Apokalyptická nebesa - Svět poté | recenze | Databáze knih\nSvět poté (2014) / ciniminisek\nNakladatelství Motto se po vzoru svých konkurentů vydalo do vod andělských sérií a českým čtenářům nabídlo sérii Penryn a konec dní, kdy mladá dívka bojuje o život svůj i svých blízkých. První část Pád andělů byla u čtenářů velmi úspěšná a teď je na řadě díl druhý s názvem Svět poté, který byl velmi očekávanou novinkou tohoto žánru.\nLidskou zem napadly božské bytosti a z obyčejného světa, jaké prožíváme i my, se stala děsivá apokalypsa. Lidé útočí proti sobě, nemají dostatek jídla, elektřina nefunguje. V takové situaci se ocitla i sedmnáctiletá Penryn se svou bláznivou matkou a nemocnou sestrou. V první části se seznámíme s anděly pro příběh důležitými, ale i jedním z těch nejdůležitější a to Raffem. Archanděl Raffael přišel o svá křídla a za doprovodu Penryn se vydal do Hnízda, kde zlomyslní andělé spřádají své plány. Raffe, chce svá křídla zpět a Penryn svou sestru, která byla jedním z mýtických bytostí unesena.\nOvšem nic nedopadlo tak, jak mělo a dvojice se za bolestivé situace rozdělí a tím první příběh končí, ale i ten druhý začíná. Penryn je v Odboji na celkem bezpečném místě, ale okolnosti napomohou k tomu, že svůj úkryt bude muset opustit a opět se vydat do zpustošeného světa, aby našla to, co naléhavě hledá. V tu chvíli pouze doufá, že Raffaela ještě někdy uvidí, ba co víc, doufá, že na živu. Den zúčtování se blíží nezvratným tempem a Penryn touží pouze po jediném – v bezpečí být se svou rodinou. Jenže k tomu vůbec nic nenasvědčuje.\nSusan Ee je nejen spisovatelkou, ale také scénáristkou, režisérkou a bývalou právničkou. Nyní se soustředí převážně na psaní a to především děl, které v sobě skrývají alespoň špetku romantiky.\nJak jsem zmiňovala výše, druhá část série o Penryn začíná na stejném místě, jako první díl končí. Což je sice vzácné, ale já to velmi chválím a to hlavně z důvodu, že situace, za které byl příběh ukončen, byla velmi vypjatá. Navazujeme tedy přesně tam, kde jsme skončili a o nic nejsme ochuzeni.\nPříběh apokalyptického světa, který mají na bedrech božské bytosti je velmi zdařilý nápad, a troufnu si říci, že i ojedinělý. Dopodrobna vylíčené hrůzy a tragédie, které se v tomto smyšleném světě dějí, svou reálností zapříčiní husí kůži na čtenářových rukách a znechucené úšklebky ve tváři.\nPřesto, že si autorka libuje v romantice, kterou nám v prvním díle ukázala, v tomto případě zůstala při zemi a láskyplné city rozprostřela do menších dávek. Více se zaměřila na bojovnou část, což se Susan Ee velmi povedlo. Tím o nudu v příběhu nezakopnete, poněvadž se stále něco děje. Pár hluchých míst se zde také najde, to ale čtenář zjistí až po dočtení, jelikož napětí mu nedá ani na chvíli vydechnout.\nHlavní hrdinka Penryn je někdy až moc neohrožená, přesto jí to čtenář věří a hlavně drží palce. Rafael se v příběhu vyskytuje už méně, což může především zamilované čtenářky pobouřit, třebaže jeho absence příběhu dodává více napínavých částí, kdy se zatajeným dechem čekáte, až se objeví.\nChvilkové záchvěvy thrilleru, jenž se v příběhu vyskytují, autorka zručně nahradí vtipným textem v podobě dialogů hlavních postav. Strhující a lehce čtivý děj se stále řadí do kategorie čtení pro mládež, to ale pochopitelně neznamená, že ztrácí na kvalitě, poněvadž Svět poté své kvality nesporně má a každým dílem nám to svou láskou, vyměněnou za stupňovaný chaos dokazuje. Třebaže je titul lehko zařaditelný, svou výjimečnost zapřít nenechá.\nCelá série o Penryn vylítla do výšin a světoznámým i oblíbeným andělským příběhům úspěšně konkuruje. Můžeme tedy doufat, že víru ve zdařilou třetí část nám autorka nevezme, nýbrž potvrdí.\nkniha Svět poté recenze


Divoký anděl se vrací na obrazovky: Takhle dnes vypadají Ivo a krásná Milagros – eXtra.cz\nZdroj: Telefé International\nPro milovníky romantických příběhů si televizní stanice Prima LOVE přichystala opakování legendární telenovely Divoký anděl. Na obrazovky se tak vrátí nádherná Milagros i Ivo, které si před lety zahráli Natalie Oreiro (43) a Facundo Arana (48). Podívejte se, jak herci vypadají dnes.\n02. 08. 2020 14:51 | Autor Eliška Reiglová\nPříběh telenovely Divoký anděl z roku 1998 začíná v jednom obyčejném argentinském klášteře, v jehož čele stojí úctyhodný otec Manuel. Právě v tomto klášteře žije od narození sirotek Milagros, které ale všichni přezdívají Cholito. Mili zbožňuje fotbal a jeho hraním tráví většinu času. Chodí oblékaná jako kluk a jejím poznávacím znamením je červená čapka a prořízlá pusa. Protože je Milagros osmnáct, musí z kláštera, který funguje jako dětský domov, odejít. Práci dostane v honosné vile boháčů Di Carlových jako služka.\nRole Milagros se zhostila herečka a zpěvačka Natalia Oreiro Milagros si diváci pamatují jako ušmudlanou dívku s velmi chlapeckým stylem oblékání i chování. Natalia je pravým opakem své postavy a dokonce ani po čtyřicítce ze svého půvabu neztrácí ani za mák. Její postavu by jí mohla závidět kdejaká mladší kolegyně a po vráskách na jejím obličeji není ani stopy.\nAčkoliv doby největší slávy už má Natalia dávno za sebou, herectví i zpěvu se i nadále intenzivně věnuje. Hraje v seriálech a jen za rok 2019 natočila hned tři filmy. Navíc se dá říct, že nestárne, ba naopak, snad i vypadá lépe a lépe. Zub času se na ní nikterak nepodepisuje a věk je pro ni jen číslo.\nDíky telenovele byl Facundo Arana coby Ivo Di Carlo jedním z idolů konce devadesátých let. Jeho pronikavé modré oči okouzlily nejednu divačku v době, kdy byl Divoký anděl naprostým hitem. Naštěstí pro ně se u Arany ani více než 20 let po natáčení skoro nic nezměnilo.\nÚspěch z devadesátek si Facundo Arana naposledy zopakoval v roce 2006 telenovelou Jsi můj život, kde opět hrál s Oreiro, herectví se stále věnuje. Jeho seriály a filmy jsou známé spíše v Argentině a na české obrazovky se nedostávají. V galerii se ale můžete podívat na to, jak on a jeho seriálová láska vypadají dnes.\nDivoký anděl Facundo Arana Natalia Oreiro Prima Love proměna Telenovela


Beeztees Župan pro štěňata zelený 60x35cm - s dopravou zdarma BEZEDNAMISKA.CZ\nPo procházce v mokru či příjemné koupeli je důležité Vašeho pejska usušit. Beeztees koupací župan ho nejen vysuší, ale také zahřeje. Župan dejte jednoduše na pejska a zavažte šňůrky. Krásné provedení s oušky, které Vašemu pejskovi dodají roztomilý vzhled. Ihned se stane středem pozornosti. Rozměr: 60x35 cm


O DROGÁCH - Opiáty a alkohol - Alkohol\nÚvod » Opiáty a alkohol » Alkohol\nAlkohol je pravděpodobně nejnebezpečnější legální droga. Jedná se o nápoje obsahující určité množství účinné látky ethanolu (rozmezí přibližně 2% - 80 %). Slangově je alkohol nazýván chlast, pití nebo glgání. Alkohol se dělí na měkký (pivo, víno, medovina, burčák atd.), který obsahuje okolo 10% (bývá uváděno rozmezí 4 - 20%) ethanolu a tvrdý (různé likéry, vodka, rum, whisky, tequila, slivovice, absint atd.) obsahující od 40 (35)% do 70 (až 80)% ethanolu. Tvrdý alkohol se obvykle pije v tzv. panácích (asi 40 ml alkoholu v malé skleničce). Za jedno pivo se platí asi 25 kč, za jednoho panáka 45 - 70,- a za litrovou láhev vína nebo tvrdého alkoholu 100 - 300 kč.\nNástup účinků záleží na tom, kdy uživatel naposledy jedl, jestli jedl tučné jídlo (tuk váže alkohol) a kolik jakého alkoholu naráz vypil. Účinky (opilost, slangově ožralost, opice) se projevují tím, že je člověk nejprve veselý, hovorný, v euforii, pociťuje uvolnění, lépe navazuje kontakty s ostatními (je tzv. "v náladě"), poté se dostavuje rozostřené až dvojité vidění, pocit tepla, snížená vnímavost, ospalost, motání hlavy, nevolnost, špatná artikulace, ztráta koordinace a rovnováhy až neschopnost udržet se na nohou, a úplná ztráta zábran (záleží na množství vypitého alkoholu), někdy se objevují deprese, návaly smutku nebo agresivní chování. Poté dochází ke zvracení a spánku, až kómatu v důsledku předávkování. Po probuzení člověk cítí tzv. kocovinu neboli "zbytkáč" - bolest hlavy a žaludku, únava, nevolnost, často dochází k poruchám paměti, kdy si člověk nepamatuje, co se dělo, když byl opilý (tzv. "okno"). Předávkování neboli otrava alkoholem může způsobit smrt. Účinky alkoholu trvají kolem 12ti hodin (záleží na množství).\nAlkohol poškozuje zejména játra, oslabuje imunitní systém, způsobuje odumírání mozkových buněk a může způsobit jak psychickou, tak fyzickou závislost (tzv. alkoholismus). Abstinenční příznaky se projevují nutkavou touhou po alkoholu, nespavostí, nevolností, nadměrným pocením, třesem, svalovými záškuby, úzkostí, malátností, těžkými depresemi, nepřátelskostí, agresivitou, dezorientací v čase a prostoru a halucinacemi. Vrcholná fáze takového absťáku se nazývá delirium tremens. Vzniká tolerance a pro dosažení stejného účinku musí závislý konzumovat stále větší množství alkoholu. Uživatelé někdy zažívají tzv. tah, což je nekontorlované opakované pití alkoholu. Po odeznění účinků a nástupu kocoviny dává piják "vyprošťováka" a okamžitě se znovu opije. Tah může trvat i několik dní v kuse. Nadměrné pití alkoholu přináší krom rizika vzniku závislosti také riziko zranění nebo smrti pod vlivem alkoholu, riziko vzniku sexuálních poruch, žaludečních vředů a zánětů žaludku, rakoviny ústní dutiny a jícnu, rakoviny jater a riziko vzniku psychózy. Pití alkoholu v těhotenství výrazně zvyšuje riziko poškození plodu. Pravidelné pití malého množství alkoholu je nicméně prospěšné pro srdce a oběhový systém, snižuje riziko infarktu.


MMR - Jankovský: SON bude nájemníkům pomáhat ještě intenzivněji\nJste zde: Úvodní strana > ... > Ministerstvo pro místní rozvoj > Ministerstvo > Pro média > Tiskové zprávy > 2010 > Jankovský: SON bude nájemníkům pomáhat ...\nJankovský: SON bude nájemníkům pomáhat ještě intenzivněji\n23.11.2010: Ministr pro místní rozvoj Kamil Jankovský a předseda Sdružení nájemníků (SON) Milan Taraba se dnes dohodli na širším zapojení terénních pracovišť Sdružení do právní a organizační pomocí nájemníkům, kteří bydlí v bytech, kde končí po 1. lednu 2011 režim regulace nájmu.\nS koncem účinnosti zákona č. 107/2006 Sb., O jednostranném zvyšování nájemného nastane pro řadu nájemníků situace, s níž mohou potřebovat výrazně pomoci. „Přestože tento termín je již více než čtyři roky znám, předešlé vlády se příliš nevěnovaly jeho komunikaci. Snažíme se nyní tuto situaci na poslední chvíli řešit.,“ řekl Kamil Jankovský, ministr pro místní rozvoj.\nProto ministr požádal na dnešní schůzce předsedu Sdružení nájemníků Milana Tarabu, aby v rámci regionálních pracovišť Sdružení byly posíleny již existující služby v následujícím období. Nájemníci tak mohou ve zvýšené míře využívat jednoduchý právní a zejména organizační servis, včetně například návrhů smluv a podání. Seznam regionálních pracovišť najdou na webové adrese www.son.cz .\nDeregulace nájmů je zákonem řízený proces narovnání obchodních vztahů na trhu s nájemními byty. Jeho průběh je striktně ukotven v zákoně č. 107/2006 Sb., O jednostranném zvyšování nájemného, který přesně definuje maximální možná navýšení nájemného v dané oblasti České republiky v průběhu platnosti zákona. Ta je stanovena do 31. 12. 2010 pro území České republiky s výjimkou Prahy, krajských měst kromě Ústí nad Labem a Ostravy a měst nad 10 tisíc obyvatel ve Středočeském kraji, Pro tato zbývající území je platnost prodloužena do 31. 12. 2012.\nPo skončení tohoto procesu již nelze nájemné za žádných podmínek jednostranně zvyšovat. Jakákoli změna výše nájemného je možné pouze se souhlasem obou stran, nájemce i pronajímatele. \nSdružení nájemníků ČR (SON) je jednotnou organizací (občanským sdružením) působící na celém území České republiky. Při uplatňování svých programových cílů využívá též svých poznatků z členství v Mezinárodní unii nájemníků (IUT), spolupráce se státními orgány a orgány samosprávy všech stupňů, s právnickými a fyzickými osobami, které mají podobné cíle. Prosazuje oprávněné požadavky nájemců a uživatelů bytů a význam nájemního bydlení pro občany (včetně družstevního) při jednání s orgány státní správy a samosprávy a pronajímateli. Poskytuje služby i vlastníkům bytů, kteří byty využívají pro vlastní potřebu. Předkládá vlastní návrhy a náměty řešení v bytové oblasti, připomínkuje návrhy zákonů, vyhlášek a nařízení. Organizuje poradny SON s cílem poskytovat odborné konzultace a pomoc potřebným v bytové problematice. Je nezávislé na politických stranách, vládě a ostatních subjektech v ČR. Za základ považuje vysoce kvalifikovanou práci opřenou o celoživotní vzdělávání občanů a o rozvoj vědy a techniky využívajících moderních technologií spolu s uplatněním vysoké úrovně řízení. Je připraveno aktivně vystupovat k ochraně právního řádu ČR a jeho účinné aplikace v oblasti bydlení a sociálních služeb. www.son.cz


Hotely a ubytování - Křéby (přírodní památka) | Hotel.cz\nHotely a ubytování - Křéby (přírodní památka)\n(ve vzdálenosti 8,8 km od Křéby (přírodní památka))\n(ve vzdálenosti 9,7 km od Křéby (přírodní památka))\n(ve vzdálenosti 11,4 km od Křéby (přírodní památka))\n(ve vzdálenosti 12,2 km od Křéby (přírodní památka))\n(ve vzdálenosti 13,0 km od Křéby (přírodní památka))\n(ve vzdálenosti 13,1 km od Křéby (přírodní památka))\n(ve vzdálenosti 13,2 km od Křéby (přírodní památka))\n(ve vzdálenosti 13,5 km od Křéby (přírodní památka))\n(ve vzdálenosti 13,7 km od Křéby (přírodní památka))\n(ve vzdálenosti 14,1 km od Křéby (přírodní památka))\n(ve vzdálenosti 14,4 km od Křéby (přírodní památka))\n(ve vzdálenosti 14,9 km od Křéby (přírodní památka))\n(ve vzdálenosti 15,3 km od Křéby (přírodní památka))\n(ve vzdálenosti 15,4 km od Křéby (přírodní památka))\n(ve vzdálenosti 15,5 km od Křéby (přírodní památka))\nKřéby (přírodní památka) - ubytování a hotely pro dovolenou Křéby (přírodní památka)\nNárodní přírodní památku Křéby najdeme severně od obce Prasklice a na pravém břehu říčky Tištínky mezi Vyškovem a Kroměříží. Toto území bylo vyhlášeno Národní přírodní památkou v roce 1956, zaujímá rozlohu 4,73 ha a je v nadmořské výšce 260 - 270 m.\nNárodní přírodní památku Křéby tvoří tři ostrůvky slunných travnatých strání s teplomilnou a suchomilnou květenou v zemědělsky intenzívně využívané krajině. Stráně jsou z části neplodné, s podkladem neogenních písků a štěrků a obrácené k jihu. Na těchto stráních jsou roztroušeny skupiny stromů a keřů. Dříve se zde dobýval písek a štěrk. Na území přírodní památky se daří vzácným a ohroženýcm druhům rostlin jako koniklec velkokvětý či hlaváček jarní. Významné zastoupení má ve zdejší oblasti len. V severní části území se vyskytuje teplomilná stepní houba a to hlíva máčková. Kromě teplomilným rostlinám se tu daří také teplomilnému hmyzu především motýlům.\nubytování Prasklice 33 ubytování


Staň se mořskou pannou či Poseidonem | Allegria-Firma na zážitky\nFirma na zážitky > Hobby a zážitky se zvířaty > Staňte se mořskou pannou či Poseidonem\nStaňte se mořskou pannou či Poseidonem\nHodnocení: 5/5 (3)\nDetailní hodnocení (3)\nNa zážitek je nutné se dostavit min. 15 minut předem a přihlásit se vždy na recepci plaveckého centra. V šatně se převléknete do plavek a vyčkáte na příchod mermaiding lektora. Po krátkém protažení těla, které je nezbytné, vás lektor/ka seznámí s monoploutví a předvede, jak s ní plavat. Naučíte se, jak správně monoploutev zanořit a jak s ní ve vodě pracovat, abyste z plavání měli správný zážitek. Můžete si zkusit otočky i složitější vruty ve vodě, vyzkoušíte si lovit ze dna bazénu, proplujete obručemi či brankami, můžete si zaskákat do vody skrze obruč a cítit se jako opravdová mořská panna. Všichni lektoři jsou vyškoleni pro výuku mermaidingu dětí a dospělých a držiteli certifikátu od firmy Happy tails a Apneaman.Společnost Happy tails jež je zakladatelem mermaidingu v ČR a na výuku mermaidingu má odbornou metodiku, kterou vyučuje trenér světových jedniček a top ten světový závodník Martin Zajac. V případě, že bude mít doprovod zájem zapojit se do mermaidingu, nahlaste nám to při rezervaci termínu!\nVstup do bazénu, osobního certifikovaného lektora, zapůjčení vybavení potřebného pro mermaiding – monoploutev a kostým mořské panny/Poseidona (vezměte si s sebou vlastní plavky – mohou být dvoudílné i jednodílné).\nÚčastník zážitkového kurzu by měl mít dobře zvládnuty základy plaveckých dovedností, umět splývat na hladině, zadržet dech pod vodou na 20 sekund. Tento zážitek je určen výhradně pro 2 zletilé osoby (od věku 18 let). Závaznou rezervaci je možné zrušit bez stornopoplatků 7 pracovních dnů předem. Zážitek můžete čerpat v: Brno Modřice (Hastrmánek), Praha Krč (Aquamarin) a Všestary u Hradce Králové (SK Vlnka Všestary). Nabídka lokalit se může měnit.\nŽe je mořská panna postavou vyskytující se v bájích, mýtech, pohádkách nebo žánru fantasy, to jste jistě už věděli.\nCo pro vás ale zřejmě bude novinou je fakt, že ve světě existuje mnoho profesionálních mořských pannen. Toto odvětví, při kterém se lidé převléknou do kostýmu a plavou specifickým plaveckým stylem s takzvanou monoploutví, se nazývá mermaiding. Můžete se s ním setkat v zábavních parcích při úchvatných show, v obřích akváriích v nákupních centrech po celém USA nebo také v Něměcku. Nejen zde, ale i v dalších zemích světa se pořádají speciální lekce synchronizovaného plavání pro dospělé ženy, které se snaží touto formou plavání zpevnit tělo. Například na Filipínách se můžete účastnit zážitkového přístrojového potápění za podmořskými živočichy jako mořská panna a nechat se vyfotit pod mořskou hladinou.


Co je vlastně mé? - nedělní\nŽalmy 24:1 ... Hospodinova je země se vším, co je na ní, svět i ti, kdo na něm sídlí.\nMilí přátelé, kteří patříte Bohu a jste si toho vědomi –\nVypráví se vtip, jak se během socialismu měnil název jednoho časopisu o zemědělství. Nejdříve se jmenoval „Moje pole“, později „Vaše pole“, pak „Naše pole“, posléze „Jejich pole“. Ten posun v přivlastňovacím jménu z „moje“ na „jejich“ zde sarkasticky poukazuje na proces kolektivizace a vyvlastňování. Sedlákům se brala půda, která byla jejich, aby patřila všem, tedy nakonec státu, ale jim už ne.\nDnes se v této souvislosti zamysleme nad otázkou: Co je vlastně mé? Co mohu trvale a opravdově nazývat mým? Je vůbec něco takového na této zemi? A v jakém smyslu je to mé?\nSedláci a živnostníci kdysi přišli o svůj majetek, a to samé se může stát a stává komukoli z nás. O cokoli, co nazýváme svým, můžeme ze dne na den přijít. Nemusí to být jen v důsledku státního převratu či krachu na burze. Stačí chvilka a zloděj nás připraví o auto, požár o dům, záplavy o zahradu, nemoc o zdraví, neštěstí o rodinu, nehoda o život. I když jsme to vše mohli nazývat svým, bylo to jen dočasně, bez záruky, bez krytí, bez udání doby platnosti.\nMartin Luther na toto téma kdysi použil přiléhavou paralelu, když prohlásil, že jsme jako hosté v hotelovém pokoji (někdo v luxusním, druhý v chudším, ale pořád je to hotelový pokoj): všechno zde můžeme používat, je to svým způsobem „naše“, ale všecko zde zase musíme nechat, až budeme odcházet a zhasneme světla…\nSama Bible na mnoha místech připomíná člověku, že celý svět se vším, co je v něm, nepatří člověku, ale patří jeho Tvůrci, živému Bohu Hospodinu. Tak třeba David, sám velký král, který měl velké bohatství a hojnost, v žalmech často uznává a vyznává, kdo je skutečně majitelem všeho, i jeho samého: „Hospodinova je země se vším, co je na ní, svět i ti, kdo na něm sídlí.“ (Žalm 24:1) Nebo už dříve, když Hospodin vyvedl Izraelce z Egypta, řekl jim: „Budete-li mě skutečně poslouchat a dodržovat mou smlouvu, budete mi zvláštním vlastnictvím jako žádný jiný lid, třebaže má je celá země.“ (Exodus 19:5)\nPísmo nám tedy předkládá pravdivý a do značné míry i osvobozující pohled na to, co je skutečně naše a v jakém smyslu. Písmo uvádí na pravou míru naše „majetnictví“, když nám připomíná, že jsme dočasní správci, nikoli trvalí vlastníci toho, co nám Bůh každému, v různé míře a různými způsoby, na čas daruje (hmotného i nehmotného). A Písmo také říká, že Bůh nám to vše – náš čas, náš majetek, naši rodinu, naše tělo, duši i ducha – dává, abychom se z toho radovali, děkovali Mu a užívali to náležitě, k Jeho radosti a slávě. Proto také Bůh vydal i ve svém Zákoně příkaz na ochranu daru majetku bližního ve známém znění „Nepokradeš!“ Tedy nebudeš brát druhému, co Bůh svěřil ke spravování jemu! Nemáš snad, člověče, dost problémů spravovat věrně to, cos sám dostal?\nJsem dočasní správci všeho, co máme, nikoli trvalí vlastníci.\nTaké mnohé křesťanské písně nám tuto skutečnost připomínají. Třeba v písni č. 553 se zpívá: „Co jsme my, Pane, v světě všem? Co je i život náš? Zda vše, co svým zde jmenujem, ty sám nám nedáváš?“ V jiné písni, známém chorálu „Hrad přepevný“ (č. 189), v poslední sloce stojí: „Přijde-li na zmatek, čest, hrdlo, statek, nechť sobě mají, nic tím nezískají, nebes nám však nechají.“ Autor, Martin Luther, nám zde připomíná, že zloději, šejdíři, pomlouvači, ba i vrazi nás nemohou připravit o to skutečné bohatství, o to, co bude naším trvalým dědictvím, co nám Bůh dává spolu se svým Synem, Ježíšem Kristem: totiž poklad v nebi, ke kterému se – namísto k tomu pomíjivému, pozemskému – stále více a pevněji upíná v naději naše srdce. „Neboť kde je váš poklad, tam bude i vaše srdce.“ (Lukáš 12:34)\nNa závěr bych se s vámi rád podělil u přiléhavá slova spisovatele a myslitele C. S. Lewise. Jde o úryvek z jeho knihy RADY ZKUŠENÉHO ĎÁBLA (kapitola 21), ve které „starý satanáš“ učí „mladého ďáblíka“, jak vyzrát na člověka, jak ho odvést od Boha (pro ně Nepřítele) a nakonec udržet ve spárech jejich Otce, arciďábla. Lewis zde dokázal mistrně vystihnout prohnanou snahu Satana a jeho poskoků překroutit skutečnost a zatemnit člověku pravdivé chápání života a Boha.\nZde tedy úryvek k tématu „Co je vlastně mé?“:\nčlověka nenazlobí pouhé neštěstí; rozzlobí ho to neštěstí, které on považuje za křivdu. A křivdu cítí, když má pocit, že přichází o něco, nač má zákonný nárok. Z toho plyne, že čím více bude Tvůj pacient od života požadovat, tím častěji bude cítit křivdu a tedy i podráždění. Jistě sis už všiml, že nic ho tak snadno nerozzlobí, jako když ho někdo nečekaně připraví o tu chvíli, o které si myslel, že ji má jen pro sebe. Rozhněvá ho třeba nečekaný návštěvník (když se těšil na klidný večer) nebo hovorná žena jeho přítele (která se objeví, když se těšil na rozhovor s ním samotným). … Hněvá se, protože si myslí, že jeho čas patří jen jemu, a cítí, že ho o něj někdo okrádá. Musíš v něm tedy pečlivě pěstovat ten podivný předpoklad, že „Můj čas patří mně“. Ať má pocit, že každý den zahajuje jako zákonný majitel čtyřiadvaceti hodin. …\nJe to delikátní úkol. Pacient by měl předpokládat něco tak absurdního, že ani my bychom to nedokázali sebeméně obhájit, kdyby o tom začal pochybovat. Vždyť on nedokáže vytvořit ani zachovat ani jediný okamžik; všechno dostává jako dar. To už by si také mohl myslet, že mu patří Slunce a Měsíc. …\nStále ho podporuj v tom pocitu, že mu něco patří. Lidé si dělají nároky na něco, co zní stejně směšně v Nebi i v Pekle; k tomu je musíme neustále pobízet. Velká část moderního odporu k cudnosti pochází z toho, že lidé věří, že jim jejich těla patří – ony rozsáhlé a nebezpečné statky pulzující tou energií, která stvořila Vesmír; těla, v nichž se octli, aniž se jich někdo ptal, a z nichž jsou vyhnáni, když se to Jinému zlíbí! Je to asi tak, jako by nějakému princátku dal jeho otec z lásky titul vládce nad nějakou velkou provincií, kterou ve skutečnosti spravují moudří rádcové, a to dítě by si začalo myslet, že mu města, lesy a pole skutečně patří úplně stejně jako kostky na podlaze jeho dětského pokoje.\nTento pocit vlastnictví v nich vytváříme nejen pýchou, ale i tím, že je mateme. Učíme je nerozlišovat mezi různými významy přivlastňovacího zájmena – mezi těmi jemně odstupňo-vanými rozdíly, které směřují od „mých bot“ přes „mého psa“, „mého sluhu“, „mou ženu“, „mého otce“, „mého učitele“ a „mou vlast“ až k „mému Bohu“. Dokážeme je naučit, aby všechny tyto významy redukovali na jediný – stejný, jaký je u „mých bot“; „můj“, který znamená vlastnictví. Dokonce i v jeslích dokážeme dítě naučit, aby „můj medvídek“ nezname-nal toho starého adresáta citu, ke kterému cítí dítě zvláštní vztah (protože právě to je naučí Nepřítel, pokud si nedáme pozor), ale spíš „ten medvěd, kterého můžu roztrhat na kousky, když budu chtít“. A na opačném konci stupnice jsme lidi naučili říkat „můj Bůh“ ve smyslu, který se skoro neliší od „mých bot“ a znamená „Bůh, který mi něco dluží za mé vzorné služby a kterého ve svých řečech využívám – Bůh, u kterého jsem si pojistil teplé místečko.“\nCo je vlastně mé? O co nepřijdu? O důvěrné poznání Krista Ježíše, v němž nám Bůh ze své milosti dává to pravé bohatství. Ježíš je ten pravý Bůh a věčný život. (1. Janův 5:20) On přemůže a zmaří i skutky a nástrahy ďáblovy.\nNejde tedy ani tak o to, co nám patří, ale že my smíme patřit Kristu. Navěky. Amen.


České dráhy, a.s. | Vlakem za zážitky - V Jindřichově Hradci nevynechejte návštěvu Staré radnice!\nÚvod / Volný čas / Vlakem za zážitky / V Jindřichově Hradci nevynechejte návštěvu Staré radnice!\nV Jindřichově Hradci nevynechejte návštěvu Staré radnice!\nJindřichův Hradec, od 6. 4. 2019 10:00 do 28. 7. 2019 17:00\nProč? V tomto výstavním domě s galerií najdete tři expozice, které potěší každého příznivce světa na kolejích. Těšit se můžete na fotografickou výstavu s železničními motivy Neckargemündu, rozsáhlé modelové kolejiště a atrakcí je i model ovládacího pultu úzkorozchodné lokomotivy.\nPři návštěvě Jindřichova Hradce byste neměli opomenout prohlídku Staré radnice – výstavního domu s galerií. Najdete ji v centru města na náměstí Míru (č. 88) a v ní hned tři expozice věnované vláčkům z různých pohledů.\nOd 6. dubna do 28. července si ve Staré radnici můžete prohlédnout fotografickou výstavu s názvem Z historie partnerského města: železniční motivy Neckargemündu 50. a 60. let 20. století. Ta nabízí vhled do prostředí dráhy, které svým objektivem zachytil tehdejší železničář Alfred Volk. Dobové záběry přibližují tehdejší atmosféru na železnici a všednodenní pracovní život „ajsnboňáků“. Neckargemünd se nachází v regionu, který se v té době stával hospodářsky nejsilnější oblastí západního Německa a to se odrazilo i na intenzitě tamního železničního provozu.\nSoučástí stále expozice je rozsáhlé modelové kolejiště. Návrh nevychází z žádné konkrétní předlohy. Námětem je hlavní jednokolejná trať, procházející zvlněnou letní krajinou, která nabízí všechny žádané atributy, jako jsou mosty, tunely, skály, hrady, vodní plochy apod. Pohodovou atmosféru prázdnin a času dovolených dotváří dětský stanový tábor, kempy, tábořiště a množství turistů v okolí. Sami návštěvníci uvádějí do pohybu pomocí interaktivních tlačítek různá na první pohled statická ztvárnění: popelářský vůz, stavební jeřáb dvířka suchého záchodku aj.\nOjedinělé lákadlo pak představuje v měřítku 1:1 model ovládacího pultu úzkorozchodné lokomotivy řady TU 47. Pult je spojen s televizní obrazovkou, zájemci si tam mohou vychutnat pocity práce strojvedoucího na této v Čechách unikátní trati. Atrakce je rovněž součástí stálé expozice věnované úzkokolejce a historickým modelům vláčků – hračkám.\nA jak od vlaku? Na náměstí Míru vás od nádraží v Jindřichově Hradci dovede zelená turistická značka (1,5 km).\nModel ovládacího pultu úzkorozchodné lokomotivy


Soutěž o jízdu americkým kamionem – Príma receptář.cz\nŘíj 1220 Autor: Redakce\nNáš partner, dodavatel kvalitního nářadí, společnosti ALFAVARIA Group, uspořádal velmi zajímavou soutěž, na kterou si dovolíme upozornit, aby žádnému kutilovi neunikla.\nKenworth. Legenda amerických silnic a dálnic, kterou na českých cestách jen tak nepotkáte. Třínápravový kolos, měřící téměř čtyři metry, krasavec, jenž nelze za žádnou cenu přehlédnout.\nJedním z mála Kenworthů v České republice je dnes již historický kousek ve vlastnictví společnosti ALFAVARIA Group – KENWORTH T600A. A není to Kenworth ledajaký. Tento americký truck si střihnul jednu z hlavních rolí ve filmu Fontána pro Zuzanu II, filmovém trháku konce 90. let minulého století. Vzpomínáte, jak Palo Habera ve dvojce Fontány bravurně kočíroval kamion Gogo? A právě tímto Kenworthem se můžete svézt i vy, pokud se zúčastníte naší soutěže o jízdu kamionem Kenworth.\nJak vyhrát jízdu Kenworthem?\nPravidla jsou jednoduchá – šance na výhru vysoká. Můžete se stát jedním ze dvou vítězů, pokud splníte jednu z níže uvedených podmínek:\n1. Odpovězte správně na soutěžní otázku, uvedenou na webu Jizdalegendou.cz (zde i podrobné informace o soutěži)\n2. Nakupte kvalitní nářadí v internetové prodejně shop.alfavaria.cz a při nákupu použijte kupon na slevu 8% – LVZNC6X6W\nŠanci máte do 30.11.2012, kdy soutěž uzavíráme. Dva z našich fanoušků se budou moci těšit na exkluzivní, výjimečný dárek pod vánoční stromeček.\nJízda americkým čumákovým truckem – dárek pro muže, zážitek pro ženu. Vánoce se blíží, neváhejte a pojďte s námi do toho!


Vyhláška hygienické požadavky na provoz zdravotnických zařízení – Domácí opravy\nHlášení infekčních onemocnění není vždy prováděno v souladu s § 62, ods. Zrušuje se vyhláška hygienické požadavky na provoz zdravotnických zařízení č. Hygienické požadavky na provoz zdravotnických zařízení upravuje vyhláška ministerstva spravedlnosti č. Obecné požadavky na minimální technické a věcné vybavení (dále jen „technické a věcné vybavení“) zdravotnických zařízení jsou stanoveny v příloze č. Metodické opatření č. Jmenovaná vyhláška upravuje podmínky předcházení vzniku a šíření infekčních onemocnění a hygienické požadavky na provoz zdravotnických zařízení a ústavů sociální péče.\nHlavní zásady hygieny provozu operačních sálů spočívají ve vytváření aseptického prostředí nejen. Ministerstva zdravotnictví č. A dalším požadavkem, který se v jiných předpisech nevyskytuje, je požadavek na čištění VZT, kdy vyhláška říká, že „úklid je třeba provádět i „pravidelnou údržbou nuceného větrání nebo klimatizace a čištěním vzduchotechnického zařízení …“. Provoz musí vytvářet hygienické a protiepidemické podmínky pro předcházení nemocničních nákaz. Opatření jsou obsažena v provozním řádu zdravotnického zařízení, kte.\nPropracovaná databáze odborných textů pro management zdravotnických zařízení, praktické lékaře i stomatology. Požadavky na provozo. Sbírce zákonů zveřejněna pod č.\nNa výše uvedenou vázanou živnost se rovněž vztahují povinnosti vyplývající ze zákona č. Předneseno na konzultačním dnu DDD dne 11. Dalším důležitým předpisem je vyhláška č. Jako každá nová právní norma, tak i vyhláška č. SP ČR souhlasí, že je nutno stanovit základní hygienické požadavky na prostory a provoz dětské skupiny. Upozorňujeme naše členy, že vešla v platnost nová vyhláška MZ, která upravuje podmínky předcházející vzniku a šíření infekčních nemocí a hygienické požadavky na provoz zdravotnických zařízení. Pro ambulantní specialisty z toho vyplývá povinnost do 30. Ordinace lékařů a zubních lékařů, pracoviště dalších zdravotnických pracovníků a jiných odborných pracovníků a další provozní prostory zdravotnických zařízení ambulantní péče A. Společné požadavky na věcné a technické vybavení ordinací lékařů a. Podrobnosti k tomu stanoví vyhláška č. Dále platí, že osoba poskytující péči je povinna dodržet hygienické požadavky pro příjem fyzických osob do zdravotnického zařízení nebo. Předmětem kontroly jsou ustanovení zákona č. Podle § 2 této vyhlášky zdravotnické zařízení provozované ke dni nabytí účinnosti této vyhlášky musí splňovat požadavky na věcné a technické vybavení stanovené touto. Charakteristika: V práci je popsána hygiena ve zdravotnických zařízení dle vyhlášky č. Text popisuje povinnost hlášení infekčních chorob, druhy a možnost lékařských prohlídek.\nV tomto článku se tedy věnujeme pouze hygienickému plánu. Směrnice o hygienických požadavcích na výrobu, skladování, přípravu a podávání -zmrazených a zchlazených hotových pokrmů ve společném stravování. Povinnosti nestátních zařízení 1) Není-li v tomto zákoně stanoveno jinak, vztahují se na poskytován.\nUmyvadla na mytí rukou musí být vybavena přívodem teplé a studené tekoucí vody, prostředky na mytí rukou a hygienické osušení. Zdravotnická zařízení musí být věcně a technicky vybavena dle tohoto předpisu nejpozději do 12 měsíců ode dne nabytí účinnosti, tedy od 1. Na základě vysoké psychické zátěže dochází mnohdy i ke snížení obranyschopnosti, následně dochází ke zvýšené nemocnosti. Tato vyhláška nabývá účinnosti třicátým dnem následujícím po dni jejího vyhlášení. Jejich skladování musí být zajištěno odděleně podle druhu ve vymezených prostorách, aby nedošlo ke kontaminaci. Na miniškolky se nevztahují hygienické požadavky na prostorové podmínky, vybavení, provoz, osvětlení, vytápění, mikroklimatické podmínky, zásobování vodou dle vyhlášky o hygienických požadavcích, které se dle ust.\nVyhláška hygienické požadavky na provoz zdravotnických zařízení nabývá účinnosti dnem 1. Bližší požadavky na bezpečný provoz a používání strojů, technických zařízení, přístrojů a nářadí stanoví nařízení vlády č. První eventualita se týká nemocnic a poliklinik, ovšem smluvně vyšetření zajišťují pouze zdravotní pojišťovny. Lékaři sami žádné jiné. HYGIENICKÉ POŽADAVKY NA PROVOZ ORDINACÍ. Nákazy přenášené krví ve zdravotnických zařízení Místo konání: budova Regionální hospodářské komory Brno, Výstaviště 1. Od Hlavního nádraží tramvají č. Odpady ze zdravotnických zařízení Plzeň MUDr.\nMagdalena Zimová, CSc Státní zdravotní ústav2.\nPrevious Post Jak pokládat velkoformátovou dlažbu\nNext Post Štukatérská práce v bytě


MAROKO 2008 (jen text)\nVzhůru do Afriky - to bylo heslo naší prázdniové výpravy do Marockého království. Vyrazili jsme ke konci září, do samotného Maroka jsme dorazili až v říjnu. Strávili jsme zde téměř 12 dní, a za tu dobu jsme víceméně procestovali hlavní části této země. Samozřejmě ale pouze "letem-světem". Jen pro představu: než jsme dojeli k trajektu ze Španělska do Maroka, měli jsme již za sebou 3.500km po německých, francouzských a španělských dálnicích.\nTrajekt přes Gibraltarskou úžinu jsme zvolili z finančních důvodů (podle našeho zjištění nejlevnější možnost) ze španělského Algeciras do marockého Tangieru. Trajekt nás stál 3.370Kč v přepočtu (osobní auto Felicie a 4 dospělí). Zvolili jsme pro celou cestu platby pokud možno platební kartou VISA, což se nám, jak se zdá z našich informací, velice vyplatilo. Takže - kde to šlo - jsme platili kartou, jinde - hlavně v Maroku samotném jsme si vybírali peníze z bankomatů, které jsou po Maroku hojně rozšířené a vybírání peněz z nich jsou bezproblémové (alespoň podle našich zkušeností - navzdory varování průvodců, které psaly o častém selhávání bankomatů v Maroku - ani jednou jsme se nesetkali s nějakým problémem). A teď už konkrétně o našem cestování po Maroku a o poznávání této krásné severoafrické země.\nOBSAH: 1.Chouen 2.Volubilis 3.Moulai Idriss 4.Meknes 5.Fes 6.Venkov, hory 7.Sahara 8.Oázy\n9. Rokle 10. Ourzazat, Taroundat 11.Ait Benhaddou 12.Vysoký Atlas 13.Marakéš 14.Casablanca 15.Rabat 16.Atlantik\nNejdříve snad o trajektu, jako první jakési "marocké zkušenosti". Cestovali jsme mořským převozem marocké lodní společnosti, proto také patrně značný rozdíl v levnosti cesty oproti evropským společnostem (cca o třetinu levnější je trajekt marocké společnosti). Do přístavu v Algeciras jsme dorazili pozdě odpoledne, měli jsme však štěstí, podařilo se nám i s nákupem lístků stihnout trajekt v 17.00hod. Z Algeciras do Tangieru je to kolem 50km, tedy zhruba 2krát delší cesty než přímou plavbou z Gibraltaru do španělské malé enklávy v Maroku - do Ceuty. Samotný trajekt byl velice zajímavou zkušeností. Během něho jsme totiž zažili jakousi malou mořskou bouři. Velice silný vítr a déšť provázel většinu naší mořské pouti. Veliké vlny - s bílími hřebeny - houpaly naším malým plavidlem tak silně, že člověku z toho bylo dost "šoufl". Však také většina pasažérů jevila příznaky začínající mořské nemoci - hlavu rezignovaně zabořenou do složených paží na stolcích v lodním "foyer" působilo dost depresivně. Nicméně cesta byla natolik krátká - necelé 2hod -, že na zvracení většinou nedošlo. Co bylo jakýmsi prvním překvapením pro značně sekularizovaného Evropana, byla zkušenost, která ná s provázela po celou cestu Marokem - časté potkávání veřejně se modlících věřících - na lodi jsme viděli několik mužů, kteří se neobtěžovali najít si nenápadné soukromí, a modlili se zcela veřejně před zraky všech spolucestujících včástečném pokleku a částečném podřepu v rozích veliké lodní veřejné místnosti.\nDo Tangieru jsme dorazili kolem 19.hod večer. Už se stmívalo, a nám dělalo starost, jak strávíme první noc v neznámé Africe.\nPrvní jakýsi "problém" nastal na samotných hranicích, kde jsme jakoby naschvál, zústali jaksi bezprizorně "viset", zatímco všichni ostatní, patrně zkušenější, bez problému projížděli, nás bezostyšně předjížsějící podle neprůhledného řízení pohraniční policie. Když už jsme byli na řadě my - samozřejmě jako poslední z celého osazenstva trajektu - policisté bez nějakého vysvětlení zavřeli mohutnou pohraniční mříž, jež nás dělila od Maroka, a my jsme se ocitli mezi mořem a touto mříží beznadějně odstaveni Po našem naléhání, které bylo zjevně místním nepochopitelné, jsme se dozvěděli, že úředník, který nás může odbavit, abychom se dostali do země, odešel na večerní bohatý piknik, protože právě skončil postní měsíc ramadan, a zbožný muslim má teď tu nejdůležitější povinnost - pořádně se najíst. Co je proti tomu odbavení pár dezorientovaných Čechů, kteří si chtějí prohlížet jejich muslimskou zemi, bez hlubšího náboženského zájmu o místní islám. A tak jsme asi po hodině čekání pomalu nabývali podezření, zdali zde nebudeme musit takto v nejistotě strávit celou noc. Nicméně po asi dvou hodinách přišel po vydatné večeři zjevně unavený úředník, který nás během několika okamžiků odbavil a nám se otevřelo celé krásné Maroko. Průjezd Tangierem, tímto velikým přístavním městem, byl poměrně krátký. Jen jsme natankovali a pokračovali do vnitrozemí, do města Chouen, výchozího centra pro poznávání severovýchodního marockého pohoří Rif. Marocké pohoří Rif je známo především svou zemědělskou produkcí marihuany, která je sice oficiálně v Maroku zapovězena, nicméně je jaksi mlčky pro obtížnost konstruktivního řešení přehlížena. Dokonce se uvádí, že přes 2 třetiny ilegální spotřeby této lehké drogy v Evropě pochází právě z Maroka, z pohoří Rif. Byla před námi první noc, a my jsme dosud neměli ponětí, jak je možné mimo normální penziony, či hotely v Maroku nocovat. Rozhodli jsme se, že se pokusíme zde spát jen tak, jak je to nejpřirozenější - pod širákem. Počasí začátku října v Maroku bylo zcela ideální pro tento úmysl - noční teploty se pohybovaly kolem 15-18 stupni Celsia. A tak jsme po cestě do Chouenu odbočili z hlavní silnice na prašnou zpevněnou širokou cestu do kopců kolem. Na jakémsi provizorním odpočívadle na této cestě jsme odstavili naši Felicii a v bezprostřední blízkosti jsme se ubytovali. Noc byla příjemná a po ránu - nevstávali jsme zrovna nejdříve - slunce už stálo poměrně vysoko na obloze -jsme se už v Maroku úplně zabydleli. Lidé, kteří po naší "noclehárně" procházeli, patrně do práce, se k nám chovali velice přátelsky a mile. Zdravili nás svým muslimským "salam aleikum" (pokoj s vámi) a hezky se na nás usmívali. Často se i se zájmem zastavili a snažili se s námi lámanou francoužštinou (spíš z naší než z jejich strany) navázat nějakou tu přátelskou konverzaci. První hezká zkušenost s jedním z halvních problémů: Bude možné v Maroku nocovat pod širákem v přírodě bez nějakých nebezpečí, či bez odporu místních obyvatel nebo úřadů? Musím říci, že po celý náš pobyt v Maroku jsme se nestkali s jediným projeven nedůvěry či dokonce nepřátelství, když jsme se stýkali s lidmi, kteří nás "přistihli" při našem bivakovém nocování. Za to jsme velice vděčni a v tom nám zůstanou Maročané v příjemné vzpomínce.\nA teď už vzhůru do Chouenu. Města, které bylo v minulosti tradičně protikřesťanské a protievropské, hlavně z důvodu přistěhování množství zahořklých muslimských vyhnanců ze Španělska v roce konečné křesťanské rekonkvistě 1492. V posledních desetiletích se však situace diametrálně změnila, neboť, jak se zdá, vidina rychlého zbohatnutí je schopná "převálcovat" jakkoli hlubokou a bohatou lidskou kulturu. Turismus, jako významný ekonomický činitel, mění postupně patrně tvář i této tradiční muslimské země. Naše několikahodinová procházka po tomto "modrém městě" byla naším prvním zážitkem ze setkání s městským marockým obyvatelstvem. Víceméně hezké, až na jeden nepříjemný zážitek, který nám tak trochu nahnal strach, jak se bude celé cestování odvíjet. Na počátku jedné malebné uličky s krásnými marockými koberci, jsme se svorně shodli na touze fotografovat toto hezké zákoutí Chouenu. Po několika málo zmáčknutí fotografické spouště jsme však zažili něco zcela neočekávaného: Jeden z obchodníků s koberci se k nám velice rozezleně rozběhl s tím, že se sápal na naše foťáky, ve zjevném úmyslu s nimi bezohledně praštit o zem. Po delším dohadování ve "všech" světových jazycích, jsme zjistili, že ho velice rozezlilo, že chceme jeho a jeho sousedy fotit jako nějaká divoká zvířata v zoologické zahradě. To nám však ani v nejmenším nepřišlo na mysl, ale čím vehementněji jmse se to pokoušeli vysvětlit (totiž, že jsme fotili především onu malebnou uličku a ne lidi, jejichž svolení jsme postrádali), tím byla celá debata rozvášněnější a, jak se nám zdálo, nebezpečnější. Nakonec jsme se spokojili s pokorným tichým ústupem z dosahu rozčíleného Maročana. Byli jsme rozhozeni: Je to obecná situace v Maroku? Bude takový problém zde fotit? Jak jsme později vícekrát zjistili, fotit liudi byl opravdu určitý problém, prostě se to v Maroku (a celkem pochopitelně) nedělá. Nicméně, když člověk zjevně fotí pouze přírodu, památky, domy, není v tom žádný problém. Na focení lidí se sem zjevně hodí pořádný teleobjektiv. Poobědvali jsme (velice levně - cca 50Kč v přepočtu na osobu) na zdejším hlavním náměstí (tajine, kus-kus, hariru a kuře s hranolkami) a pak se vydali zpět k autu. Vydáváme se na poměrně krátkou cestu ke kulturnímu i společenskému centru Maroka - do Volubilis, Moulai Idriss, Meknesu a Fesu.\nK archeologickému městskému muzeu ve Volubilis jsme dorazili k večeru. Hned se k nám vrhl jeden samozvaný "hlídač - gardien - parkoviště", kterému nešlo jinak, než zaplatit nějaký "bakšiš" za údajné hlídání auta - samozřejmě, když jsme se po prohlídce vraceli k autu, samozvaný zaplacený hlídač byl patrně dávno "v prachu". Zaplatili jsme standartních 20 dirhamů (1 dirham= cca 2,40,-Kč). Patrně jmse byli dost štědří - doporučuji dávat jen 10 dh. Není asi dobré zvykat všelijaké místní turistické nespolehlivé šejdíře na vysoké úplaty prakticky za nic. Po celkem bezproblémové prohlídce poměrně zachovalých rozvalin antického římského města, které v císařské době tvořilo hlavní metropoli na severozápadě Afriky, jež Římskou říši zásobovalo všemi luxusními "produkty" afrického kontinentu, totiž exotickými zvířaty (slony, lvy, leopardy, opicemi), ale též bohatou zemědělskou produkcí, která byla odjakživa v Maroku díky úrodné půdě vždy poměrně bohatá a vysoká. V římské době velice bohaté a rozsáhlé město postupně upadalo, až mu "smrtelnou ránu" zasadila muslimská invaze do severní Afriky.\nMěsto bylo téměř dokonale opuštěno již koncem 8. stol. křesťanského letopočtu, kdy bylo nedaleko (asi 5km) založeno nové centrum Maroka - Moulai Idriss. Dnes je to hlavní posvátné poutní místo Maroka, kde je centrem hrobka prvního muslimského sjednotitele středověkého Maroka Idrisse I. Městečko je velice malebné, je postaveno na dvou "hrbech" přírodního zvlnění místní pahorkatiny a svými hranatými bílými domy vytváří jakousi siluetu bělostného velblouda uprostřed krásné přírody. V Moulai Idriss, po klidné noci strávené v háji mezi Volubilis a tímto městečkem, jsme prožili hezké dopoledne. Hrobka nejvýznamějšího marockého náboženského sjednotitele země je však pro nemuslima nepřístupná.\nSouhlasili jsme s průvodcovstvím jednoho staršího místního ševce, který nám ukázal opravdu hezké výhledy na mešitu, která je zároveň hrobkou, i na jiné hezké domy a uličky městečka. Nicméně jeho cena, ačkoli jsme si do poslední chvíle myslelei, že bude zadarmo - jen tak z přátelství -, byla víc než přemrštěná - nakonec jsme kapitulovali a dali mu dohromady 70dh, tu chybu už nikdy nesmíme udělat. Hlavně si už nenechat vnutit žádného samozvaného průvodce, který i přes roušku toho nejvřelejšího přátelství nakonec sleduje jediný cíl - vyždímat z turistů co nejvíce dirhamů, či ještě lépe dolarů nebo eur. Platíme - náš průvodce se s radostí vzdaluje do jedné z mnohých čajoven na hlavním náměstí, po tom, co nás usazuje v jiné, hezky položené, čajovně, kde nám též v marži svého průvodcovství objednává proslulý marocký mátový čaj (též zvaný "marocká whisky" - zelený čaj s čerstvými lístky máty, silně slazený, servírovaný v hezkých sklenicích). Posedíme v klidu ve venkovní čajovně na hlavním náměstí, pozorujeme okolní ruch - místní lidé, poutníci k hrobu světce - a pomalu se vydáváme zpět k autu.\nJedeme dál - směr MEKNES. Meknes je královská metropole z doby našeho baroka. Jeho zakladatelem, jako královského města, a zároveň jeho hlavním zbudovatelem je Moulai Izmail, praotec dodnes vládnoucí dinastie marockých králů - Alouitů. Tento panovník byl krutým despotou, ale zároveň dostatečně silným vládcem, aby dokázal zabránit zhoubným válkám a ekonomické chudobě. Proto je přijímán dodnes většinou obyvatel za vládce schopného, pro Maroko blahodárného, který je uctíván téměř jako muslimský světec (náboženství a politika je v islámu zpravidla propojena). Město neleží daleko - ostatně ve své době nechal Izmail z Volubilisu vláčet do nově vznikajícího Meknesu mnoho zachovalého vzácného stavebního materiálu, který následně sloužil jako základ pro výstavbu nového královského města. Lví podíl na této těžké práci vykonávali křesťanští otroci. Do města dorazíme již v odpoledních hodinách. Parkujeme na velikém veřejném prostranství - tentokrát kupodivu bez poplatku - asi si nás nevšimli - a vydáváme se vzhůru do města. První dojem: všude jen dlouhé jednotvárné zdi opevnění. Dorazíme k nádherné bráně uprostřed hradby - Bab Mansour. O kousek dál pronikáme jinou branou do starého města. Ale opět většina našeho "chození" se odehrává kolem monotóních "nekonečných" zdí, které obklopují nepřístupný královský palác (král. paláce jsou dodnes v soukromém vlastnictví královské rodiny, která je obyčejně nezpřístupňuje veřejnosti). Nakonec nalezneme mauzoleum (hrobku) Izmaila, o níž z průvodce víme, že je přístupná veřejnosti. Je "zadarmo", nicméně malý bakšíš pro místní strážce je nutnou slušností. Uvnitř komplexu hrobky (viz obr.) se člověk cítí jako v jiném světě - nádhera.\nA zase ven - a zase kolem zdí hradeb - a nakonec zpět k autu. Je už večer a tudíž nutnost hledat příhodné místo k přespání před návštěvou nejznámějšího uhrančivého marockého města - Fesu.\nNa cestě do Fesu jsme se utábořili na okraji jednoho lesíka nedaleko silnice. Náš dojem, že široko daleko není v této pustině živáčka, se již brzo po ránu rozplynula. Celá stáda ovcí a koz se stala naší ranní společností. A u toho samozřejmě nezůstalo, postupně následovali jako naši hosté (či spíš hostitelé) pastevci. Jejich společnost nám zpočátku příliš příjemná nebyla, ale postupně jsme si nejen zvykli, ale začala nám být jejich přítomnost milá. Bylo to zvláštní. Zpočátku jsme si mysleli, že po nás chtějí nějaký "bakšiš" za to, že možná spíme na jejich pastvinách. A protože jsme se už byli jaksi vyléčení z toho dávat lidem jen tak peníze, nabídli jsme malé "naturální dávky" - totiž kafe Jihlavanku a plechovku piva. Bez jediného slova byla nabídka přijata, nicméně nepozvaná společnost se nerozešla. A tak jsme v tichosti seděli, snídali, a čekali, jak se celá situace vyvine. Zanedlouho k nám přišel jiný mladý muž a bez jediného slova nám do kufru auta položil několik krásných velikých jablek, očividně z vlastní produkce. Stejně mlčky a samozřejmě se zase vzdálil, aniž by po nás něco chtěl. Nato náš společník u kafe nám začal půosunky vysvětlovat, proč je vlastně stále v naší blízkosti. Rukama nohama se nám patrně snažil naznačit (jak jsme z toho vyrozuměli), že nás vlastně hlídá, aby se nám nepřihodilo nic zlého. Ačkoli jsme si nerozuměli ani slovo (neuměli asi žádný evropský jazyk a my zase neuměli berbersky či arabsky), shodli jsme se na tom, že naše vzájemná společnost nám nejen nevadí, ale stává se přátelskou. Po čase jsme našeho bodyguarda odměnili za úspěšné hlídání ještě jednou plechovkou piva, pak jsme se sbalili a vyrazili dál - do Fesu.\nTam jsme dorazili před polednem a po zaparkování na jednom písčitém hlídaném parkovišti za 20dh, jsme se vydali na prohlídku města. První a víceméně hlavní potíž naší krátké zkušenosti s tímto starobylým městem, byla skutečnost, že jsme nemohli nalézt bránu, která by vedla do starého města, které jako u mnohých jiných marockých měst obklopuje historické centrum obce. Asi dvouhodinové bloudění kolem hradeb jsme se pokusili prolomit dotazem místních lidí, jak se do starého města dostaneme. To jsme ale očividně neměli dělat. Hned byl pohotově povolán "profesionální" průvodce, který si nás s radostí vzal do "parády". Poté už naše bloudění mělo jasný a jistý cíl: obchod s koženým zbožím, který patrně patřil nějakému dobrému známému našeho "průvodce". Než jsme celou léčku prohlédli, už jsme seděli pohodlně na poduškách u sklenice voňavého, silně slazeného mátového čaje. A jakoby mimochodem při čaji začalo i vyjednávání, jakou má asi cenu ukázání správné cesty z neproniknutelného labyrintu fesských uliček. Zjistili jsme, že poměrně vysokou - 100dh byla nejnižší hranice. To jsme ale dát nechtěli a tak, trochu rozzlobeni na svou vlastní naivitu, jsme opouštěli krámek s "nutnou" koupí kožené peněženky a s 50dh spropitným našeho průvodce, s jediným přáním, aby nás už nechal napokoji. To jsme ale nečekali, jakou to mělo reakci - rozzlobený mužík praštil bankovkou o zem a začal rozhněvaně nadávat - naštěstí jsme nerozuměli - na naši lakotu a neschopnost náležitě ohodnotit jeho práci. Tehdy jsme ale byli rozzlobeni i my - s výhružkou, že zavoláme policii, pokud nás bude i nadále obtěžovat, jsme se ne zrovna přátelsky rozloučili. No, chybama se člověk učí, ale ani tato nepříjemná událost nás tak úplně nezocelila, do rukou turistických šejdířů jsme upadli za našeho cestování ještě několikrát. Ale byli jsme již nesmlouvavěji odmítaví k nabídkám na zaručené průvodcovství a pokud jsme přeci jen svolili, dohodli jsme cenu za provedení již na začátku a tvrdošíjně jsme odmítali návštěvy "zaručeně nejlepších" krámků po cestě. Kupodivu hlavní vstupní bránu do starého města "Bab Boulejoud" jsme poté našli poměrně rychle. Bylo však již pokročilé odpoledne a tak na zevrubnější prohlídku prostě nezbýval čas. Chtěli jsme ale vidět alespoň staré koželužny, tolik pro Fes proslulé. A tak jsme přijali nabídku asi 12ti letého klučiny, že nás k nim dovede a my mu dáme 20dh (ani to není málo - 1dh=cca2,40Kč). Ten nás pak bravurně dovedl spletí uzoučkých uliček až k jednomu velikému domu na okraji koželužny, na jehož střeše byla hezká vyhlídka na zděné kádě pro zpracování a barvení kůže. Nicméně, ale to jsme celkem chápali, že jinak to být nemohlo, celý veliký dům, na jehož vyhlídku se stoupalo přes jednotlivá poschodí plná koženého zboží, byl vlastně na Fes obrovským obchodem s produkty, které se dole a i uvnitř domu vyráběly. Po vyčerpávající přednášce o zpracování a barvení kůže, jsme museli opět projít celým tímto supermarketem ven na ulici. A při tom nic nekoupit - to by asi byl pro zelenáče nesplnitelný úkol. Nakonec jsme nakoupili po náležitém smlouvání několik peněženek "best quality" a jednu hezkou kabelku z velbloudí kůže. V uličkách na zpáteční cestě jsme ceny v malých krámcích za srovnatelné zboží porovnávali - nenakoupili jsme sice nejlevněji, ale rozdíly nebyly tak hrozné. Později jsme se totiž v průvodci dočetli, že právě nejdražší obchody s kůží jsou ty, které zároveň slouží jako "rozhledny" nad koželužnami. Zdálo se, že jsme již blouděním po Fesu unavení a tak jsme se pomalu vydali na zpáteční cestu k autu. U vstupní brány jsme ještě asi hodinku poseděli ve venkovní restauraci, dali si něco malého k jídlu, vypili několik pomerančových džusů a povinný mátový čaj. Obsluha byla přívětivá, cena pak už méně. No, ostatně sedli jsme si na jedno z nejprestižnějších míst starého Fesu. Už se stmívalo, když jsme autem vyjeli na kopec nad Fesem, kde byli ve středověku a později pochováváni místní vládcové, pokochali jsme se poklidným pohledem na stále více ve tmě zářící město, a vyrazili jsme dál - směr na jih.\nČeká nás poměrně dlouhá cesta na jih země - do saharských dun pouštního písečného pásma Erg Chebi. Projíždíme horským pásmem Středního Atlasu. Zdánlivě jednotvárná cesta. Nicméně má jednoznačně své neopakovatelné kouzlo. Dlouhé kilometry napříč téměř panenské přírody, která svými ladnými tvary (holé kopce téměř bez vegetace) vytváří často velice estetické obrazy, hlavně ve večerním přísvitu slunce. čas od času potkáváme stáda koz a ovcí, doprovázená svými, většinou ještě dětskými, pastevci. My však tuto krajinu poznáváme jakoby z rychlíku, neztrácíme čas přílišným zdržováním, zastavujeme jen na povinnou toaletu, někdy nadstandart při zvlášť hezkých scenériích okolní přírody. V každém případě zde zažíváme, jak se to bude v budoucím cestování Marokem ještě opakovat, jak je tato severoafrická země přírodně nesmírně rozmanitá a krásná. Silnice zpočátku prochází zemědělskými oblastmi, kde projíždíme celými velikými lány obdělané půdy, v naší době cestování (pravděpodobně období sucha) bez zemědělské vegetace. Jedeme celý den po noclehu nedaleko za Fesem. Postupně se měnící krajina, která nás obklopuje, je krásnou scenérií našeho pohybu napříč Marokem (ze severu k jihu - k alžírským hranicím). Kdykoli zastavíme na místě, kde je v dohlednu nějaké lidské obydlí, nebo hlídané stádo bravu, ihned se k nám rozbíhají lidé (většinou děti), kteří žádají nějaké malé všimné od nás "bohatých" evropských kapitalistů. Snažíme se držet zásadu nedávat peníze a tak rozdáváme z našich zásob bonbóny nebo nějaké jiné sladkosti. Radost obdarovaných je upřímná - pro nás ta nejlepší odezva. Hezké je, že děti často přinesou něco malého jako revanš za naše dárky - šikovně oloupané ovoce opuncií, z palmových listů umě spletené závěsné ozdoby ve tvaru oslíků, velbloudů, či jiných místních zvířat. Jsme příjemně překvapeni, že děti jen tak nežebrají, ale často mají pro nás i příjemné překvapení jako dárek z jejich strany. A tak projíždíme krásnou a rozmanitou krajinou a těšíme se na další dobrodružství naší cesty - zvláště na vytouženou zkušenost pouště - proslulé Sahary. Na počátku pouštní krajiny (nedaleko od Erfoudu) se utáboříme a přespíme. Těšíme se na příští den, kdy, jak doufáme, se ponoříme do afrického písečného moře Sahary. Noc je krásná a informace o tom, že hvězdná obloha v noční poušti je opravdu plná světla nádherně zářících nespočetných bodů, se nám zde velice výmluvně vyplňuje.\nRáno po krátké snídani a ranní hygieně se vydáváme k písečným dunám Erg Chebi u pouštního městečka Merzouga. Podle průvodce (je ale již 5 let starý), má asfaltem zpevněná cesta k dunám u Merzougy končit asi 20km před tímto městečkem. A tak se navzdory doporučením, že sem je možno jet jen terénním autem s náhonem na všechny 4 kola, připravujeme na to, že se pokusíme i s naší Felicií zdolat tuto vzdálenost k otevřené poušti pomalinkou jízdou s našimi provozními prostředky. Ale jsme příjemně překvapeni - krásně upravená asfaltka vede až téměř do Merzougy, jen několik set posledních posledních metrů jedeme po prašné pouštní cestě. Již asi 2 km před cílem se na nás nalepí jakýsi samozvaný "tuareg" na mopedu, který nám otevřeným okýnkem nabízí své služby, zatímco jede pružně stejnou rychlostí jako my. Nejprve se ptá, jsme-li zde poprvé - zalžeme, že to tu už známe (ze zjištných důvodů - nechceme se mu vydat úplně napospas), přesto ale se nás drží jako klíště a doprovází nás až na nejzažší místo, kde je malé prašné parkovišťátko a kde již začíná zvlněné moře naoranžovělého písku. Nakonec se s ním domlouváme, že možná po pěším výletě do dun využijeme možnosti projížďky na velbloudech, nicméně nic neslibujeme napevno. Tento kompromis se nám však později trochu vymstil. Zamykáme auto a vydáváme se na několikahodinový výlet po hřebenech vln z jemného okrovooranžového moře. Větřík, který zde patrně pofukuje (při klidném počasí) stále, za námi zametá naše rušivé stopy v tomto překrásném světě ladných tvarů, které ožívají hrou světla a stínu dopadajích paprsků slunce. Dva "tuaregové" (pouštní kočovné kmeny) nás neúnavně doprovázejí, patrně v naději, že jim za jejich "průvodcovské" služby náležitě zaplatíme. Jsme ale nyní nekompromisní a od počátku jim dáváme najevo, že jejich doprovázení nepotřebujeme (nechceme jít daleko) a že v žádném případě za něj nebudeme platit. Po několika stech metrů v jejich nezvanné společnosti to nakonec vzdají - ale ne úplně - stahují se k našemu autu, kde čekají, že po návratu budou moci nabídnout další služby (hlavně onen nadějný výlet na velbloudech). Jdeme dál do srdce pouště - namíříme si to na nejvyšší vrchol místních dunových hor - chceme se rozhlédnout i na druhou stranu - směrem do Alžírska. Po asi tříhodinovém snažení opravdu na vrchol této majestátní duny (snad - podle průvodce - nejvyšší v Maroku) zcela vyřízeni dorazíme. Jsme překvapeni, nebo alespoň já, jak je pohyb - a z vláště dokopce - v tomto půrostředí náročný. Nejen že se písek nemožně prokluzuje - mnohem úporněji nežli suchý sníh - ale zdá se, že je zde velice suchý vzduch, který brání k pořádným osvěžujícím nádechům, ačkoli není vůbec nějaké vedro - pocení není v žádném případě tím hlavním problémem. Pak jsme si též, proti všem pravidlům, nevzali s sebou pití a ačkoli jsme nějak zvlášť žízeň nepociťovali, asi to byl také jeden z problémů, proč nás chůze pískem tolik vyčerpávala. Útěchou nám bylo, že z vícero lidí, kteří se snažili na dunu vystoupat jsme byli jedni z mála - s námi ještě dvojice mladých Italů - kteří opravdu vytrvali a stanuli na samém vrcholu. Cesta zpět už byla legrace. Dorazili jsme k autu a zde na nás již čekali naši tuaregové s tím, tže nyní následuje ona velbloudí expedice, pro kterou již mají pro nás připravené i velbloudy i průvodce. Jsme ale utahaní a tak rázně odmítáme, že již jedem na nocleh (schylovalo se k večeru) a od této pouštní karavanní kratochvíle upouštíme. Rozhořčené reakce, že jsme je připravili čekáním na nás o jejich drahocenný čas, který je - jek jinak - peníze, jsme kategoricky odmítali, že jsme nic pevného neslíbili ani neplánovali. 20dh pro každého z nich jsme se s nimi ne příliš přátelsky rozloučili a zamířili jsme zpět směrem do Erfoudu. Jsme žízniví, zpocení a špinaví a po pořádném napojení zatoužíme po koupeli nebo alespoň po pořádném umytí. A tady začíná naše další zajímavé dobrodružství spojené se Saharou.\nZastavujeme v Erfoudu a ptáme se u prvního hotelu, který potkáváme, zdali bychom se mohli v některé koupelně postupně osprchovat, samorřejmě za nějakou, ale rozumnou úplatu. Jsme odkázáni na parní lázeň "hamam" (jméno pro turecké lázně, kterých je v Maroku hojně - v každém i menším městečku hamam najdete) - tam se prý můžeme vykoupat za směšnou cenu. Když se však před hamamem u hlavní silnice objevíme, je nám sděleno, že cena na jednoho zákazníka - ovšem i s masáží - 200dh (tedy téměř 500Kč). Když kategoricky odmítáme a chceme odjet, začínají majitelé smlouvat - tedy snižovat cenu - bez masáže 120dh, bez poskytnutí speciálních mýdel a zcela svépomocí se podaří cenu srazit až na 50dh. Ale i to odmítáme, máme informace, že v prostém hamamu se dá pohodlně s vlastním šamponem bez jiných přídavných služeb vykoupat za 20dh. Ujímá se nás pohotově chlapec, který se náhodou mihne kolem, že nás k hamamu, kde se můýeme vykoupat za 20dh na osobu, dovede. A opravdu - na kraji města v zapadlé uličce u oprýskaných plechových dveří jsme u cíle. Vstupujeme do zvláštního světa trochu ušmudlaných parních lázní. Platí se předem - každý dohodnutých 20dh. Vysvlékneme se do trenek a následujeme naše nové "průvodce". Berou si nás do parády patrně místní zákazníci, kteří asi v nás tuší možnost nějakého přivydělání. Bez nějakých otázek či vysvětlování nás odvedli do třetí nejzašší místnosti lázní. Tam bylo poměrně horko a k tomu vlhko - asi podobně jako v naší "páře" v lázních. Uložili nás na horkou podlahu s tím, že máme asi 15min počkat a nic nedělat. Když jsme se chtěli hýbat a nějak se sami obstarat, byli jsme opět upozorněni, že máme zůstat v klidu. A tak jsme se nakonec podvolili jejich programu, samozřejmě s určitými obavami, co po nás nakonec bude požadováno. Je nám jasné, že dostaneme patrně veškerý servis, který je možno v malém hamamu obdržet. Po čtvrthodině jsme pozváni do druhé, chladnější místnosti, kde začíná intenzívní procedura. Jsme vyzváni, abychom se položili na zem a pak následovala masáž a protahování tak důkladné, že se chvílemi zdálo, že je až agresivní a skoro zdraví kloubů a kostí nebezpečná. To mi alespoň přišlo, když se mi zdálo, že mi onen masér jistojistě zlomí páteř, když mi plnou svou vahou klečel na zádech a rukama páčil na čelo moji hlavu vzhůru. Nicméně i to jsme nějak přežili - dokonce bez jakýchkoli dalších bolestí jako následků této někdy skoro kruté masáže. Tak jsme nakonec s odstupen usoudili, že byla celá procedura vedena asi profesionálně. Při této radikální masáži nás dřeli žíněnkami, které měly být z hrubého flanelu, nám se však zdálo, že to jsou kovové drátěnky. Bez pomoci jakéhokoli mýdla jsmetak byli doslova "sedřeni z kůže". Nicméně i to se ukázalo jako dobře osvědčená metoda, která člověka dlouhodobě osvěžila, neboť, jak jsme se později fozvěděli, takovéto "sdírající" mytí důkladně odstraňuje staré kožní buňky a otevírá póry, které pak dále pročišťují ještě dlouho po této procedůře tělo. Pak už jen následovala třetí lázeňská místnost, která sloužila se dvěma vodovody - horkým a studeným - ke konečnému omytí všeho odpadu z těla. Úleva nejen že jsme zase čistí a osvěžení, ale hlavně že jsme to nějak přežili. Ale to byl jen předčasný pocit. Když jsme po řádném opláchnutí odešli do šatny, naši tři maséři šli s námi, když jsme se osušovali a pak oblékali, stále čekali - a to u vchodových dveří. Začínalo nám to být jasné - budeme patrně muset připlatit. Ale - průšvih - neměli jsme více než 20 posledních dirhamů. A tak nám zbývalo jediné - bránit se, že bylo dohodnuto pouhých 20dh na osobu a že více peněz pro nynějšek nemáme (to bychom museli do středu města do bankomatu). Byli jsme však podle dohody v právu - na začátku jsme byli ujištěni, že lázeň bude stát pouze 20dh. Další služby, za které je potřeba připlatit jsme po nikom nežádali a odmítnout jejich nadstandartní služby jsme mohli stěží, nikdo se nás na nic neptal, nehledě na to, že komunikace byla téměř nemožná, neboť chlapi v lázních neznali ani francouzsky, ani žádný evropský jazyk, my zase ne arabsky či berbersky. Spor nabýval na vášnivosti až se nám zdálo, že se zdravou kůží z lázní neunikneme. Nakonec se ale podařilo se stálým opakováním, že jsme již zaplatili a více nemáme. Z lázní jsme pak fakticky utekli, neboť diskuze a přesvědčování napjetí spíš zvyšovalo než vyjasňovalo. Nasedáme ve spěchu do auta a mizíme v již přibývající noci směrem na sever k "Cestě tisíce kaseb", která nás bude následujících několik dní obšťasňovat svými exotickými krásami.\nNa "Cestě tisíce kaseb" jsme už zažili minimálně nějaká zajímavá setkání s místními lidmi, ale na druhé straně jsme se mohli kochat nádherou krásné divoké přírody v harmonické jednotě s lidskými příbytky zde stavěnými. Krásné oázy v údolích polo nebo úplně vyschlých koryt řek se svými pečlivě upravenými políčky, se svěže zelenými háji datlových palem. Lidé zde pěstují s notnou dávkou každodenní dřiny, která je však, jak se nám zdálo, především záležitostí žen, asi dostatek produktů pro svou obživu, ale nedostatek prostředků, které by zajistili nějaké značnější výdělky pro např. koupi auta či stavby nového domu. "Kasby" znamená opevněné usedlosti nebo celé vesnice, jejichž architektura je pro Maroko typická: hranaté domy s rovnou střechou, malými a nepočetnými okénky, materiálem, barvou i architekturou krásně zapadající do okolní přírody. Domy i tradiční opevnění je stavěno z říčního bahna prokládaného menšími kameny. Po každém období dešťů je nutné zdivo opravovat, neboť déšť je pro tyto stavby zhoubný. Je-li stavení ponecháno několik let bez povinné každoroční opravy, stává se z domu jen hromada hlíny.\nNa jižní magistrále kopírující pohoří Atlas, který leží na severní straně této cesty, leží dvě proslulé rokle, které stojí za návštěvu. První z nich se jmenuje Todra, druhá Dades - jedete-li z východu na západ. Rokle Todra tvoří především ve svém vstupu majestátní skalní bránu vyhloubenou stejnojmenou říčkou. Průchod touto strží je v nejužších místech široký jen asi 15m. Po stranách se tyčí 300metrové kolmé stěny skály. Po asi 200-300 metrech se otevře širší a méně strmá část rokle, u říčky jsou pruhy pečlivě obdělané zeleně s několika palmami. Dál je už cesta přístupná pouze pěšky nebo teréním autem. Přes den je bohužel toto přírodně nádherné místo plné turistů, před roklí stojí auta a autobusy, po stranách cesty před i za vstupem do rokle jsou krámky se vším možných suvenýrovým zbožím. Asi je nejlépe si vybrat pro návštěvu večer nebo brzké ráno. My tam byli později odpoledne, kdy už turistický provoz nebyl tak úporný, nicméně moc soukromí jsme si pro obdivování rokle neužili. I tak to však samozřejmě stojí za návštěvu.\nRokle Dades je svou atmosférou zcela jiná. Je bohatě obydlená, skalní útesy jsou otevřenější a zároveň rozmanitější. Jsou zde k vidění staré berberské kasby, které nádherně ladí s okolní divokou krajinou. Hornina, která je erozí vytvárněna do roztodivných útvarů, má (stejně tak i v Todře) červenohnědou barvu, stejně tak barevná jsou i stavení se svým často ještě zachovalým opevněním. Rokle je poměrně dlouhá a rozsáhlá, je dobré si projet nebo projít alespoň jejích 30km od hlavní silnice. My se do ní dostali víceméně v dost krátkém čase k večeru, kdy rychle postupující tma nám znemožnila prohlédnout si ji důkladněji a více do hloubky. Ale i tak se nám velice zalíbila. Mohli jsme totiž k večeru pozorovat normální život místních obyvatel a nebyli jsme už tak obtěžováni různými nabízenými turistickými službami. A tak jsme se stali svědky, jak ženy z dolních zavlažovaných políček přinášejí do obydlí, ktará byla vždy na vyvýšených místech, na zádech snopy zeleného krmiva pro domácí zvířata (ovce, kozy), či jak společně s dětmi pohánějí do kopce plně naložené oslíky se sklizenými produkty jejich celodenní práce.\nA jedeme dál - směr na západ a pak přes Atlas do Marakéše. Blížíme se k Ourzazatu, krajina je polopoušť, jako nakonec celé okolí jižní magistrály. Jednou zastavujeme na protažení v místě, kde asi půl km od silnice jakýsi klučina pase malé stádo velbloudů. Ihned jakmile nás zmerčí, rozběhne se k nám a za 2 minutky je u nás. Samozřejmě s prosbou, abychom jej obdarovali nějakými dirhamy, či ještě lépe dolary. Dáváme mu jen nějaké sladkosti, které ještě máme a odjíždíme. Na jih od silnice se táhne divoké pohoří Džebel Sarhro (první obrázky). Dorážíme do Ouarzazate a zastavujeme u majestátní kasby, která dříve patřila marockému klanu, jenž ovládal na začátku 20. stol. celý jih země. Kasba je majestátní a krásně opravená. Naproti je veliký areál s různými rekvizitami pro natáčení filmů z orientální tematikou. Branou do areálu jsou vidět africké chýše, egyptské sochy a malé pyramidy, domorodé sochy, ... Na prostranství před tímto filmovým areálem stojí německý kamion s nápisem nějakého německého tv kanálu, kolem skupina Němců společně s místními lidmi, kteří patrně chystají něco natáčet. Kupujeme si několik maličkostí v krámcích kolem - marocké kožené papuče, malé nádobí na tažine. A jedeme dál.\nAit Benhaddou je bezesporu perlou mezio marockými kasbami. Dnes je již bohužel pro svou podmanivou exotičnost spíše turistickou atrakcí, než autentickým dokladem o životě místních kmenů, nicméně na své kráse jistě stále nebyla zkrácena. Městečko s tradiční pouštní berberskou architekturou a nádherným přírodním prostředím, do kterého je pahorek s městečkem vsazen. My jsme ale neměli dostatek času na to, abychom si Ait Benhaddou prohlédli i zevnitř. Tak jsme se museli spokojit s pouhou "vnější prohlídkou", která jistě nenahradí pořádný průzkum uliček téro krásné kasby. Snímky jsou pořízené především z malého parkoviště u příjezdové silnice, kde je nevýhodou především nával turistů, kteří fotografují, nakupují zdejší suvenýry (parkoviště je lemované malými stánky s tradičními marockými výrobky, při naší návštěvě hlavně s kovaným nádobím. Je zde též možné pronajmout si velblouda k projížďce po okolí. To vše je vehementně nabízeno zdejšími pouličními prodavači.\nZ Ait Benhaddou se loučíme s jižní oblastí Maroka a přejezdem přes Vysoký Atlas míříme do Marakéše. Vysoký Atlas je nejvyšším pohořím v sev. Africe, svou nejvyšší horou Djebel Toubkalem se pyšní 4.167metry nadmořské výšky. V horách, tedy spíše v jejich nižších oblastech, žijí především domorodí Berbeři, kteří, alespoň zde, jaksi stojí na okraji společnosti, ve značné chudobě. My jsme ovšem pouze krátkodobě projížděli východní částí pohoří směrem do Marakéše, proto jsme neměli možnost hlouběji poznávat ani tuto nádhernou přírodu, ani se setkávat s místními obyvately. Hory , jak jsme je alespoň z auta při jízděpoznali, jsou ještě značně nedotčené masívním turismem. Působí divoce a zároveň panensky. Široko daleko nebylo vidět (kromě poměrně frekventované silnice) živáčka. Zastavili jsme celkem jen 3 až 4krát, sna jen jedna epizoda z jedné zastávky: Zastavujeme, abychom si "odskočili" a zároveň se krátce "pokochali" okolními scenériemi. Tu k nám, jak už tomu v Maroku často bývá, zčistajasna přikvačil nevítaný společník, který nám chtěl spestřit naši zastávku. Nabízel rozříznuté polodrahokamové pecky, uvnitř jasně červené nepřirozené, zářivé barvy, která se zdála spíš uměle doplněná, než přírodní, a samozřejmě za zcela nekřesťanské vyvolávací peníze. Navzdory tomu, že smlouváním by bylo jistě možné cenu podstatně srazit do reálnějších mezí, jsme již od počátku tvrdohlavě trvali na své neochotě cokoli zde kupovat. Nabízeč "drahokamů" byl však natolik neodbytný, že jsme neměli jinou možnost, než s ním alespoň trochu komunikovat. Chtěli jsme si dát něco k pití, naše zásoby plechovek s českým pivem byly stále ještě k mání. A samozřejmě, jakmile začnete něco vytahovat z kufru, hned máte dost přátel, kteří vám chtějí s tímto břemenem pomoci. A tak jsme, nikoli poprvé, zažili, že i muslimští věřící, kteří mají alkohol morálně zapovězený, se rádi piva napijí. A tak jsme nabídli plechovku též našemu novému společníkovi. Při vytahování pivní plechovky z kufru se mi však podařilo plechovku protrhnout o uzávěr dveří. Z napěchované plechovky vystříklo napěněné pivo a - samozřjmě - na oblečení našeho "hosta". Dosud poměrně přátelský vztah se vturánu proměnil v otevřené nepřátelství. Avšak i to, jak se nakonec ukázalo, bylo spíše záměrné divadelní představení, nežli demonstrace opravdového rozhořčení. Nakonec totiž z celého výstupu vyplynulo, že jsme povinni zaplatit našemu těžce poškozenému veškeré výdaje na očistu jeho oblečení, což v Maroku podle této naší zkušenosti není vůbec levná záležitost. Nebyli jsme však ochotni přistoupit na tak vysoké odškodnění, přičemž jsme se hájili, že jsme ho nejen k ničemu nenutili, ale ani vůbec nezvali, aby se tak nebezpečně přibližoval k našemu autu. Nakonec jsme však s poskytnutou neporušenou plechovkou piva opustili prostor, poněvadž rozumná dohoda na odškodnění nebyla očividně dostupná.\nDo Marakéše dorazíme až k večeru, jak je ostatně vidět na následujících snímkách. Město čítající kolem 1,5 miliónu obyvatel, má podmanivou, jedinečnou atmosféru. Založeno ve středověku, vzkvétající především za vlády Almoravidů (11.-12.stol.) a Almohadů (cca následujících 100 let), je dnes 2. největším městem Maroka, a společně s Fesem, Casablankou a Rabatem, je bezesporu nejznámějším a pro turisty nejoblíbenějším centrem kultury i obchodu. Po starých královských dynastiích zde však mnoho nezůstalo. Po Almohadech nádherná mešita s proslaveným minaretem z 12. stol., po Saadech královské hrobky (16. stol.), které byly ušetřeni před zničujícím pleněním Moulaie Izmaila, který staví "své" nové hlavní město říše Meknes, a nesnese konkurenci slavného a výstavného královského města Marakéše (17.stol.). Do města jsme dorazili k večeru, ještě na poslední chvíli jsme se dostali do krásných zahradních hrobek marocké bývalé vládnoucí dynastie Saadů (16.-17.stol.). Poté jsme se vydali k nejznámější historické památce Marakéše - k mešitě Koutoubia, postavené středověkou vládnoucí dynastií Almohadů, kteří vtiskli dodnes marockým sakrálním stavbám (hl. minarety) vzorový tvar, který se dodnes při stavbě mešit v Maroku zachovává. Do mešity jsme jen nahlédli, zrovna se lidé scházeli k modlitbě, ne příliš přívětivé pohledy nám byly odpovědí - celkem pochopitelně - modlitba je důvěrným vnitřním skutkem, není k nějakému okukování. Sedneme si následně do hezky upraveného blízkého parku a kocháme se pohledem na krásně osvětlený středověký minaret Koutoubii. Pak se ještě vydáme na zvláštní návštěvu místa, které asi nesmí v Marakéši vynechat žádný turista - na náměstí Džemaa el Fna. Toto stále životem kypící náměstí nalézáme po nedlouhém hledání. Je rozlehlé, ale i na večer (nebo právě navečer) plné lidí - aktivních bavičů, kuchařů, felčarů, věštců, i pasívních přihlížejících či využívajících místní zábavné služby. Připojujeme se k větší skupině posluchačů mladé marocké hudební skupiny, která v moderních rytmech hraje tradiční marockou muziku. Jsme po nějaké době jedni z mála, kteří musejí za "představení" zaplatit, jsme asi příliš nápadní jako turisté - mnozí ostatní se zdají být místními Maročany. Jdeme dál, přičemž jsme neustále vybízeni, abychom využili nějakou "službu", která je zde všude a velice rozmanitě nabízena. Zde vykladač nějakých záhadných karet, tu nějaký lidový léčitel, jinde cvičitel krotkých, ale jinak nebezpečně jedovatých hadů, na každém kroku nějaký pouliční prodavač rozmanitého malého občerstvení. Nakonec si na chvíli sednem k osvíceným stolům, které obklopují jakousi obří kuchyni pod širákem. Objednáme si marocký mátový čaj, pomerančový džus a jehněčí pikantní opékané malé klobásky se zeleninou. Jen ale málo, než by to stačilo na zasycení - spíš jaksi z důvodů společenských, trochu v klidu zažít ještě něco z atmosféry tohoto exotického a živého středu města. Po totmto pikniku se již vydáváme zpět k autu. Snažíme se vyjet z města severním směrem - ke Casablance. Jedeme v nepřehledných kolonách aut a motocyklů, takže si ani nevšimneme, že na jedné křižovatce patrně přehlédneme červenou v našem směru. Nicméně nejsme očividně sami, auta projíždějí i za námi. Jsou to ale Maročani, ne cizinci, kteří zde asi musí dodržovat pravidla silničního provozu důsledněji. Za chvíli jsme zastaveni urostlým policistou, který na nás mluví ve zmatku ahluku provozu nesrozumitelnou francouzštinou. Opravdu nerozumíme a tak krčíme ramenama. Nakonec, po delším vysvětlování pochopíme a omlouváme se. Nato jsme s pozdravem a úsměvem propuštěni bez dalších následků. Máme z toho dobrý pocit. U velkých měst na pobřeží (Casablanca, Rabat) se nám častěji přihodí, že jsme zastaveni policistou, který někdy nemá ani nic konkrétního, jen si asi chce s cizinci popovídat a popřát jim příjemný pobyt v jeho zemi. Zajímavé - snad propaganda turismu, ke které jsou povinnováni též policisté?\nPo noclehu v přírodě nedaleko Marakéše, se ráno následujícího dne vydáváme do Casablancy, největšího marockého města. Se svými 3,5 milióny obyvatel je to nejrušnější velkoměsto severozápadního pobřeží Afriky. Má obrovský přístav, který se řadí k těm největším mezi středomořskými přístavy. Jistě se sluší této významné marocké metropoli věnovat více času a pozornost, my jsme ale již byli v jakémsi časovém presu, do konce volných dnů nám už mnoho nezbývalo. Tak jsme se rozhodli, že navštívíme pouze zdejší proslulou, teprve nedávno dostavěnou, obrovskou mešitu Hassana II. Projížděli jsme velice rušnou tepnou - několikaproudovou silnicí - z vnitrozemí k pobřeží, na němž je tato velkolepá mešita postavena. Dovnitř, ačkoli je to v určitých hodinách pro tuto mešitu možné, jsme se nedostali, prohlídky již nebyly a tak jsme jen mohli nakukovat skrze obrovksou, kovem potaženou, bránu. Několik údajů k této impozantní stavbě: Král Hasan II. ji začal stavět r. 1980, dokončena byla r. 1993. Každý den na ní pracovalo ve dne téměř 1500, v noci 1100 dělníků a řemeslníků. Celá stavba byla financována z darů a příspěvků věřících Maročanů- náklady byly závratné - kolem 750 miliónů dolarů. Minaret mešity, projektovaný podle středověkého paradigmatu almohadských mešit, je vysoký 200 metrů, čímž se zařazuje na první bezkonkurenční místo v celém muslimském světě. Mešita sama pojme až 25.000 věřících, přičemž na její nádvoří se směstná dalších 80.000 muslimů, kteří se zde mohou společeně účastnit bohoslužeb a modliteb. Podlaha mešity je šástečně skleněná - tedy průhledná - je skrze ni vidět mořskou mělčinu, která je pod ní. Střecha mešity je pak zasouvatelná, takže při určitých příležitostech se uvnitř mohou věřící modlit jakoby pod širým nebem. Toto obojí kromě jinéh z důvodů náboženských - neboť trůn Boží stojí podle Koránu na vodách. Občasným odkrytím střechy mohou modlící se věřící chválit Stvořitele nejen za pozemské přírodní krásy, ale i za mohutný oceán a nekonečnou oblohu. Jinak vrchním architektem a projektantem nebyl kupodivu Maročan, ale Francouz - jistý Michel Pinseau. Mešita svými rozměry je druhou největší modlitebnou v muslimském světě - hned po obrovské mešitě v Mekce.\nJeště odpoledne téhož dne jedeme z Casablancy do Rabatu - hlavního města země. Dorazíme sem až opět navečer, a tak musíme toto historicky bohaté město tak trochu v prohlídce "odbít". Chceme se samozřejmě především podívat na zbytky staré středověké mešity Hassana I., jejíž sloupy zbyly po ničivém zemětřesení nedlouho po jejím dostavění ještě ve středověku. U mešity, tedy spíše u toho, co z ní zbylo, se směrem k moři tyčí opět krásný starý minaret z almohadské doby, příbuzný minaretu Koutoubie v Marakéši a minaretu muslimské mešity ve španělské Seville, jež je dnes upravena na zvonici a věž zdejší katolické katedrály. Na druhé straně prostranství zbytků po středověkké mešitě je vystavěna mešita novější, jejíž domiunantou je mauzoleum dvou předcházejících (před dnešním stávajícím) králů - Mohameda V. a Hassana II. Mauzoleum je volně přístupné, před jeho vchodem stojí čestná vojenská stráž v krásné historické uniformě. Po prohlídce a procházce po nádvoří se středověkkými sloupy zajdeme ještě do malé restauračky uvnitř starého města, kde se ještě napolsedy najíme tradičních marockých jídel (tagine, kus-kus, harira, mátový čaj) a již v temnotě noci se vydáváme po pobřeží směrem k Tangieru. Chceme se ještě podívat na vykopávky starověkkého Lixu a sasmozřejmě se na pobřeží Atlantiku vykoupat. Po noclehu nedaleko Rabatu projíždíme pobřežím, dvakrát se koupene v divoce zvlněném mělkém oceánu a příští noc strávíme pod ostrohem, na němž byl vystavěn starověkký Lixus. Ráno si vykopávky prohlédneme - je to město, jež leží nedaleko moderního města Larache. Sem je umístěn starý antický řecký mýtus o Héraklových úkolech - a sice konkrétně o získávání zlatých jablek ze zahrady Hesperidek (obyvatelek nejzápadnějších částí známého kulturního světa). Okolní rozlehlé mělké bazénky na vysoušení mořské vody ke získávání soli, krásně se vinoucí řeka v hlubokých meandrech, modrý horizont oceánu- to jsou jedny z posledních nádherných scenérií našeho putování po Maroku.\nA pak už jen příjemné koupání v rozbouřených, ale mělkých vlnách marockého Atlantiku.\nA - snad někdy na shledanou krásné MAROKO!\nZpět na ÚVOD S MAPOU


ZDRAVí MOZKU: NíZKOPROTEINOVá STRAVA S VYSOKýM OBSAHEM SACHARIDŮ, STEJNĚ DOBRá JAKO NíZKOKALORICKá STRAVA - NEUROLOGIE - NEUROVĚDA - 2022\nZdraví mozku: Nízkoproteinová strava s vysokým obsahem sacharidů, stejně dobrá jako nízkokalorická strava\nNový výzkum publikovaný v časopise Zprávy buněk, naznačuje, že nízkobílkovinová strava s vysokým obsahem sacharidů může být snadnější alternativou k omezení kalorií pro lidi, kteří chtějí zachovat zdraví mozku a zabránit kognitivnímu úpadku.\nSoučástí tradiční stravy s nízkým obsahem bílkovin a vysokým obsahem sacharidů jsou chudé ryby a sladké brambory.\nJak světová populace stárne, ochrana před kognitivním poklesem je stále důležitější.\nJedním ze způsobů, jak toho dosáhnout, je omezení počtu kalorií, které konzumujeme.\nZavedený soubor výzkumu ocenil výhody přísného omezení kalorií, které prodlužuje životnost, udržuje duševní pohyblivost a předchází neurodegenerativním stavům - alespoň u myší.\nPřevést výhody tohoto omezení na člověka může být náročné, protože vyžaduje velkou sílu vůle a je často obtížné ho dosáhnout.\nExistuje snadnější způsob, jak využít mozkových výhod omezení kalorií?\nVědci z Centra Charlese Perkinse na univerzitě v Sydney v Austrálii se pro odpovědi obrátili na dietu s nízkým obsahem bílkovin a sacharidů.\nNové studium vedl doktorand Devin Wahl a hlavním autorem byl David Le Couteur, profesor geriatrické medicíny na univerzitě v Sydney.\nNízkobílkovinová, vysoce sacharidová vs. nízkokalorická strava\nWahl vysvětluje motivaci studie slovy: „Máme téměř 100 let kvalitního výzkumu vychvalovajícího výhody omezení kalorií jako nejsilnější stravy ke zlepšení zdraví mozku a oddálení nástupu neurodegenerativních onemocnění u hlodavců.“\n"Nicméně," dodává, "většina lidí jen těžko omezuje kalorie, zejména v západních společnostech, kde je jídlo tak volně dostupné."\nPředchozí studie ukázaly, že nízkobílkovinné a vysoce sacharidové diety zlepšily dlouhověkost, stejně jako omezení kalorií. Až dosud si však lékařská komunita nebyla jistá, zda tato dieta prospívá i mozku, vysvětlují vědci.\nPoznamenávají, že nízkobílkovinné a vysoce sacharidové diety existují po celá staletí. „Tradiční strava na Okinawě je kolem 9 procent bílkovin, což je podobné [v naší] studii se zdroji zahrnujícími libové ryby, sóju a rostliny s velmi malým množstvím hovězího masa,“ říká profesor Le Couteur.\nV této studii Wahl a kolegové krmili 15 měsíců staré myši komplexními sacharidy odvozenými od škrobu a kaseinovým proteinem - typem proteinu, který se obvykle nachází v mléčných výrobcích.\nMyši měly neomezený přístup k vysokosacharidové stravě. Mezitím vědci omezili kalorický příjem jiné skupiny myší o 20 procent.\nTým porovnal účinky těchto diet na biologii hipokampu, oblasti mozku zapojené do formování paměti. Rovněž hodnotili vzpomínky a kognitivní schopnosti hlodavců pomocí bludišť a testů zahrnujících rozpoznávání nových předmětů.\nAby zkoumali zdraví neuronů v hipokampu, vědci analyzovali vzorce expresí RNA v těchto mozkových buňkách.\nVýhody stravy s nízkým obsahem bílkovin a vysokým obsahem sacharidů\n„Hippocampus je obvykle první částí mozku, která se zhoršuje neurodegenerativními chorobami, jako je Alzheimerova choroba,“ vysvětluje profesor Le Couteur.\n„Zdá se však, že nízkobílkovinová strava s vysokým obsahem sacharidů podporovala zdraví a biologii hipokampu u myší, u některých opatření dokonce ve větší míře než u nízkokalorické stravy,“ dodává.\nBludiště a nové testy rozpoznávání objektů zaznamenaly pro obě skupiny myší „skromná vylepšení“.\nWahl komentuje: „V současné době neexistují žádné účinné farmaceutické léčby demence - můžeme tyto nemoci zpomalit, ale nemůžeme je zastavit - takže je vzrušující, že začínáme identifikovat stravy, které mají vliv na stárnutí mozku.“\n"Ukazuje to hodně příslibů, že jsme byli schopni replikovat stejný druh genových změn v části mozku odpovědné za paměť, které také vidíme, když přísně omezujeme kalorie."\nNové výsledky vycházejí z předchozích zjištění výzkumníků ze stejného centra. V roce 2015 navrhli, aby nízkobílkovinné a vysoce sacharidové diety mohly být pro dlouhověkost stejně dobré jako nízkokalorické, protože podporují zdraví srdce a trávení.\nnone: pečovatelé - domácí péče úzkost - stres krev - hematologie\nZadek: Proč k tomu dochází a jak se toho zbavit\nCo vědět o Accutane a Crohn's\nPřírodní antibiotikum zbavuje bakterie jejich obrany\nBleskový rozkrok: Co je třeba vědět o střelbě během těhotenství\nCo vědět o tom, že se stanete vegetariánem\nJaká jsou nejlepší jídla k jídlu pro energii?\nCopyright 2022 https://1in4mentalhealth.com Zdraví mozku: Nízkoproteinová strava s vysokým obsahem sacharidů, stejně dobrá jako nízkokalorická strava


Blinká kaši z umělého mléka - Diskuse - eMimino.cz\nBlinká kaši z umělého mléka\nBlinka kasi z umeleho mleka\nAhoj zkusene maminky, potrebovala bych poradit se stravovanim dcerky, ktere je skoro 8 mesicu. Uz asi mesic ji davam vecer kasi (nekdy ze zeleninoveho vyvaru a nekdy z umeleho mleka). Pokud jde o kasi z umeleho mleka, nekolikrat ji snedla bez problemu, ale ted(konkretne trikrat za sebou) ji uplne celou vyzvracela. Jinak je kojena, takze umele mleko nikdy predtim nemela. Vrchol byl dnes v noci: vecer kasi vyzvracela, pak jsem ji nakojila a dala spat. Asi v 10 hod. se vzbudila a strasne chudinka plakala. Myslela jsem, ze je to hlady, tak jsem ji nakojila. Ona ale po chvili vyzvracela i me mleko a dal kricela skoro dve hodiny (vubec se nedala uklidnit). Uz jsem ji malem vezla do nemocnice:). Potom tedy usnula a v noci se jeste nekolikrat probudila s krikem, ale uz to bylo lepsi. Kdyz ty dve hodiny kricela, bylo slyset jak v ni to jidlo „bubla“ a jak se ji to vraci. Myslim, ze to proste nestravila, vypadalo to jako zazivaci problem. Myslite, ze by mohla mit alergii/nesnasenlivost na kravske mleko. Nebo je mozne, ze to muze byt jen znackou a ze po zmene znacky to bude ok? A nebo by to mohlo byt jeste neco jineho?\nKdyz uz tady otravuji, tak se rovnou i zeptam na dalsi vec: od te doby, co davam vecer prikrm, spi hure nez pred tim. Drive se budila 1× v noci, ted 3×. Jak je to mozne? Nemela by se tim prikrmem vic zasytit?\nMoc dekuji kazdemu, kdo se se mnou podeli o zkusenosti.\nMně to spíš připadá jako začátek nějaké lehké střevní virózky, ono u těch malých miminek je to těžké… Jestli Ti normálně pije, tak ještě chvíli počkej, nebo třeba i zkus nějakou jinou kaši…\nJa osobne som vraj kasu z umeleho mlieka jedla jeden jediny raz v zivote. Jak som ju dojedla tak som ju zase vyvracala, mama vravi ze to slo jak z fontany.\nDetska doktorka jej vraj potom povedala nech ma na kasu z umeleho mlieka nenuti, aj tak ma kojila, a nech radsej pomaly prechadza na ostatne prikrmy.\nMozno je Tvoja mala ako ja, nic umele v sebe neudrzi\nO kaších večer se už tady napsaly mraky diskuzí.:-) Traduje se, že zasytí a dítě spí celou noc, opak je pravdou, většinou jsou těžké do žaludku a dítě se v lepším případě budí stejně jako předtím, v horším častěji. Já osobně bych na tvém místě zatím kaše vynechala, zkusila dávat večer třeba část příkrmu od oběda, nebo zatím nechala jen kojení. Časem bych znovu zkusila kaše jiné značky, uvidíš jestli bude reagovat stejně.\nAHOJ, malý se po kaši budí žízní, třeba dvakrát se napije trochu kojenecké vody a je v pohodě. zatím Zu\nMám dcerku 4,5 měsíce, je plně kojená. Před týdnem jsem jí zkusila dát poprvé kaši s vidinou toho, že by mohla lépe spát…vypila 50ml a dokojila jsem ji. Lépe sice nespala, ale vše bylo v pohodě. Druhý den vypila už 80ml a opet dokojena.Po cca 2 hodinach se probudila s plačem, začalo se jí navalovat na zvraceni, dávila se, ale skoro nic nevyzvracela.Jen jakoby sliny.Po chvilce usnula a za hodinu se to opakovalo znova.Pote už byl klid.\nKaši jsem teda už nedala. Včera jsem jí po týdnu tu kaši zkusila dát znova, udělala jsem jí dost řídkou, vypila 90ml, dokojila jsem ji a po 3 hodinach opět to samé jako minule, ale tentokrat už se jen nedávila, ale rovnou i zvracela…Pak kdyz jsem ji chtěla nakojit, tak si cucla a opět zvracela. Jěstě 2× se ji v noci navalovalo na zvraceni, ale k ránu už pak dobrý a přes den bez problemu.\nMyslíte, že by to mohla být alergie na nějakou složku v té kaši a nebo jí třeba nesedla zrovna tahle značka(Hami)??\nSe synem jsem s kaší žádný problém nikdy neměla, tak me to trochu zaskočilo\nKaše na noc je prostě těžká, pokud jí to nedělá dobře, tak jí to nedávej. může to být cokoli, jaké je složení té kaše? třeba jí vadí umělé mléko v tom, může být přecitlivělá na nějakou složku. nebo prostě to, že je jen kojená a ty jí zrovna večer napucneš umělou kaší. nebo zkus zkusit nějakou třeba od nominalu a smíchat s mateřským mlékem.\nTa kaše je mléčná kukučično-rýžová od Hami. Já to vim, že ta kaše skoro nikdy nic neřeší, ona malá i pěkně přibírá, ač se tak často budí. Tohle byl jen pokus, co kdyby nahodou spala lépe\nNo a s MM jí kaši neudělám, tolik mléka už neodsaju.\nSpíš jsem myslela, jestli třeba někdo neměl podobný problém a pomohla změna značky…\n@Pajule22 Může toů být tím, že jí vadí UM jako takové. Měla jsem to u prvního syna. Kaše miloval a miluje doteď, ale jak v tom bylo UM, i třeba jen jedna odměrka, tak to vyzvracel. Ze začátku jsem mu dělala kaše z odstříkaného MM a kolem roka jsme přešli na kozí a později kravské mléko. I dětská dr. říkala, žese s tím občas setkává, že kojeným dětem nesedne žádné UM.\nOhledně toho, jestli je kaše na noc těžká - řekla bych, že jak pro koho. Já dělám kaše od začátku husté, na lžičku, děti mi ty řídké nechtějí jíst, plivou to, husté jim chutnají a nemají s tím problém. Že by po nich spali celou noc, to ne, ale nebudily se tak často.\n@Hoa Mai děkuji\nnepřibývání u kojence\nNaušničky - nastřelit či propíchnout?