jako cesta, kterou se lidé v západní společnosti vydávají. O recyklaci, třídění odpadu, zodpovědném chování vůči svému okolí a příštím generacím se vedou debaty na nejrůznějších platformách a jde jim jen stěží uniknout. Jakkoli jsou tyto debaty důležité a užitečné, v některých případech skončí pouze u nějakého sloganu, který má jasně a důrazně vyslat pozitivní zprávu. Slogany jsou ale příliš zjednodušující symbol a úspěšně tak zapadají do zkratkovité komunikace, která charakterizuje současnou dobu. Navíc vše týkající se environmentálních otázek a odpadu (i toho informačního) bývá v současnosti spojováno zároveň s vinou, morálkou, případně beznadějí (Hawkins 2005: 21–41). Včetně slova recyklace a předpony eko.\nEko a recyklace\nŽijeme v době, kdy je globální ekonomický industriální systém považovaný za možného hlavního činitele rychlé klimatické změny (Graeber 2012). Zároveň jde o dobu, v níž současné globální vládní politiky nejsou schopny problém klimatické změny rázně řešit. A to i přestože nás zahlcují hezky znějícími prohlášeními a závazky. Čím to může být způsobeno? David Graeber (2012) nabízí odpověď v podobě úvahy o kosmologii industriální civilizace, se kterou úzce souvisí současné vnímání termínu recyklace.\nGraeber tvrdí, že lidé vnímají produkci i zbavování se věcí podobně jako narození a smrt člověka, a to z jednoduchého důvodu. Ani jedno běžně nevídáme. Touha lidí po vlastnění a akumulaci dalších a dalších věcí je zcela oddělena od jejich povědomí o tom, jak jsou tyto věci vyráběny a kde skončí, až se rozhodnou, že už pro ně nemají žádnou hodnotu (Hawkins 2005). Kde se ale vzala představa cirkulace? Začátek ani konec lidského života nám není jasný, podobně jako nevidíme do produkce a zbavování se věcí. Vytváří to určitou formu nedotknutelné posvátnosti. Podle Graebera to vypadá, že věci i lidé se jen tak zjeví, začnou cirkulovat (jsou v oběhu) a nakonec podobně záhadně zmizí v nicotě. Zároveň ale lidé touží po určité stabilitě, po ukotvení. Jelikož jde však o přání, které je v rozporu s neustálým pohybem, nevyhnutelnou změnou, nejjednodušším způsobem zachování stávajícího je představa pohybu v kruhu. Jde o konstrukt, o vytvoření srozumitelného rámce. Ve skutečnosti však ani lidé ani věci prostě jen tak nezmizí. Všude kolem nás se nacházejí zbytky věcí i lidských těl. Zůstává po nich stopa, která může být, jak tvrdí Kevin Hetherington (2004), zviditelněná jejich absencí.\nMezi vědci napříč různými obory panuje shoda, že ke globální klimatické či environmentální změně je potřeba přistupovat interdisciplinárně (Moran 2010: 1). Na environmentální otázky by neměly mít monopol přírodní vědy. Jak však upozorňuje Tim Ingold (2000: 13–26), jednotlivé vědecké diskurzy kategorii ekologického či environmentálního vnímají odlišně. Zatímco přírodní vědy k této otázce přistupují s určitým (podle svého přesvědčení objektivním) odstupem, pro sociální vědce (zejména sociokulturní antropology) je kategorie ekologického, tedy života všech organismů v konkrétním prostředí, relační (Ingold 2000: 19–20). Zároveň je tato kategorie ve srovnání s veřejným vnímáním také hodnotově neutrální. Platí přitom, že všechny žijící organismy jsou aktivními činiteli této vzájemně provázané sítě, která je zároveň také nutně provázaným vztahem živých organismů a prostředí. Jinými slovy, nemůže existovat organismus bez prostředí, stejně jako neexistuje prostředí bez organismu. Ekologické je tedy relační kategorie, která zároveň označuje neustálý proces, jelikož nic nemůže existovat beze změny. Prostředí, v němž lidé žijí, nabývá významu pouze ve vztahu k člověku i ostatním organismům, které stejné prostředí obývají.\nAvšak jak podotýká Ingold (2000: 14), lidské bytosti žijí v diskurzivních světech, které jsou kulturně konstruovány. To samo o sobě člověka, i přestože je součástí prostředí, v němž žije, z tohoto prostředí určitým způsobem vyděluje. Jako lidé jsme i nejsme součástí světa kolem nás. Majíce tuto perspektivu v mysli, je nezbytné pro potřeby tohoto článku ujasnit si použití pojmu ekologické či environmentální. Nejenže jednotlivé vědecké diskurzy tuto kategorii vnímají odlišně, s největší pravděpodobností se také odlišuje od veřejného i politického diskurzu, které jsou ale úzce provázány. A právě politickému vnímání ekologických (environmentálních) otázek a jeho dopadu na veřejný ekologický (environmentální) diskurz, stejně jako jejich vzájemnému ovlivňování se, v tomto článku věnuji pozornost. Přičemž mějme na mysli, že termín ekologie, ekologické či environmentální jsou v tomto kontextu silně hodnotově zatíženy.\nZastavme se na chvíli u slova recyklace. Tímto termínem je označován proces, kdy použité je přeměňováno na něco jiného (Alexander & Reno 2012: 1). Původně jde o čistě technický termín užívaný v souvislosti s nakládáním s produkty rafinérie (Graeber 2012: 281). Současného významu toto slovo nabylo později ve spojení s environmentálním uvědoměním a zeleným konzumerismem jako reakce na dopady konzumní ekonomiky. Opustilo tak svůj technický význam a stalo se spíše morálním imperativem, jelikož obecně je recyklace považována za občanskou povinnost (Wheeler & Glucksmann 2015: 2). Podobně jako kategorie ekologického přišla recyklace o svou hodnotovou neutralitu. Navíc se přesunula na individuální úroveň, přestože jako jednotlivci produkujeme pouze zanedbatelnou část celosvětového odpadu (Glücksberg 2013: 234–235). K tomuto posunu došlo v 60. letech 20. století, kdy zbavování se odpadu přestává být individuálním očištěním a spíše se stává znečišťujícím aktem celé společnosti, stejně jako znakem individuální nedisciplinovanosti a chybějící zodpovědnosti (Hawkins 2005: 30).\nIndividuální environmentálně citlivé chování bývá běžně považováno za "morálně správné", což samo o sobě vytváří určitou nadřazenost a vede k možnosti zneužití k osobnímu prospěchu. Zdá se, že vše morální má tendenci být zároveň amorální, čímž dochází k postupnému mizení samotné morální esence. Environmentální morální nadřazenost může pak přispívat k sociální nerovnosti reprezentované v amorálních podobách.\nMůžeme zde sledovat přesun zodpovědnosti na úroveň jednotlivce, za kterým pravděpodobně stojí zvyk stavět se k morálním otázkám jako k záležitosti osobního svědomí (Graeber 2012; 2015). S největší pravděpodobností to bude tím, že neoliberální ideologie, paradoxně založená na principu svobodné volby, reálně svou zodpovědnost na vládní a byrokratické úrovni popírá a trvá na tom, že každý člověk odpovídá nejen za svůj život a svou "svobodnou" volbu, ale i za stav věcí na globální úrovni (Bauman & Donskis 2018: 16; viz také Graeber 2015). Je mnohem jednodušší tlačit na jednotlivce (i když v masovém měřítku) než přesvědčit pilíře konzumní ekonomiky, tedy mocné kapitalistické firmy, že zodpovědnost leží primárně na nich. Nabízí se však otázka, kde se nachází hranice, na které končí individuální a začíná masové. A zda vůbec existuje.\nRecyklace, tato morálně vyzdvihovaná a ceněná činnost, je především o tržním obchodu s nadále využitelným materiálem. Jinými slovy, nejrůznější společnosti recyklují, protože z této činnosti profitují. Aby mohlo být s odpadem obchodováno, musí se stát komoditou (Alexander 2016). Na odpad a jeho pohyb se vztahují nejrůznější zákazy a příkazy. Komodity však cestují o mnoho svobodněji, jak jsem se sám mohl přesvědčit v případě obchodu s vraky aut v rámci Evropské unie, ale i mimo ni.\nVrak s platnými doklady konkrétní země, tedy zejména s platnými registračními značkami a technickým průkazem, nemůže být úředně prohlášen za odpad. Zároveň nepodléhá zákonům o ekologické likvidaci v jiné zemi ani žádným zvýšeným poplatkům za jeho přeshraniční prodej, alespoň do momentu, než se objeví v tamním registru vozidel. Tato vozidla, ač se lidem mohou zdát být jasným odpadem, jsou komoditou. Při přeshraničním pohybu vraky necestují jako odpad, což nejen snižuje množství formálních povinností, ale zároveň umožňuje maximální re-cyklaci automobilů bez nutnosti ekologické likvidace. Jde o kličku, které lidé obchodující s auty hojně využívají. V České republice je dokonce převod vozidla (osobního automobilu, motocyklu, nákladního automobilu, autobusu…) do zahraničí levnější než vnitrostátní změna majitele v registru vozidel. To nám naznačuje odlišný přístup k jedné a té samé věci. Úřady vidí automobil jako budoucí odpad, kterého je lepší se zbavit, nejlépe ho odsunout za hranice, a to i v douglasovském smyslu. Pro vrakaře je toto vozidlo naopak žádoucím zdrojem a příležitostí, takže často dochází k importu ze zahraničí i k (re)exportu, přičemž nemůže zůstat bez povšimnutí, že směr proudění aut na náhradní díly je většinou ze západu na východ. Klasifikace tedy slouží jako prostředek, který na jedné straně umožňuje zisk v šedé zóně neformální ekonomiky, ale zároveň podporuje znovuvyužití starých dílů v duchu oficiálně propagované cirkulární ekonomiky.\nJednoho pochmurného lednového rána, kdy nám všem na vrakovišti zima zalézala za overaly, přivezl pan Všemohoucí docela nový Hyundai Santa Fe. Jeho majitel se na tříproudé dálnici dostal mezi kamion a další osobní auto. Pravou stranu měl automobil otevřenou jako konzervu, majiteli se nic vážného nestalo. Pan Všemohoucí si začal auto fotit. Překvapilo mě to, protože do té doby jsem ho nic takového dělat neviděl. Zeptal jsem se, na co ty fotografie jsou. "Zkusím to prodat ještě dál na východ," vysvětloval pan Všemohoucí. Později mi pan Vedoucí řekl, že existuje možnost větší poptávky po těchto dílech v Polsku nebo Rusku: "Nás je deset milionů, Poláků kolik? Tak čtyřicet? A Rusáků mrtě." Zaujme na tom nejen docela přesný odhad počtu obyvatel těchto tří zemí, ale také, že co jeden považuje za odpad, je pro druhého k nezaplacení (Reno 2009; 2016: 98–135). O pár dní později pro auto skutečně přijel s odtahovkou jeden muž z Bulharska. Všechny nás překvapilo, že muži chyběly obě paže od loktů dolů, ale i přes tento hendikep nakládal auto v podstatě sám. Nabídku pomoci odmítl. Na odtahovce i plaťáku měl naložená už jiná dvě auta – toyotu a volkswagen. Trh s ojetinami a vraky je v Evropě propojený a vždy se vyplatí oběma stranám.\nHranice, kde se z odpadu stává komodita (a platí to i naopak), je tenká, ale zároveň konkrétní. Většinou se tak stane, když odpad vstoupí do prostoru odpadového hospodářství, do míst s jasnými smluvními pravidly. Pokud pro nějaký materiál není využití, případně je jeho recyklace nákladná nebo není státně dotovaná, nerecykluje se, jak ukazuje případ plastu z vrakoviště. Recyklace bývá smluvně upravována. Často za každou cenu, jen proto, aby byly naplněny konkrétní závazky, které se veřejně projevují jako zmiňované slogany. Sledujeme zde situaci, v níž existují mechanismy, které udržují "ekologické" nakládání s odpadem (včetně recyklace) i přesto, že produkuje další odpad nebo je energeticky příliš náročné. Tyto mechanismy nejsou nic jiného než zákonná omezení a hrozby sankcemi, nebo státní i jiné formy dotací, které udržují recyklační společnosti při životě (Alexander 2016).\nKaždodenní morálka, která se bezprostředně týká jednotlivců, se stává účinným nástrojem pro jejich manipulaci a shromažďování recyklovatelného materiálu do náručí firem, které z recyklace profitují. Jednotlivci i domácnosti se stávají cílem politické recyklační intervence vyžadující aktivní účast (Wheeler & Glucksmann 2015: 1). V této souvislosti můžeme hovořit o morální recyklační ekonomice, jelikož lidé recyklují s vírou v abstraktní sociální a environmentální dobro. Recyklace se pak stává gestem, vyjádřením osobního environmentálního uvědomění (Hawkins 2005: 32). Jak v případě potravinového odpadu poznamenává Daniel Sosna et al. (2019), lidé se běžně řídí morálním přesvědčením, že plýtvání je špatné. A v mnoha případech jde o přesvědčení, které nevychází pouze ze společenského či ekonomického kalkulu nebo ze společenského tlaku, ale spíše ze zvyku konkrétní domácnosti. Podle autorů vychází přesvědčení o neplýtvání jako morálně lepším chování z každodenní zkušenosti s vytvářením hodnoty.\nLidé shromažďují vlastní odpad, který se posléze stává komoditou soukromé či státní společnosti. Nahrává tomu i současný trend prosazování cirkulární ekonomiky, která je v globálním kontextu prezentována jako jediná cesta, jíž skrze recyklaci či upcyklaci lze dosáhnout bodu, kdy ideálně nic nepřijde nazmar. Tyto snahy mají přinejmenším dvě roviny – tržní a individuální, tedy rovinu domácnosti. Na rovině jednotlivců či domácností působí cirkulární ekonomika kreativně. Bezpochyby může mít pozitivní důsledky, ale ty jsou víceméně úspěšně překrývány druhou, neoddělitelnou tržní rovinou.\nSoučasné snahy o prosazení konceptu cirkulární ekonomiky jsou vesměs založené na tržním principu a většinou vedené lidmi s ekonomickým vzděláním, zkušenostmi v bankovním sektoru, nebo se vzděláním technickým. Typickým příkladem je digitální tržiště s odpadem Cyrkl nebo Institut cirkulární ekonomiky. Jakkoli se aktivity těchto institucí mohou zdát na individuální úrovni prospěšné, mohou mít i negativní dopady. Fungují v tržní logice, tedy skrze optiku peněz, která je přímo závislá na rentabilitě a profitu, což bývá zakrýváno PR prohlášeními o nutnosti přechodu na principy cirkulární ekonomiky.\nAbychom byli schopni porozumět přesunu morální zodpovědnosti v environmentálních otázkách na jednotlivce, podívejme se blíže na menší jednotky, které dohromady tvoří společnost – domácnosti.\nEkonomické je v současném globálním světě nadřazeno ekologickému. Tato dvě slova však mají stejný základ a původně šlo o siamská dvojčata, která byla od sebe časem oddělena jako dvě nezávislé entity. Skoro se mi chce říci, že dnes tvoří jakousi lévi-straussovskou binární opozici. Na jedné straně maximalizace zisku, orientace na růst a "pokrok", produktivita, na druhé pak zejména udržitelnost. Lidé se naučili žít ve světě, kde ekonomické není považováno za příliš ekologické.\nPředpona eko má původ v řeckém slově oikos neboli domácnost, tedy ideálně soběstačná jednotka – autarkia (Hann & Hart 2011: 20). Aristoteles považoval oikos (domácnost v tehdejším lokálním významu) za klíčové jádro společnosti, přičemž toto slovo v sobě neslo jak stránku ekonomickou, tak ekologickou. V dnešní představě může jít o ekonomickou i ekologickou soběstačnou jednotku – rodinnou zemědělskou usedlost (Graeber 2012).\nMorálním imperativem antického Řecka byla nezávislost svobodného člověka. Skutečně svobodný člověk byl závislý pouze na vlastní domácnosti. Graeber upozorňuje, že hlavním motivem ekonomického myšlení tehdejšího člověka bylo řízení a udržování domácnosti v chodu. Profit přichází na řadu až tehdy, když jsou základní potřeby domácnosti uspokojeny. V každém případě snaha o něj byla zbytná. Aristoteles dokonce snahu o profit a trh, na němž k ní docházelo, považoval za antisociální aktivitu (Hann & Hart 2011: 20). Koncept oikos v sobě zahrnoval soběstačné udržitelné hospodaření v souladu s okolním prostředím a v některých případech i maximalizaci produkce mimo prostředí domácnosti pro vlastní profit (Graeber 2012). Udržitelnost a maximalizace – dvě slova v současnosti považovaná za protimluv – se vzájemně nemusí nutně vylučovat.\nDomácnost je koncept, se kterým se v sociokulturní antropologii pracuje často. Univerzální podoba domácnosti neexistuje. Univerzálnost domácnosti spočívá v její existenci ve všech lidských společnostech. Napříč antropologií panuje shoda, že domácnost není pouhá ekonomická jednotka, nýbrž také základní společenská jednotka, v níž se vedle produkce, (re)distribuce a konzumace odehrává i reprodukce (Roberts 1991: 62). Odkaz britských sociálních antropologů poloviny minulého století, jako byli například Goody, Fortes, či Evans-Pritchard, nám ukazuje domácnost především jako neizolovanou jednotku. Fortes považoval domácnost za jakousi dílnu (workshop) sociální reprodukce (Fortes 1969: 2), která zajišťuje kontinuitu společnosti jako celku. Domácnost je tedy v tomto smyslu systémem sociálních vztahů, skrze které jsou její členové integrováni do okolního prostředí a celospolečenské struktury (Fortes 1969: 9). Vedle ekonomické a ekologické roviny můžeme v domácnosti sledovat také rovinu společenskou a politicko-právní. Domácnost jako neizolovaná jednotka je charakteristická obousměrným recipročním pohybem.\nV této logice nepůsobí nijak zvláštně přístup vědců zabývajících se klimatickými změnami a environmentálními otázkami, kteří domácnost považují za klíčovou pro pochopení environmentálních změn (Moran 2010: 33). Argument, že celospolečenské změny ve vztahu k prostředí lze dosáhnout cíleným působením na domácnosti, zní logicky. Působí však přinejmenším zvláštně, že v tomto kontextu je domácnost chápaná jako univerzální nositel agency, který hýbe světem. Taková představa je sporná nejen v teoretické rovině, ale zároveň ignoruje rozličné konceptualizace domácnosti v odlišných společnostech.\nDůležitá proměna domácnosti ve smyslu reciprocity se společností, jíž je součástí, přichází s industriální revolucí. Domácnost (oikos) přestává být jednotkou produkce a stává se především jednotkou konzumace (Graeber 2012). S touto signifikantní změnou souvisí také vnímání materiálních věcí v době konzumní ekonomiky. Lidé jsou naučeni vnímat věci jako jednorázové. V momentě, kdy začnou nést známky opotřebení či nefungují, jak mají, skončí na skládce nebo ve spalovnách. Toto chování je podporováno způsobem produkce, kdy jsou vytvářeny věci, které se jednoduše nakonec dříve či později rozbijí a jsou neopravitelné. A to jen proto, aby byl maximalizován obrat zboží a podporována produkce a z ní plynoucí zisk (Strasser 2000).\nTéto logice se přizpůsobil také automobilový průmysl. Dnešní automobily se špatně opravují. Jednak mechoši často nevědí jak, protože automobilky neustále něco mění, ale i z důvodu, že u novějších aut se často nedají vyměňovat díly po menších částech, pouze jako větší celek. Ten však v automobilu bývá buď špatně dostupný, mechoš se k němu pak musí dostávat dlouho, čímž se zakošům prodraží jeho práce, nebo je díl sám o sobě příliš drahý. Podle Hynka zisk automobilek nekončí prodejem automobilu, ale pokračuje zejména v prodeji náhradních dílů. Z tohoto důvodu automobilky v posledních letech přistupují k automobilům hlavně jako ke spotřebnímu zboží.\nV jedné oblasti je však domácnost jako jednotka konzumace čím dál více aktivizována. V oblasti odpadového hospodářství. Jak již bylo řečeno, domácnosti i jejich členové se stávají cílem politické recyklační intervence, která vyžaduje aktivní zapojení zúčastněných. Výsledkem je třídění odpadu přímo v domácnostech na úrovni konzumace. Wheeler a Glucksmann (2015: 1–2) tento jev označují jako consumption work, což je koncept, který narušuje představu oddělenosti produkce od konzumace. Zdá se tedy, že domácnost v určité oblasti může být považována za důležitého partnera v kolosu globální ekonomiky i jinak než jen skrze optiku konzumace. Domácí třídění odpadu v tomto smyslu produkuje surovinu, která má možnost být průmyslově zpracována. To navíc vytváří další pracovní místa i další ekonomický profit.\nMůžeme tu však zároveň nalézt i jiný rozměr. Současný globální politickoekonomický systém popíráním své vlastní zodpovědnosti na vládní a byrokratické úrovni vytváří ideální podmínky pro emocionální nátlak na jednotlivce v otázce osobní zodpovědnosti. Lidé pak mají pocit, že svým odpovědným přístupem k odpadu a recyklaci pomohou vyřešit palčivé environmentální otázky. Problém byl přesunut, nicméně ne vyřešen.\nZpátky na začátek, po kruhu či po linii, obojí vede stejným směrem\nV sociálních vědách běžně o zbavování se věcí neuvažujeme jako o dosažení konce života konkrétní věci. Vyhozené věci (lidmi považované za odpad, který zmizel) se totiž pouze pohybují v odlišných režimech hodnoty (Gille 2007: 34–35). Pohyb v těchto režimech je pak nelineární a nepředvídatelný (Gregson & Crewe 2003: 142), jelikož každá věc (ale platí to i o lidech) má potenciál být komoditou, a to v jakékoli fázi svého života (Appadurai 1988: 13–16; Kopytoff 1988). O linii vedoucí od produkce přes konzumaci ke zbavování se věcí lidé pravděpodobně uvažují proto, že odsunutí něčeho úzce souvisí s udržováním rozpoznatelného stavu sociálního řádu. Zbavování se věcí je otázkou hranic, jde o přemístění všeho, co hrozí znečištěním (či jakýmkoli způsobem ohrožuje fungování společnosti), za určitý práh (Douglas 2003). Ale jak tvrdí Marilyn Strathern (1999), věcí se nemůžeme zbavit, pouze je měníme v něco jiného.\nNa začátku tohoto článku jsem psal o environmentálně citlivém chování českých vrakařů. Pro lepší představu na chvíli o pohybu věcí po linii s nějakým začátkem a koncem uvažujme. Zbrusu nový automobil se po ní skrze různé režimy hodnoty pohybuje směrem k nezadržitelnému konci, i když zcela jistě s možností jeho odkládání. Konec může přijít v jakýkoli moment – většina aut na neformálních vrakovištích jsou tzv. totálky, tedy automobily neopravitelně poškozené při autonehodách, a to mohou být i nová auta. Jinak řečeno, čas pro hodnotu může a nemusí být rozhodující. Jeden z mých informátorů tvrdí, že automobil (jako celek složený z částí) má hodnotu pouze ve dvou fázích svého života – když je úplně nový a když se stane veteránem. Jinak je bezcenný. To však neplatí o jeho částech, které cenu příliš neztrácejí a jsou tak hodnotnější než automobil jako celek. Nepoškozené srdce automobilu, jako jeho nejcennější orgán, stojí vždy více než samotný vrak. Na této časové stabilitě je založený obchod s díly na vrakovištích, přičemž platí, že některé díly odolávají času méně. Pro tyto případy však existuje přeshraniční obchod s vraky, který tak otevírá prostor jiného trhu.\nTouhu vrakařů po zisku spojenou s environmentální citlivostí dobře ilustruje událost, která se odehrála pozdě odpoledne za vůně krásného končícího babího léta, kdy pan Všemohoucí přivezl KIA Carens. Pro pojišťovnu totálka, bezcenný kus šrotu, pro pana Všemohoucího jedno obrovské štěstí raritního nálezu. Toto vozidlo bylo totiž pouze 4 měsíce staré a podle pana Všemohoucího i opravitelné. Byl z nálezu tak nadšený, že nám všem společně s vrakem přivezl i zmrzlinu. Předtím než život této KIA pro své původní majitele skončil, měla cenu 590 000 korun. Pojišťovna zpravidla vyplatí škodu v plné výši s pětiprocentní spoluúčastí. Pan Všemohoucí auto vydražil za 190 000 korun, následně do jeho opravy investoval 100 000 korun a nakonec prodal za 400 000 korun. Nepochybně výhodný nákup, který přinesl zisk 110 000 korun. A to už si oslavu se zmrzlinou zaslouží.\nŽivot této KIA nehodou na dálnici rozhodně neskončil. Nezačali jsme ji rozebírat jako ostatní vozy. Pan Všemohoucí se rozhodl auto znovu postavit. Použil k tomu úplně stejné auto, které koupil jen několik týdnů předtím. Mezi vrakaři a mechoši se říká, že takové auto se lepí. Pan Všemohoucí mě pověřil vyzobáním interiéru staršího z těchto aut. Šlo o projev důvěry, protože zatímco při běžném zobání se nějaké drobnější chyby a poničení dílů ztratí, u tohoto vozu šlo o použitelnost všeho, co v něm bylo. Včetně elektroinstalace, která se jinak běžně stříhá či řeže flexou. Když jsem byl druhý den hotov, pan Všemohoucí šukačkou uřízl kusy karosérie, které bylo potřeba nalepit místo poškozených částí novějšího z obou vozů.\nSpolečně jsme pak karosérii i části na lepení vezli o pár kilometrů dál ke klempíři. Po cestě mi pan Všemohoucí vyprávěl, jak (teď už bývalým) majitelům té KIA nabídl, že jim jejich automobil opraví za použití části karosérie z jiného auta a prodá zpět. Dívali se na něho prý, jako by se zbláznil. Nemyslel to nijak zle. Jen tu došlo k neslučitelnému střetu dvou odlišných perspektiv. Původní majitelé jsou přesvědčeni, že takto opravované auto nemůže být bezpečné. Pan Všemohoucí ale tvrdí, že dříve šlo o úplně běžnou praxi, kdy se nikdo nepozastavoval nad tím, že by auto bylo slepeno ze dvou nebo více kusů. Před vstupem České republiky do Evropské unie bylo těžké dovézt automobil ze zahraničí, jelikož jeho přihlášení bylo takřka nemožné. Se vstupem do EU došlo legislativně ke zjednodušení. Podle pana Všemohoucího ale zároveň s tím přišlo lobby automobilek, aby lidé nekupovali bouraná auta, či obecně ojetiny, jelikož podle nich nejsou bezpečné. Otevření evropského trhu s ojetinami totiž hrozilo automobilkám snížením zisku. Bouraná a lepená auta se stále, i když v menší míře, prodávají. Na můj dotaz ohledně bezpečnosti takových vozů pan Všemohoucí tvrdí, že:\nKdyž se to dobře udělá, tak se bezpečnost nesníží. Ale lidi si to myslej proto, že maj masírku od někoho, kdo vydělává na tom, že tyhle auta se už nebudou používat a místo nich si koupí nový.\nV souvislosti s automobilovým průmyslem se stále mluví o bezpečnosti. Na druhou stranu není neustálá produkce a konzumace dalších a dalších aut příliš environmentálně citlivá, pouze podporuje ekonomiku. Může být neekologičnost nezamýšleným důsledkem bezpečnosti? Nebo jde o důkaz nekompatibility ekologického s ekonomickým v rámci neoliberálního kapitalismu? Dnešní automobily evokují dvě představy: luxus a bezpečnost. Snaha automobilek rozvíjet právě tyto dvě kvality má však sociální důsledky. Ať záměrně, či nikoli, důraz na luxus a bezpečnost prohlubuje nerovnosti ve společnosti.\nCo se vlastně na vrakovišti děje? Běžná představa zřejmě bude, že jde o místo, kde končí staré automobily. Často se o těchto místech také mluví jako o hřbitovech aut. V této optice by pak šlo o něco podobného jako u skládky odpadu – místo, kde schováme nepotřebné. To by ale byla mýlka, jelikož vrakoviště jsou zejména jakési třídírny, kde se hodnotné (v emické klasifikaci) a použitelné odděluje od bezcenného, čímž dochází k uchovávání či vytváření hodnoty. Zároveň tu probíhá každodenní směna. Nicméně autovrakoviště mají se skládkami odpadu jednu podobnost – jsou to heterotopie (Sosna 2016). Bývají bezpečně oplocena tak, aby nic a nikdo nepronikl dovnitř ani ven.\nJak jsme si již řekli, hranice, kdy se z hodnotné věci stává odpad, je tenká a závisí na mnoha okolnostech, které mohou nastat kdykoli. A to i na samotném vrakovišti. V prosinci jsme na nějakou dobu přestali rozebírat auta a místo toho jsme se věnovali běžnému předvánočnímu úklidu ve skladech. Šlo nejen o inventuru a přeskupování jednotlivých dílů pro lepší orientaci, ale i určení, které z dílů pro úsporu místa vyhodíme. Pan Vedoucí, jinak chladný a racionální čtyřicátník, si nejednou s trpitelským výrazem posteskl, že by nejraději všechno prodal. Nakonec ale převážila jeho racionalita a neuvěřitelná schopnost vždy všechno kalkulovat a my jsme na jeho pokyn vyhazovali ze skladů obrovské množství věcí. Po několik let byly tyto věci ve skladu nositeli trvalé hodnoty, jelikož hodnota i cena dílů se v čase příliš nemění. Jednou za čas pak přijde doba, kdy díly jako lusknutím prstu o svou vlastnost být komoditou přijdou a z ničeho nic se stanou odpadem.\nNestane se tak však jen pouhou potřebou udržovat místo ve skladu. K této rychlé změně přispívají i samotné automobilky ve fázi produkce. Podle Hynka je to například vidět na neustálé změně uchycení ramen a náprav automobilů. Desítky let existuje stejný systém uchycení, ale v poslední době automobilky uchycení a jeho design mění, přestože funkčnost systému zůstává stejná. Hynek tvrdí, že pro většinu spotřebitelů nemusí být uchycení nápravy a ramen nijak zvláštní, narozdíl od závodních speciálů. Jde hlavně o jeho celkovou funkčnost. Důvodem neustálé změny je podle něj zabránění spotřebitelům v možnosti opravovat si staré vozy za použití stále stejných dílů, které by bez problémů mohly používat i nové automobily.\nVrakoviště je také místo druhých šancí (Soderman & Carter 2008), místo re-cyklace, kde použitelné díly zachraňují život věcem, které by jinak skončily jako odpad. Vrakoviště bezpochyby fungují v logice kapitalismu, paradoxně však i zároveň proti ní. Vrakaři z prodeje profitují, ale také pomáhají udržovat život věcí déle, čímž přispívají k nižší poptávce po automobilech nových, a tedy nepřispívají ke zvyšování jejich produkce.\nSkrze dlouhodobou zkušenost s prostředím autovrakovišť jsem se v tomto článku zaměřil na současný trend všudypřítomných sloganů spojených se zelenou ekonomikou. Události odehrávající se na místech, která nakládají s vraky automobilů, existují v širším kontextu oblasti veřejného environmentálního diskurzu, jenž je ovlivněn politickým diskurzem, který je nemožné oddělit od ekonomického lobby.\nOdpad je v současnosti spojen s pocitem viny, s pocitem osobní morální odpovědnosti (Hawkins 2005). To vytváří tlak, který vede k neustálému přesvědčování o uvědomování si určitého závazku. Ve výsledku však slogany o "správném" naložení s odpadem, o vytváření zelené energie či o čistě ekologickém zpracování odpadu zní plytce. Odpad bývá zneviditelňován stejně jako nakládání s ním. Proto se pak mohou ve veřejném prostoru objevovat slogany jako ten, jenž dal název tomuto článku.\nOdpad má potenciál být nejednoznačným (Alexander & Sanchez 2019: 1–30), přesto k němu veřejnost i lidé v odpadovém hospodářství přistupují jako k něčemu pevně danému. Odpad je vnímán natolik negativně, že postupně vznikal tlak na jeho odsunutí, byť jen v podobě slova. Negativní bylo nahrazeno pozitivním slogany, které ujišťují o "správném" naložení s odpadem. Skutečné nakládání s odpadem je však odlišné. Nic není pouze černobílé a existují místa, která jsou stejně nejednoznačná jako odpad samotný. Místa zpracovávající vraky aut.\nNa těchto místech se třídí použitelný a hodnotný materiál od nepoužitelného a nehodnotného. Objevuje se tu však také odpad, který po přimhouření oka popelářů končí na skládkách nebo ve spalovnách. Vrakoviště, zejména ta neformální, jsou však místy, která jsou určitým způsobem environmentálně citlivá, navíc bez intervence zákonodárců. Tato citlivost však nevychází z morálního přesvědčení o potřebě být environmentálně citlivý, nýbrž je vedlejším produktem touhy po zisku, který plyne z prodeje dílů rozebraného vozidla. Někteří vrakaři, zvláště ti zruční, s vidinou zisku také bouraná auta opravují a vracejí do provozu. Tím přímo přispívají ke snižování počtu zájemců o nové vozy.\nSoučasný trend zelené ekonomiky slibuje nápravu špatností provedených dravou konzumní ekonomikou a cestu k lepší budoucnosti za zachování stejných vzorců produkce, konzumace i způsobu života. Žádný z těchto slibů ale neprošel přes síto neoliberálních principů akumulace, aniž by nedošlo k jeho změně (Argenti & Knight 2015). Pravděpodobně z důvodu neochoty změnit zažité vzorce. Jde pouze o přebarvování ocelově šedého povrchu kapitalismu na zelený. Kapitalismus je však barvoslepý (Howe & Boyer 2020). Jinými slovy, aby byla zelená ekonomika (či zelený kapitalismus) udržitelná (ale nejen pro vyvolené) a nestávala se negativně morálním imperativem, neměla by se řídit kapitalistickou logikou orientovanou na neustálý růst a pouze povrchně měnit barvu. Jak upozorňuje Hawkins (2005), současný globální politickoekonomický systém, založený na nepřetržitém obratu zboží a pohybu peněz, nás neustále nutí k nešetrnosti a generování dalšího a dalšího odpadu. Stále však existují místa jako vrakoviště, která svým způsobem tento trend narušují tím, že lidem nabízejí alternativu k požadovanému chování současného konzumenta.\nV prvé řadě bych chtěl poděkovat svému školiteli Danielu Sosnovi. Jsem vděčný za jeho postřehy, trpělivost, schopnost ukázat mi další směr, podporu a plodné diskuse, které jsou pro mě neodmyslitelně spojené také s Bárou Stehlíkovou, jíž patří můj velký dík za podnětné komentáře k posledním několika draftům tohoto článku. Za podporu při prezentaci myšlenek tohoto článku děkuji členům Oddělení ekologické antropologie EÚ AV Paulu Keilovi, Petrovi Jehličkovi i vedoucímu oddělení Luďkovi Brožovi. Děkuji také svým kolegům doktorandům i vyučujícím na domovské Katedře antropologie FF ZČU, s nimiž jsem mohl některé myšlenky tohoto článku v rané fázi sdílet. Poděkování míří také za hranice, a sice Chrisu Hannovi na Max Planck Institute for Social Anthropology v Halle, jehož realizovaný nápad s podporou doktorandů ze zemí V4 mi umožnil najít další z akademických domovů, kde cítím významnou podporu. Děkuji také dvěma anonymním recenzentům (recenzentkám), kteří mě dokázali přesvědčit o potřebě udržet některé myšlenky na uzdě. Děkuji editorce časopisu Biograf Báře Spalové za komunikaci, která ve mně vždy zanechala stopu hřejivého pocitu. V neposlední řadě chci poděkovat klukům z terénu, Hynkovi, Jáchymovi, Prokopovi, panu Vedoucímu a panu Všemohoucímu (z důvodu zachování anonymity jsou jména smyšlená). Bez nich by můj výzkum neměl smysl.\nTento výzkum byl podpořen Grantovou agenturou ČR (GA20-06759S).\n „Klasifikace dělá divy.“\n Flusser nehovoří o vědomém zakrývání, spíše o nevědomosti plynoucí z nemožnosti nahlédnout pod povrch.\n "Jde o ekonomiku na kolečkách, která nám připomíná, že odpad může být komodifikován."\n Slangový výraz pro VIN, tedy Vehicle Identification Number (identifikační číslo vozidla).\n V době dokončování tohoto článku jsem v terénu 12. měsíc.\n "Demokracie končí před vratama," upozorňuje mě ze začátku skladník Jáchym. Naznačuje mi tak, že moje slovo, stížnosti či požadavky nemají žádnou váhu. Nejvýše stojí majitel, pod ním člověk, který se stará o byznys, nejníže pak ti, co rozebírají, a ti, co uskladňují. Postupně si uvědomuji, že toto "nedemokratické" uspořádání se promítá hlavně do hierarchie morálního řádu nečistoty (moral order of dirt) (Dant & Bowles 2003), která úzce souvisí s morálním dělením práce (moral division of labour) (Hughes 1958), jelikož nejšpinavější a fyzicky nejnáročnější práci vždy vykonávají ti nejníže postavení. Zároveň jde o účinný způsob, jak pomocí dodržování zažitých nepsaných pravidel hierarchii udržovat. Když jsem jednoho jarního rána dorazil na vrakoviště, obklopilo mě zvláštní všudypřítomné napětí. V té době jsme již několikátý den za sebou vyklízeli a přeorganizovávali sklad. Jáchym se na mě to ráno mnohokrát obořil. Šlo o malichernosti. Nakonec se ukázalo, že chvíli předtím schytal kritický komentář od pana Vedoucího, kterého měl na koberečku pan Všemohoucí (jak o majiteli našeho vrakoviště všichni kromě pana Vedoucího mluví), jelikož jsme při předvánočním úklidu ze skladu vyhodili "hagusy" (podélné střešní nosiče) na jeho vlastní auto. Nikdy jsem nezažil, že by pan Všemohoucí na někoho přímo křičel. Vše se v tichosti odehraje v kanceláři, pan Vedoucí později výtku s křikem a nadávkami adresuje níže, až se veškeré napětí uzemní na nejníže postaveném pracovníkovi autovrakoviště.\n Ročně z těchto vozů vznikne v EU 7–8 milionů tun odpadu.\n Slangový výraz pro totální škody, tedy kategorii, kterou určuje pojišťovna. Takové vozidlo se nevyplatí opravovat, protože cena opravy by byla vyšší než hodnota vozu.\n Přestože všichni moji informátoři čas od času skrze automobily nadávají na konzumní a spotřební způsob života.\n Neformální místa, kde se nakládá s vraky, jsou na odpadové hospodářství úzce napojena. Můžeme je tedy za jeho součást také považovat.\n Definice vraku viz https://www.zakonyprolidi.cz/cs/1997-13. Vrak ještě není odpad.\n Slangový výraz pro vlek za automobil pro přepravu aut.\n Tato pravidla však platí i na neformálních místech, jelikož oficiální záležitosti bývají za protislužby vyřizovány skrze spřátelená legální vrakoviště.\n Oikonomia doslova znamená řízení domácnosti.\n Slangový výraz pro mechaniky.\n Slangový výraz pro zákazníky.\n Pouhou změnou produkovaných věcí, například nahrazením automobilů se spalovacími motory těmi na elektrický pohon, se pravděpodobně nic neřeší. Přestože se tyto nové produkty tváří zeleně, stále jde primárně o profit, jehož vedlejším produktem bude vždy odpad.\n Automobily procházejí režimy hodnoty, kdy na ně můžeme pohlížet jako na spotřební nebo investiční zboží, až se dostanou do stavu, kdy je vnímáme jako materiál. Procházejí tedy proměnou, kdy je nakonec jejich hodnota určena spíše z potenciálu využití jednotlivých částí než z jejich původní funkce pro přesun lidí nebo věcí. Automobily mohou být za svůj život několikrát prodány, jejich poslední hodnota je však vždy zbytková hodnota. Pohybují se ze spotřebního trhu jako nové zboží přes trh s použitým zbožím až do oblasti odpadového hospodářství a recyklační ekonomiky, kde jsou hodnoceny na základě vhodnosti pro další využití jako materiálu.\n V sociálních vědách hodnotu nevnímáme jako vlastnost dané věci, ale spíše jako produkt sociálních procesů. Musíme si ale uvědomit, že v emickém uvažování je hodnota viděna v penězích, tedy jako směnná hodnota. Zatím jsem v terénu nepotkal jediného člověka, který by při koupi vozu neuvažoval o jeho dalším prodeji. Lidé, kteří "dělají do aut", si nekupují vozidlo tzv. na celý život. Mnohokrát jsem se se svým starším automobilem s velkým nájezdem kilometrů, jehož se nehodlám vzdát alespoň dalších 20 let, stal terčem narážek a vtípků.\n Slangový výraz pro motor.\n Byznys s vraky spočívá v přístupu do uzavřeného systému aukcí pojišťoven, stejně jako v neustálém sledování nabídek.\n Zobáním či (roz)boucháním vrakaři označují rozebírání vraku.\n Šukačka či šukalína je výraz pro pilu ocasku.\n Hetherington (2004) tvrdí, že na místech podobných autovrakovištím nedochází pouze ke třídění samotných věcí, ale i jejich hodnoty, přičemž hodnotu věci považuje za ekvivalent lidské duše.\n V angličtině slovo waste či sloveso to waste nese mnoho významů, v nichž se odráží i lidské chování. Na jednu stranu to be wasteful je chápáno negativně, na druhou je přesně takové chování vyžadováno pro zachování hladkého běhu motoru ekonomiky.\nALEXANDER, C. (2016): When waste disappears, or more waste please! RCC Perspectives, (1): 31–40\nALEXANDER, C. / RENO, J. (2012): Introduction. In: C. Alexander & J. Reno, eds.: Economies of recycling: The global transformation of materials, values and social relations. London, New York: Zed Books. Str. 1–32\nALEXANDER, C. / SANCHEZ, A. (2019): Introduction: The values of indeterminacy. In: C. Alexander & A. Sanchez, eds.: Indeterminacy: Waste, value, and the imagination. New York: Berghahn Books. Str. 1–30\nAPPADURAI, A. (1988): Introduction: Commodities and the politics of value. In: A. Appadurai, ed.: The social life of things: Commodities in cultural perspective. Cambridge: Cambridge University Press. Str. 3–63\nARGENTI, N. / KNIGHT, D. M. (2015): Sun, wind, and the rebirth of extractive economies: Renewable energy investment and metanarratives of crisis in Greece. Journal of the Royal Anthropological Institute, 21: 781–802\nBANKS, M. (1995): Visual research methods. Published by the Department of Sociology, University of Surrey. Dostupné na adrese http://sru.soc.surrey.ac.uk/SRU11/ [naposledy navštíveno 26.3.2021]\nBAUMAN, Z. / DONSKIS, L. (2018): Tekuté zlo: život bez alternativ. Praha: Pulchra\nDANT, T. / BOWLES, D. (2003): Dealing with dirt: Servicing and repairing cars. Sociological Research Online, 8 (2): 36 odst. Dostupné na adrese http://www.socresonline.org.uk/8/2/dant.html [naposledy navštíveno 26.3.2021]\nDOUGLAS, M. (2003): Purity and danger: An analysis of concepts of pollution and taboo. New York: Routledge\nFEATHERSTONE, M. (2004): Automobilities: An introduction. Theory, Culture and Society 21 (4-5): 1–24\nFLUSSER, V. (1994): Za filosofii fotografie. Praha: Hynek\nFLUSSER, V. (2001): Do universa technických obrazů. Praha: OSVU\nFORTES, M. (1969): Introduction. In: J. Goody, ed.: The developmental cycle in domestic groups. Cambridge: Cambridge University Press. Str. 1–14\nGILLE, Z. (2007): From the cult of waste to the trash heap of history: The politics of waste in socialist and postsocialist Hungary. Bloomington, Indianapolis: Indiana University Press\nGLÜCKSBERG, L. (2013): Wasting the inner-city: Waste, value and anthropology on the estates. Doctoral thesis. London: Goldsmith, University of London\nGRAEBER, D. (2012): Afterword: The apocalypse of objects – Degradation, redemption and transcendence in the world of consumer goods. In: C. Alexander & J. Reno, eds.: Economies of recycling: The global transformation of materials, values and social relations. London & New York: Zed Books. Str. 277–299\nGRAEBER, D. (2015): The utopia of rules: On technology, stupidity, and the secret joys of bureaucracy. New York: Melville House\nGREGSON, N. / CREWE, L. (2003): Second-Hand Cultures. Oxford: Berg\nHANN, Ch. (2017): The Anthropocene and anthropology: Micro and macro perspectives. European Journal of Social Theory, 20 (1): 183–196\nHANN, Ch. / HART, K. (2011): Economic anthropology: History, ethnography, critique. Cambridge: Polity\nHAWKINS, G. (2005): The ethics of waste: How we relate to rubbish. Lanham: Rowman & Littlefield\nHETHERINGTON, K. (2004): Secondhandedness: Consumption, disposal, and absent presence. Environment and Planning D: Society and Space 22 (1): 157–173\nHOWE, C. / BOYER, D. (2020): Verdant optimism: On how capitalism will never save the world. Published by the Society for Cultural Anthropology. Dostupné na https://culanth.org/fieldsights/verdant-optimism-on-how-capitalism-will-never-save-the-world [naposledy navštíveno 26.3.2021]\nHUGHES, E.CH. (1958): Men and Their Work. Toronto: Collier-Macmillan\nINGOLD, T. (2000): The perception of the environment: Essays on livelihood, dwelling and skill. London and New York: Routledge\nKOPYTOFF, I. (1988): The cultural biography of things: Commoditization as process. In: A. Appadurai, ed.: The social life of things: Commodities in cultural perspective. Cambridge: Cambridge University Press. Str. 64–91\nMOORE, J.W. (2015): Capitalism in the web of life: Ecology and the accumulation of capital. London, New York: Verso\nMORAN, E.F. (2010): Environmental social science: Human-environment interactions and sustainability. Oxford: Wiley-Blackwell\nPINK, S. (2001): Doing visual ethnography: Images, media and representation in research. London: Sage\nRENO, J. (2009): Your trash is someone's treasure: The politics of value at Michigan landfill. Journal of Material Culture, 14 (1): 29–46\nRENO, J. (2016): Waste Away: Working and Living with a North American Landfill. Berkeley: University of California Press\nROBB, J. (2018): Contained within history. History and Anthropology, 29 (1): 32–36\nROBERTS, P. (1991): Anthropological Perspectives on the Household. IDS Bulletin 22 (1): 60–66\nSHRYOCK, A. / SMAIL D.L. (2018): On containers: A forum. Concluding remarks. History and Anthropology, 29 (1): 49–51\nSODERMAN, B. / CARTER, R. (2008): The auto salvage: A space of second chances. Space and Culture, 11 (1): 20–38\nSOSNA, D. (2016): Heterotopias behind the fence: Landfills as relational emplacements. In: D. Sosna & L. Brunclíková, eds.: Archaeologies of waste: Encounters with the unwanted. Oxford: Oxbow Books. Str. 162–178\nSOSNA, D. / BRUNCLÍKOVÁ, L. / GALETA, P. (2019): Rescuing things: Food waste in the rural environment in the Czech Republic. Journal of Cleaner Production, 214: 319–330\nSTRASSER, S. (2000): Waste and Want: A Social History of Trash. New York: Macmillan\nSTRATHERN, M. (1999): Property, substance, and effect: Anthropological essays on persons and things. London: Athlone Press\nVOSTAL, F. (2016): Accelerating academia: The changing structure of academic time. Houndmills: Palgrave Macmillan\nWHEELER, K. / GLUCKSMANN, M. (2015): Household recycling and consumption work: Social and moral economies. Houndmills: Palgrave Macmillan\nWOOLGAR, S. / LEZAUN, J. (2013): The wrong bin bag: A turn to ontology in science and technology studies. Social Studies of Science, 43(3): 321–40


Jak nabrousit nůžky na nehty – Kovové konzole na police\nJak nabrousit nůžky na nehty\nKlasické domácí a babičkovské rady pro broušení nůžek bez nějakého. V takové situaci přichází možnost domácího nabroušení, které s trochou snahy a. Při broušení nůžek je důležité zachovat rovnou hranu a dodržet úhel břitu.\nNa trhu je možno zakoupit některé brusné pomůcky. Jak naostřit nůžky na nehty snadno a rychle. Kategorie: Domácnost Opravy, údržba. Jak nabrousit struhadlo – tipy, rady, doporučení (hřebík) .\nJá je zkusil nabrousit brusným kamenem,papír stříhají dobře ale třeba. Tak jsem zkoušel nabrousit nůžky na brusce na vrtačce, doslova teď . Brousíme kleště na nehty, kleštičky na kůži, štípací kleštičky, nůžky na nehty i kůži a další. Potřebujete nabrousit nástroje pro pedikúru nebo manikúru? Běžné kancelářské nůžky, zahradnické nůžky, nebo snad dokonce nůžky na plech musí být čas od času nabroušeny, aby byl jejich střih krásně ostrý a materiál . Přečtěte si rady a zkušenosti na téma stříhání nehtů na pravé ruce (nůžky). Myslíte že je stačí nějak nabrousit jako nůž?\nTo úžasné na kapesních nožích VICTORINOX, co bylo vlastně oním klíčem k úspěchu, byla mnohostrannost použití každé pružiny: . Při dodržení těchto základních zásad mnohonásobně prodloužíte životnost ostří.\nPokud již nůžky nestříhají, nejčastěji špičky a rozhodnete se nechat je nabrousit . Stejně tak nebožka tchýně, vyučená krejčová, měla nůžky na střihání, na který jí . Víte, jak rychle nabrousit nůžky na nehty? Výrobky k nabroušení můžete zasílat poštou na adresu firmy: KDS Sedlčany,. Nůžky – do firmy dorazily tyto téměř historické nůžky zrezivělé a úplně tupé. Tupé nůžky toho moc nedokážou, papír rozžvýkají a manikúrové nehty jen roztřepí.\nKolik máte ve svém okolí provozoven, kde můžete nechat nabrousit nůžky? Pokud je nůž dost ostrý, na nehtu se zastaví, pokud sklouzne, je třeba. Pokud si někdo myslí, že nůž nabrousí sám na vysokobrátkové brusce, . Ja radeji na ten molitan pouziju obyceny nuz a sekeru brousim na brusce. Tesarum tu urcite nikdo nemusi radit, jak brousit sekeru.\nPro náročné zákazníky, kteří ocení dokonale nabroušený nůž, se provádí. Kleště na nehty (od mm délky ostří či zahnuté ostří) 5-; Nůžky na nehty-kůži 3-. Ondra přináší tipy, jak si doma správně nabrousit nože a nůžky a jaké brousky si pořídit.


Aplikace ukrajinské vlády může z civilistů udělat legitimní vojenské cíle | mobilenet.cz\nAplikace ukrajinské vlády může z civilistů udělat legitimní vojenské cíle\n07. 06. 2022 17\nAplikace Diia sloužila před válkou k digitalizaci veřejné správy, mj. jako náhrada dokladů\nBěhem konfliktu dostala funkce pro hlášení pohybu nepřátelských vojsk\nPodle určitých výkladů to znamená zapojení civilního obyvatelstva do vojenských operací, kvůli čemuž ztrácejí svůj statut\nPo více jak 100 dnech ruské invaze na Ukrajinu je více než jasné, jakou zásadní roli v tomto prvním větším konfliktu 21. století hrají moderní technologie, především mobilní telefony. Tamní operátoři se za každou cenu snaží udržet fungování mobilních sítí, protože na nich závisí například takové funkce, jako je včasné varování před nálety. Objevuje se však i stinná stránka, na kterou upozornil wired.com.\nNebezpečí je ukryto ve zdánlivě neškodné aplikaci Дія (Diia). Ta byla před válkou určena pro digitální transformaci veřejné správy. Sloužila jako státem uznávaná náhrada pro občanský a řidičský průkaz a další dokumenty. Celkem se s ní dá vyřídit až 70 služeb, které svým občanům nabízí stát. Se začátkem války se rozšířila nabídka, například o již zmiňované varování před bombardováním. Potenciálně problematická je pak funkce e-Enemy, která umožňuje uživatelům hlásit pohyb nepřátelských vojsk.\nAplikace mohla suplovat občanský a jiné průkazy.\nPodle výkladu mezinárodního práva by však osoba používající tuto funkci mohla být považována za nepřátelského bojovníka. Technicky vzato, jakmile uživatel ve válečné zóně vezme do ruky chytrý telefon, aby pomohl armádě, mohly by být technologie i jednotlivec považovány za senzory nebo uzly v praxi známé jako ISR – intelligence, surveillance, reconnaissance – zpravodajství, sledování a průzkum.\nRozlišování mezi vojáky a civilisty je základním stavebním kamenem mezinárodních úmluv známých jako Ženevské konvence. Osoby považované za civilisty a civilní cíle nemají být napadány vojenskými silami, protože nejsou bojovníky, měly by být ušetřeny. Zároveň by také neměly bojovat – pokud tak učiní, mohou tento status ztratit. Debata, kdy se tak stane, je spíše akademická: nestačí smartphone ani nainstalovaná aplikace, ale její vědomé používání.\nGoogle Mapy vypínají na Ukrajině data o provozu, aby tak chránily obyvatele\nHlavní problém spočívá v tom, že kdyby v budoucnu teoreticky došlo k soudním procesům kvůli válečným zločinům na Ukrajině, mohli by advokáti žalované strany namítat, že sama ukrajinská vláda udělala z nic netušících civilistů součást ozbrojených složek. Vzhledem k rozsahu krize je ale zcela pochopitelné, že bojuje o přežití všemi dostupnými prostředky. Problém ale naplno ukazuje, že právo, a to i to mezinárodní a válečné, je vždy pozadu za rozvojem technologií. Případné soudní spory by se tak mohly stát precedentem, který by se měl časem promítnout i do mezinárodních smluv.\nMenstruační kalendář v hodinkách či v mobilu už najednou není tak dobrý nápad – Glosa\nObchod Google Play se chystá na velký úklid, zmizí starší aplikace\nGoogle bude na telefony s Androidem na Ukrajině posílat upozornění na nálety\nKarel Endler1 8. 6. 08:44\nNaposledy upraveno: 8. 6. 08:49\nMálokdo si to uvědomuje, ale člověk v uniformě se zbraní je voják a vztahují se na něj ženevské konvence. Člověk v civilu se zbraní je terorista - a jako takový může být na místě popraven. To lkaní nad "vraždami civilistů" se týká těchto lidí, kteří před válkou nafasovali pušky a šli do toho - například obránci mariupolských železáren - nebo jde o civilisty, které hrdinná ukrajinská armáda, nejraději se ukrývající ve městech, používá jako živé štíty, aby na svoji stranu získala světové veřejné mínění.\nAno, nemáme rádi "Rusáky" kvůli 1968 - ale nějak zapomínáme, že mezi nimi byla spousta Ukrajinců a poslal je na nás Ukrajinec.\nMartin Jeřábek 8. 6. 09:12\nTak doufám že radobi odborníci na UA co rádi používají jejich vlajky a podporují, půjdou do války jim pomoci.. Ale jak je znám tak je to banda zbabělců.\nRoman Pavlik 11. 6. 16:32\nA přitom stačilo málo, respektovat strach Rusů a nerozšiřovat NATO, nebo alespoň dodržovat Minské dohody, nevraždit Donbasany a pozavírat nacisty z Azova. A mohl být klid. No, ale naši páni z Fašingtonu chtěli válku a oslabit Rusko, tak ji holt máme. A teď se budeme zalamovat nad tím, že někde zařve pár civilistů. To tak holt ve válce bývá........ Zprvu jsem nechápal proč se s tím ten Puťka tak páře, když ukázal že na Krymu, Kazachstánu a Bělorusku to umí celkem rychle. Dnes to vidím jako geniální tah. Miliony Ukrajinců v Eurosajuzu, mezi nimi Banderovci, no máme zaděláno na pěkný průser a dlouho nebudeme mít na Rusko čas. Mezi tím dostaví trubky do Číny a Indie, dostaví se hedvábná stezka s připojením na Afganistán a Pakistán s mědí, ať to nemusítahat přes moře z Mexika. No a nakonec se odříznou od dolaru úplně a my se tu budeme s Banderovci plácat po zádech ve stínu větrných elektráren a vzpomínat jací jsme byli frajeři. :-D