Byt 3+kk na prodej, 87 m² - Praha 5, Neumannova 1470 - REALCITY.cz\nProdej bytu 3+kk 87 m² Praha 5, Neumannova 1470\nProdej bytu 3+kk, 87m2, B,OV,Zbraslav. Nabízíme k prodeji krásný, světlý a prostorný byt 3+kk, 87m2 v osobním vlastnictví s balkonem a garážovým stáním. Byt se nachází ve druhém patře novostavby z roku 2006 s výtahem. Dům stojí v klidné ulici Zbraslavi. Dispozičně je byt řešen jako velká předsíň s vestavěnou skříní, koupelna, samostatná toaleta, dvě ložnice a prostorný obývací pokoj s kuchyňským koutem, kde je moderní a plně funkční linka a se vstupem na balkon. K bytu níleží garážové stání a prostorný sklep. Topení je dálkové centrální a měsíční náklady na provoz bytu, včetně elektriky jsou 5.500kč. Veškerá občanská vybavenost v místě a skvělá dopravní dostupnost. Kousek do města i do přírody. Vřele doporučujeme prohlídku.\nKód zakázky N77321


Radka zhubla 9,4 kg\nNaturhouse PříběhyRadka Lukášková zhubla 9,4 kg\n"Zdraví máme jen jedno a navíc jsme se chtěly zase hezky oblékat a cítit se dobře."\nŘíkají sestry Marta Budinová a Radka Lukášková, které ve výživové poradně NATURHOUSE společně odložily 20,3 kg a život se jim v mnohém zlepšil.\nMůžete nám sdělit, kdy jste začaly mít problémy s váhou?\nMarta: Před narozením mých dětí jsem vážila 59 kg. Na mateřské dovolené jsem přibrala 15 kg. Po nástupu do práce šla kila dolů, ale byly roky, kdy jsem ztloustla a naopak. Asi před 13 lety jsem s manželem začala hodně jezdit na kole a držela jsem si váhu na 60 kg. Problémy nastaly před dvěma roky, kdy už nebylo tolik času na kolo ani na pravidelné jídlo.\nRadka: Problémy s nadváhou jsem začala mít ve chvíli, když v zimě nebyla práce a já zůstala doma.\nZkoušely jste se svých nadbytečných kilogramů zbavit samy?\nRadka: Zkoušela jsem různé diety, některé zabraly, ale pak se kilogramy opět vrátily.\nMarta: Kdysi jsem zkoušela různé diety, ale nechutnaly mi a neměla jsem ani výdrž.\nProto jste navštívily NATURHOUSE? Jak jste se o nás dozvěděly?\nMarta: O výživové poradně NATURHOUSE jsem vůbec nevěděla. Se sestrou jsme navštívily Jindřichův Hradec a čekala jsem na ni na ulici, než si něco vyřídí. Oslovila mne asistentka, jestli bych nešla k nim do obchodu a nenechala se zvážit a změřit si poměr vodu a tuků v těle. Šla jsem s ní a nechala se objednat k paní dietoložce, která mi poradila, jak se stravovat a dostala jsem od ní recepty na pestrou stravu.\nRadka: Mojí motivací bylo nosit moderní oblečení, vypadat v něm dobře a nestydět se za velký zadek a varhánky na břiše.\nMarta: Ve skříni mi leželo hezké oblečení, takže motivace byla jasná. Chtěla jsem se zase hezky oblékat a cítit se dobře.\nMarta: Ze začátku jsem tomu moc nevěřila, ale už po týdnu diety s NATURHOUSE mi bylo lépe. Navíc jídelníček je chutný, lehký a pestrá strava je výtečná. Produkty, které mi výživová poradkyně doporučovala, jsou z výtažků rostlin a nestalo se, aby mi nějaký tento doplněk stravy nechutnal.\nRadka: Na základě výsledků z bioimpedanční analýzy jsem dostala jídelníček a recepty, kterých jsem se držela a s pomocí bylinných preparátů jsem shodila nadbytečná kila.\nByly i situace, kdy jste dietu porušily, nebo byste nejraději s hubnutím skončily?\nRadka: Nikdy jsem neměla problém s dodržováním předepsaného jídelníčku.\nMarta: Skončit s touto dietou mě vůbec nenapadlo, ale nějaký prohřešek by se našel.\nMarta: Jídelníček se mi značně změnil. Vařím více ze zeleniny, jím celozrnné pečivo, netučné maso a více ovoce. Naučila jsem se snídat, pravidelně jíst a pít. Už se neodbývám rohlíkem se salámem.\nRadka: Největší změna v mém jídelníčku byla konzumace zeleniny a ryb, omezení nadbytu (nadbytku) tuků a cukru.\nOblíbily jste si některý z produktů, který jste užívaly?\nRadka: Všechny produkty byly výtečné a také mi moc pomohly, ale úplně nejvíc mi chutnala vláknina FIBROKI, která zamíchaná v bílém jogurtu pro mě symbolizovala dezert po obědě i večeři. Pro ni si budu chodit nadále.\nMarta: Produkty mi chutnají vesměs všechny, ale nejvíce mám ráda vlákninu FIBROKI, kterou si přidávám do jogurtu.\nSe svou současnou váhou jste již spokojeny?\nMarta: S mojí váhou jsem nyní spokojena, cítím se skvěle a hlavně mám dobrý pocit z toho, že jsem to dokázala. Za to děkuji všem z NATURHOUSE v Jindřichově Hradci. Tím, že se usmívají, povzbudí a pochválí, jde všechno lépe.\nRadka: Začínala jsem s váhou téměř 70 kg a dostala jsem se na váhu 60,5 kg, se kterou jsem spokojená. Každý měsíc chodím se sestrou na kontrolu a koupím si ty produkty, které mi výživové poradkyně doporučí. Budu v tom určitě pokračovat, protože zdraví mám jen jedno a teď jsem velmi spokojená sama se sebou.\nJe něco, co byste chtěla vzkázat všem, kteří ještě hubnutí s podporou NATURHOUSE nevyzkoušeli?Radka\nRadka: Mohla bych doporučit výživovou poradnu i ze zdravotních důvodů. Sama jsem měla problém s vysokou hladinou cholesterolu v krvi, která mi klesla po dietě s NATURHOUSE. Měla jsem jít také na ženskou operaci se zvětšujícím se myomem a při lékařské kontrole se ukázalo, že operace zatím není třeba. Myom se začal sám zmenšovat.


Prázdné místo – J.K.Rowlingová | Markéta Růžičková\nNa další knížku, kterou Rowlingová napíše po Harrym Potterovi, jsem byla obzvlášť zvědavá. Jen si to zkuste představit – vaše jméno zná každý, nehledě na to, jestli čte nebo ne, jste jedna z mála osob, která dokáže napsat příběh, který okouzlí dětské i dospělé čtenáře z celého světa a navíc se nejedná o bestseller, který má jen kvalitní reklamní kampaň a mizerný příběh. To už o něčem vypovídá. A teď se ti nedočkaví a hladoví čtenáři dozví, že Rowlingová něco píše, a to něco není Harry. Já bych se na jejím místě vůbec bála něco napsat, abych byla upřímná.\nTentokrát Rowlingovou námět na knížku napadl, když cestovala letadlem. Zřejmě k ní inspirace nepřichází, když se sama nehýbe z místa na místo. Každopádně The Causal Vacancy, česky Prázdné místo, nemá s Harrym společného vůbec nic, kromě téhle zajímavosti (Harry ji totiž napadl ve vlaku). Jakmile knížka vyšla anglicky, musela jsem si ji přečíst, protože moje zvědavost je netrpělivá mrška a čekat až do dubna tohohle roku bych prostě nezvládla. Jaké tedy The Casual Vacancy je?\nNa rovinu říkám, že pokud od knížky nebudete vůbec nic očekávat (nebo alespoň nebudete očekávat stejné kouzlo jako u potterovských knih), zaujme vás. Rowlingová prostě psát umí, o tom nemůže být pochyb. Tentokrát však píše pro dospělé, což je poznat nejen ve stylistice, ale také ve výběru témat. Navíc je docela problematické knihu zaškatulkovat – je to tragikomedie, komická tragedie nebo taky politická fikce. Jednodušší a výstižnější ale bude, když řeknu, že kniha je vlastně studií života postav žijících ve fiktivním maloměstě nazvaném Pagford.\nPrávě postavy jsou silnou stránkou autorky. Nejinak tomu je i v The Casual Vacancy – postav tu najdete opravdu hodně a možná budete zpočátku zmatení, kdo je kdo, ale když jim dáte šanci, zapíšou se vám do paměti. Příběh je vyprávěn právě z pohledů 3. osoby postav, které se střídají, a vytváří tak dějovou pavučinu. To vše začíná, když zemře Barry Fairbrother, člen městské rady, který bojoval za to, aby problematická čtvrť Fields zůstala částí Pagfordu. Pak už jen sledujeme osudy různých lidí, od teenagerů po dospělé, a každý z nich se potýká sám se sebou i se světem.\nKdyž jsem knihu četla, nemohla jsem se zbavit zvláštního pocitu. Rowlingová píše o sexu, drogách, sebeubližování, politických kejklech, sikhismu, šikaně, znásilnění, prostituci, týrání dětí, pornografii i sebevraždě. O tom všem píše poutavě a zajímavě, ale přesto to byl trochu šok. Něco takového jsem zkrátka od autorky Harryho nečekala. Je ale pravda, že Rowlingová si vychovala svou generaci čtenářů od útlého věku a ti jsou teď dospělí, takže proč ne. Za mě říkám, že kniha určitě stojí za přečtení, a rozhodně se těším na další autorčin kousek. Sledovat její kariéru je zkrátka zajímavé.\nCo na Prázdné místo říkáte Vy? 😉\nTagy: J.K.RowlingknihyPrázdné místorecenzeThe Casual Vacancy\nDíky za článek. 🙂 Na tuto knížku se chystám od doby, co na mě kamarádka udělala dojem, když ji četla v angličtině. 😀 Já bohužel nepatřím mezi ty, co by jakékoliv anglické knize rozuměli (s nadsázkou se dá říct, že občas nerozumím ani v češtině), takže netrpělivě čekám na překlad a pak si knížku koupím. Jsem rád, že jsem se o ní v tvém článku dozvěděl víc. 🙂\nDíky za komentář, jsem ráda, že se článek hodil. 😉\nMyslím, že tu kamarádku oba známe. 😀\nCo na to napsat. Asi by bylo zajímavé přečíst si to a porovnat, jak se autorčin styl od Harryho změnil. Ale pravděpodobně si to nechám ujít. Asi proto, že za něco stály tak cca první tři díly Harryho a s každým dalším to byla vždy akorát větší bichle, kterou zapomněli proškrtat. Nehledě na velké zklamání poslední knihy, kdy páry Harry s Ginny a Hermiona s Ronem posílají děti do Bradavic. Přijde mi, že takhle nějak by to zakončil nevypsaný školák a úplně mi to zkazilo celého Harryho. Mám strach, že kterýkoliv nakladatel se bál jí říct, ať s tím něco udělá, že by šla jinam, a proto mám obavy, že u další knihy tohle zůstane stejné a raději se toho vzdám i přes tvé kladné hodnocení.\nTen závěr celé série byl takový její úkrok ke komerci a taky možná sentiment, ke kterému podle mě často sklouzává. Ale aspoň jsme se mohli v kině zasmát, jak hloupě ta celá scéna vypadala. 🙂\nOno záleží na každém, jestli mu tahle nová Rowlingová má co říct. Mně rozhodně ano. 😉


Wikipedie:WikiProjekt Autorské právo/Rozhodné právo – Wikipedie\nWikipedie:WikiProjekt Autorské právo/Rozhodné právo\nHippopotamův rozbor[editovat | editovat zdroj]\nOtázka rozhodného práva, znamená otázka pod jaké právo Wikipedie spadá. Ačkoli tato působí triviálně, rozhodně není triviální a neexistuje na ní stoprocentně správná odpověď. Přesto existují řešení, která považuji za právně pravděpodobnější a výhodnější.\nRád bych zdůraznil, že to jaký se zvolí pohled na tento bod je stěžejní pro další vývoj. Wikipedista:Mormegil uvedl, že si nemůžeme vybrat právo. Má pravdu nemůžeme, ale musíme se rozhodnout, kterým se budeme řídit. Není možné řídit se dvěmi, protichůdnými právními systémy. A je zcela nemožné dělat si výběr toho co chci jak se občas děje. Není samozřejmě možné říci budu se řídit právem Tatarstánu, ale u otázky pod které právo patří jednotlivé příspěvky (autorská díla) české Wikipedie se musíme jednoznačně rozhodnout a to na základě relevantních informací.\n§ 107 AutZ odst. 1 říká, Ustanovení tohoto zákona se vztahují na díla autorů a umělecké výkony výkonných umělců, kteří jsou státními občany České republiky, ať byly vytvořeny nebo zveřejněny kdekoli.. Toto pak doplňují odstavec 2 a 3 Na díla a umělecké výkony cizích státních příslušníků a osob bez státní příslušnosti vztahují se ustanovení tohoto zákona podle mezinárodních smluv, jimiž je Česká republika vázána a které byly vyhlášeny ve Sbírce zákonů České republiky, a není-li jich, je-li zaručena vzájemnost. a odstavec 3 Není-li splněna žádná z podmínek uvedených v odstavci 2, vztahuje se tento zákon na díla autorů a výkony výkonných umělců, kteří nejsou státními občany České republiky, byla-li poprvé v České republice zveřejněna, anebo má-li zde autor či výkonný umělec bydliště.\nPojďme se zamyslet co to znamená a zda je to skutečně zcela klíčové. Říká se tam (1), že ať uveřejní český občan své dílo kdekoli je jeho dílo chráněno tímto zákonem, ale co autor? Podobná ustanovení nalezneme i v jiných AutZ.\nProtože ohledně Internetu neexistuje dostatek jednoznačných příkladů ani žádné ustanovení, které dává jednoznačnou odpověď na tuto otázku, proto musíme hledat podobné případy, pro které již právo tento problém nalezlo všeobecně uznávané řešení.\nTímto problémem jsou satelity. Proč právě satelity? Protože jejich problematika je v této oblasti stejná – někdo vysílá svůj signál někam, odkud je šířen dále, tento signál může být přijímán i na dalších místech. Zde díky řadě soudních rozhodnutí nalezlo obecně uznávané řešení, že se satelitní signál řídí právem země odkud je signál vysílán na družici (technicky problematice nerozumím zcela, prostě odkud signál dopraví na satelit, toho právo je rozhodné) a v tomto duchu se nese např. směrnice ES z 27. 3. 1993 (93/83). Ovšem i zde nastávají (ve smyslu některých rozsudků) rozhodnutí, kdy tomu tak není. Příkladem je pokud bude vysíláno řečí, kterou se v zemi vysílání nemluví, popř. tak, že je v této zemi nepůjde přijímat, rozhodne soud podle práva země, která je cílovou, či podle mezinárodního práva (zde je třeba uvažovat v rámci toho, že pokud se jedná o vysílání do země nedemokratické, atp. bude opět posuzováno právem země z níž je vysíláno – např. Svobodná Evropa).\nOtázkou je, kdo je vysílač a kdo "satelit"? V tom je právě problém, za "vysílač" lze považovat jak server, kde jsou data uložena, tak toho, kdo to na server umístil. Podle některých právníků bude rozhodné právo to, jemuž podléhá server (zde často používaná věta "Servery jsou v Americe"). To by se v některých ohledech Wikipedii hodilo, ale bohužel tento přístup se opírá o nezjistitelnost (resp. problematickou zjistitelnost vkladatele a o předpoklad, že dílo bude užito v místě, kde je server). U Wikipedie lze s jistotou tvrdit, že dílo je užito v ČR, ačkoliv je umístěno v USA, obdobou jsou právě ony satelity. Samozřejmě se lze odvolávat na teritoriální princip Bernské úmluvy, atp. jenže u těchto smluv je problém, že vznikly před vznikem Internetu, nové tzv. "Intrenetové smlouvy" již nejsou tak jednoznačné a mezinárodní úmluvy IMHO směřují k chápání, že jednotlivé příspěvky lze chápat jako díla spadající pod české právo. Navíc bych k tomuto připojil, že stažení a další šíření (pokud se bude dít v ČR a českými občany, což je nejpravděpodobnější) bude spadat pod zákony ČR. Má-li být tedy naplněna GDFL a její smysl a celý smysl Wikipedie (obecně) musí nutně směřovat k českému právu a jeho dodržování.\nK původní otázce, zda si Wikipedie může vybrat právo, pod které spadá. Nemůže, ale bude-li dodržovat striktně právo jednoho z možných systémů, bude se moci hájit dobrou vůlí. Přesto předpokládám, že přijetí výkladu, kdy jednotlivé příspěvky spadají pod české právo je výrazně pravděpodobnější. Protože opačný výklad by jednoznačně směřoval k poškození, těch co chtějí dílo užívat v místě, kde lze očekávat a předpokládat jeho užití. Jelikož Wikipedie se již několikrát dožadovala určení díla způsobem jak je běžné v evropských podmínkách a že je schopna rámcově dodržovat pouze český AutZ, nepřijde mi snaha pokoušet se zdůvodňovat a směřovat pod právo USA jako rozumná, zvláště pokud se tak děje účelově.\nPokud se Wikipedie rozhodne přijmout tezi, že spadá pod právo USA a bude se jim řídit, měla by tak činit důsledně a s přihlédnutím k faktu, že pak by se i tímto právem řídily a posuzovaly i díla, která české zákony povolují užívat. Každopádně takový názor nejen znemožňuje vydat Wikipedii jinde než v USA, ale znemožňuje i její užití v ČR, tak jak je užití díla ve smyslu GDFL prezentováno. Pokud sledujete ostatní Wikipedie, lze u nich nalézt tendenci směřovat pod rozhodné právo jejich země a dodržovat tak autorské právo právě v tomto duchu, což je další okolnost ke které by mohlo být přihlíženo.\nDomnívám se tedy, že vzhledem k uvedeným citacím, záměrům k nimž je česká Wikipedie tvořena a ve shodě s jejich cíli, lze opravněně očekávat, že jednotlivá díla (příspěvky) budou spadat právě pod české právo a jednotliví přispěvatelé se jimi musí řídit.\nPoznámka pod čarou[editovat | editovat zdroj]\nHodně mimo problematiku české Wikipedie, ale reakce na příspěvek, který sepsal Wikipedista:Miraceti zde.\nTuto poznámku umisťuji pod čáru, neboť se domnívám, že pro českou Wikipedii nemá žádný význam, ale jelikož byl projeven hlubší zájem o tuto problematiku, je vhodné se tím, alespoň rámcově, zabývat. Právo jako takové prochází určitým dlouhodobým vývojem z tohoto hlediska lze říci, že na většinu práv celků se stejným jazykem působily stejné vlivy (němčina) a jejich právo je pak velmi podobné -principem. Nebo zde existoval nějaký vztah jako jsou koloniální vazby (např. španělština). Zde pak dochází k takovému vývoji, že právo bývalé kolonie je ovlivněno právem koloniální mocnosti (obecně). Lze tedy tvrdit, že taková práva mají společné základy, navíc mezi takovými zeměmi došlo často k dalším dohodám, které některé záležitosti upřesňují. V otázkách, které jsou nejasné je nejčastějším případem, že bývalá koloniální mocnost má autorské právo přísnější než bývalé kolonie a zároveň platí, že tato země má v projektu typu Wikipedie hlavní slovo. Je to způsobeno snadnější dostupností Internetu a s tím spojenou početní výhodou při hlasováních. Proto jsou dominantní evropské země a jejich právo se zohledňuje více, je dobré pokud však uživatel ze země původu bere ohledy na právo své země. V případech, kdy je rozdíl velký, lze postupovat podle práva, které danou věc hodnotí přísněji, což mi dává jistotu, ale mezi právními systémy nebývá rozdíl v principech, vyjma případů kdy se některá země dostala pod vliv totalitních či diktátorských režimů, ale její právo nebude velmi pravděpodobně právem rozhodným pro autorská díla lidí ze svobodných zemí a občané takové země si musí dávat dobrý pozor co zveřejňují i z jiných důvodů.\nCo se angličtiny týče, opět jde o kompaktabilní právní systémy, kde lze s minimálními úpravami Wikipedii vydanou v USA vydat i na jiných místech hovořících anglicky. Pokud nebudeme sledovat extrémní případy jako je např. Nepál, kde je angličtina také jedním z úředních jazyků o řešení v takových zemích nemám představu. Ale upřímně předpokládám, že se anglická Wikipedie nebude vydávat v Nepálu, Zimbabwe ani jiné podobné zemi a že by tam byla pouze vyvážena. O řešení tohoto problému opravdu nevím nic, ale domnívám se, že by se Nepál nehnal do nějaké divoké aktivity o to, aby se tím mohl zabývat. Pokud by tento případ nastal, tak bych svá práva nechal plavat, nebo se obrátil na americké soudy. Při nevydání tento problém nenastává, neboť nepálští občané přispívají na anglickou Wikipedii nebo na Nepálskou. Čím se řídí nepálština netuším, ale na anglické platí americké právo a zcela jistě i pro nepálské Wikipedisty.\nZajímavějším případem je nezmíněný případ jazyků, ke kterým neexistuje stát (latina, esperanto), zde bych očekával, že rozhodným právem bude právo serveru. Co se týče čínské Wikipedie, která je tuším pro čínské obyvatele nedostupná, bych rovněž čekával uplatnění práva serveru. Pokud je dostupná, čekal bych zde dost velké komplikace, ale práva k jednomu obrázku bych asi po čínské justici nevymáhal, již z toho důvodu, že bych se obával, že by plagiátora mohl postihnout trest, který nepovažuji za přiměřený. Mám totiž drobné výhrady k revolučnímu pojetí práva a to přestože o čínském autorském právu nemám dostatek informací. Druhou možností je, že čínské úřady mé autorské právo nebude zajímat, ale skutečně bych neřešil problematiku čínské Wikipedie a vymahatelnosti práva vůči běžnému občanu ČLR. Dále se nedomnívám, že občan ČLR sedne k Internetu svobodně zagoogli, neco si vyhlédne a spěchá to někam umístit a dávat tomu fair use označení.\nNa závěr si nechávám dva nejzajímavější případy prvým je portugalština, kde je vliv Brazílie velký a pokud je mi známo, tak se v debatách kolem práv angažoval jeden, pro portugalskou Wikipedii, významný Wikipedista, který pochází z Brazílie. Nemám dostatečné znalosti portugalštiny, abych mohl sledovat výsledek těchto debat, bratr není k překladu ochoten a nezajímá mne to natolik, abych si překlad zaplatil. Druhým takovým případem je arabská Wikipedie, ale ta zatím nedorostla velikosti, aby tyto problémy řešila intenzivněji, ale i v této oblasti bych předpokládal, že dojde k dohodám, které budou vycházet z arabského pojetí práva.\nZávěr: nedomnívám se, že by to mělo nějaký význam pro českou Wikipedii a nedomnívám se, že stojí za podrobnější rozbor problémy arabské, čínské, nepálské, anglické či jiné Wikipedie. Jistě lze neustále hledat a nacházet mnoho případů, kdy někdo použil jiné řešení, ale IMHO je nejlepší hledat řešení ve svém okolí (německá, polská Wikipedie), protože se domnívám, že tato řešení jsou pro vývoj české Wikipedie zajímavější a důležitější než řešení kolem čínské Wikipedie. Zároveň si myslím, že za projekty typu Wikipedie, či za její přispěvatele je nejrozumnější se právním problémům vyhýbat, ne je vymýšlet. Pojetí vztahu k čínské Wikipedii zde nebude rozhodující, k německé, polské, atp. by mohlo být důležitým vodítkem. Zvláště německá Wikipedie je při shodnosti autorských zákonů a vůbec chápání teoretických problémů a práv pravděpodobně byla dobrým argumentem. 08:55, 6. 10. 2006 (UTC)\nWikimolův rozbor[editovat | editovat zdroj]\nServery nadace Wikimedia jsou umístěny v USA, proto není možné, aby na nich byl umístěn jakýkoli materiál v rozporu s americkým právem. Nemusí se vám to líbit a můžete protestovat, ale to je vše, co s tím asi tak můžete dělat.\nU příspěvků textové povahy (editace článků) jsou požadavky dané GFDL. Otázka, které právo použít, by byla zajímavá, pouze pokud by z požadavků GFDL v českém právu plynulo něco jiného, než v americkém. V takovém případě se mi jeví rozumnější spolehát na americké právo - fungování copyleftu v americkém právním systému je výrazně prozkoumanější a prověřenější, než v českém. GFDL je napsaná v angličtině. Z praktického hlediska viz předchozí bod - soulad obsahu Wikipedie s americkým zákonem je vynutitelný.\nProblémem jsou obrázky. Rozhodně platí bod 1. Navíc\nWikipedisté - občané ČR by měli ve vlastním zájmu dbát na to, aby jejich počínání bylo v souladu s českým autorským zákonem, resp. českými zákony obecně. Zejména nenahrávat soubory, které jim český autorský zákon rozhodně šířit nedovoluje.\nVzhledem k tomu, že by bylo pěkné, aby Wikipedie mohla být např. vydána na DVD v ČR, je vhodné, aby obrázky buď byly šiřitelné i podle českého zákona, nebo se daly snadno odfiltrovat.\nPrávně-teoretické otázky jsou nejasné, a je možné budovat rozličné analogie se satelity a pod., ale pokud tento přístup vede k absurdním závěrům, je nutné dívat se na věc prakticky. Servery jsou v USA. Jejich provozovatel taktéž. Nadace Wikimedia vystupuje ve vztahu k autorskoprávním otázkám stejně jako internetoví provideři. To prakticky znamená, že postupuje podle en:Online Copyright Infringement Liability Limitation Act.\nCitováno z „https://cs.wikipedia.org/w/index.php?title=Wikipedie:WikiProjekt_Autorské_právo/Rozhodné_právo&oldid=1307222“\nStránka byla naposledy editována 15. 3. 2007 v 21:41.


ŠTÍTEK: Reinhold Messner - National Geographic\nŠTÍTEK: Reinhold Messner\nZnačka Ferrino se stala symbolem nehynoucí touhy člověka překonat nemožné a objevit neobjevené. Láká vás dobrodružství a adrenalinové zážitky? Pak nepropásněte jedinečnou příležitost si zahrát o tři skvělé ceny!\nVyhrajte tandemový seskok a vybavení pro dobrodruhy Ferrino\nOstrov Lemurů, pozůstatek bývalého kontinentu či Ostrov duchů. Všechny tyto přezdívky a legendy patří k nádhernému a pořád ještě divokému Madagaskaru.\nŽijící legenda světového horolezectví stručně popsala, jak začínalo lezení na jednom z nejjižnějších míst naší planety a kdo se o to zasadil.\nTo nejlepší z HedvabneStezky.cz: Reinhold Messner o počátcích lezení v Patagonii\n"7 SUMMITS" - projekt, ve kterém mají horolezci vystoupit na nejvyšší hory všech sedmi kontinentů. Miroslav Caban to dokázal. Tím, že je všechny zdolal bez použití kyslíkového přístroje, skončil nakonec druhý na světě. Hned za legendárním Reinholdem Messnerem.\n"7 SUMMINTS" - projekt, ve kterém mají horolezci vystoupit na všechny nejvyšší hory všech sedmi kontinentů. Miroslav Caban to dokázal. Tím, že je všechny zdolal bez použití kyslíkového přístroje, skončil nakonec druhý na světě. Hned za legendárním Reinholdem Messnerem.\n7 vrcholů 7 kontinentů: Miroslav Caban na Mount Everestu. Bez kyslíku


Požár filtroventilační jednotky způsobil milionovou škodu | POŽÁRY.cz - ohnisko žhavých zpráv | hasiči aktuálně\nPožár filtroventilační jednotky způsobil milionovou škodu\nVčera (26. května 2009) ve 14:00 hod byl na Krajské operační a informační středisko Hasičského záchranného sboru kraje Vysočina ohlášen požár v areálu soukromé firmy na ulici Vlachovická v Novém Městě na Moravě. Na místo události byla vyslána jednotka profesionálních hasičů ze Žďáru nad Sázavou společně s jednotkou dobrovolných hasičů z Nového Města na Moravě.\nPři příjezdu jednotek na místo události bylo průzkumem zjištěno, že hoří filtroventilační jednotka vně objektu. Ihned byla přerušena dodávka elektrické energie do odsávání. Hasiči na likvidaci požáru nasadili vysokotlaký vodní proud. Ve 14:12 hod byl požár lokalizován. Zasahující jednotky dále prováděly ochlazování zařízení a jeho demontáž. V 15:23 hod byl požár zlikvidován a místo události předáno správci objektu.\nPři požáru ani samotném zásahu nebyl nikdo zraněn. Plameny napáchaly škodu v předběžné výši 1 000 000,– Kč. Příčina požáru se nadále vyšetřuje. Požár byl způsoben technickou závadou nebo nedbalostním jednáním.


Španělského závodníka Valverdeho vyšetřuje italská policie - Sport.cz\n19. února 2009 18:07 - ŘÍM\nŠpanělský cyklista Alejandro Valverde bude vypovídat před antidopingovými vyšetřovateli v Římě o svém možném porušení pravidel. Podle vyjádření Italského olympijského výboru byl Valverde po čtvrtečním příletu upozorněn, že policie řeší jeho případnou účast v kauze španělského lékaře Eufemiana Fuentese.\nOsmadvacetiletý jezdec stáje Caisse d'Epargne bude muset odpovídat na otázky týkající se jeho vzorků krve a moči odebraných při loňské Tour de France. Test DNA prokázal, že se shodují s krevními konzervami nalezenými při razii v roce 2006 na Fuentesově klinice v Madridu. Valverde jakoukoli vinu popřel a ujistil vyšetřovatele, že s nimi bude ochotně spolupracovat.\nMadridský soud loni v říjnu aféru kolem Fuentese, která vypukla před Tour de France 2006, uzavřel s tím, že k porušení zákonů nedošlo. V lednu však tentýž soud podle španělského deníku El País nařídil případ znovu otevřít.\nCyklistický závod Kolem Algarve - 1. etapa (173,6 km): 1. Haussler (Něm.) 4:31:43, 2. Van Winden (Niz.), 3. K. Fernandez (Šp.), 4. Dekkers (Niz.), 5. Blain (Fr.), 6. Eisel (Rak.) všichni stejný čas.\nNorský cyklista Thor Hushovd vyhrál závěrečný spurt v úterní třetí etapě závodu Kolem Kalifornie. Na mokrých dlažebních kostkách v ulicích Modesta...


Suzuki GS500E a její revitalizace\nMůj motocykl Suzuki GS500E a naše společné zážitky i nesnáze, nákup, revitalizace a prostě vše\n„Podrobnější ale i obsáhlejší diskuse a manuály mohou být na serveru www.motorkari.cz, odkud jsem čerpal většinu teorie i servisních manuálů.“\nPoslední úprava 16. února 2020\nÚvodem o Suzuki GS500E\nNákup ojetého GS\nParametry Suzuki GS500E\nSuzuki GS500E je hojně zastoupený model ,,naháče'' vyráběný od 80. let. Klasicky vypadající, vzduchem chlazený dvouválec s charakteristickým zvukem je dobře zkonstruovaný a vhodný i pro začínající. Lehká a stabilní konstrukce je perfektní do města a skvěle se hodí i mimo. Není to žádný supersport, ale po zatáhnutí Vás čeká příjemné zrychlení k bezproblémovému předjíždění. Údržba není složitá a je třeba pouze dodržovat servisní intervaly. Spotřeba se pohybuje mezi 3,5 - 5l dle stylu jízdy a vyladění motoru i karburace. Jednoduchost stroje má za následek i spolehlivost. Za 6 let pravidelné údržby odchází pouze spotřební zboží a prasklo mi lanko spojky.\nJednoznačně musím Suzuki GS hodnotit jako mimořádný stroj, který nezklame, neurazí, ale naopak potěší a naučí. Suzuki GS500E jsem si zamiloval. Vozila mě do práce a na výlety, najel jsem s ní necelých 30 000 km. Moto jsem prodal a koupil silnější Kawasaki Zr-7, ale brzy mi začala chybět. Je veliká škoda, že výroba tohoto modelu již ustala. Mnohé jsem se s GS500E naučil, hlavně jezdit a servisovat, velice doporučuji případným zájemcům.\nKoupil jsem ji na podzim roku 2018 ve špatném a nepojízdném, leč trochu zachovalém stavu, motor se zdál být v pořádku, neběžela na 1 válec (asi ucpaný karburátor). Prodejce mi ji dovezl až ke garáži, byla odhlášená a dovezená z Německa. Ideální stav a práce mohla začít.\nBrzdová kapalinaKV 6 000 km / 2 roky\nBrzdové hadiceKV 6 000 km / 4 roky\nPalivové hadičkyKV 6 000 km / 4 roky\nZapalovací svíčkyKV 6 000 km / 12 000 km\nSuzuki GS500E jsem si opravoval a udržoval sám a věřte, že motorku do cizích rukou nepůjčím. Jestliže máte k ruce servisní příručku, chuť udělat věci pořádně a dostatečné dílenské vybavení, zvládnete to i Vy\nPravidelná údržba motocyklu je dána výrobcem a je popsána v servisním manuálu. Konkrétně Suzuki GS500E je vskutku jednoduchá na konstrukci a uspořádání. Vše je přístupné a motorka se za nic stydět nemusí.\nMotorka byla lakovaná „podomácku“ načerno a nevypadalo to příliš dobře. Nádrž měla ošoupanou bílou barvu, rovněž doma lakovanou.\nRám stroje, byl pod černým lakem krásně stříbrný původní barvou z výroby, která je podle mě skvělá. Strávil jsem několik dní otíráním a odstraňováním černé barvy, kterou předchozí majitel měl asi moc rád.\nMotoru ten černý nátěr také zřejmě neprospíval. Hned to trochu prokouklo...\nZrzavý výfuk jsem pečlivě obrousil a nastříkal 3 vrstvy černou barvou do vysokých teplot.\nPrvní start po rozebírání\nPrvní start po rozebírání neproběhl zrovna v pořádku, zjistil jsem totiž, že palivový kohout, ten na kterém se přepíná rezerva, protíká zkrz membránu do podtlaků, což mělo za následek přesycení jednoho válce benzínem. Když jsem podtlakovou hadičku z kohoutu odpojil, byl v ní benzín. Musel jsem koupit nový palivový kohout.\nNa videu je vidět druhý start, kde jsem palivový kohout již vyměnil.\nProhlížeč nepodporuje video mp4, můžete se podívat na odkaz: Video o startu GS\nJe třeba si při rozebírání pečlivě dokumentovat postup.


Novoroční ohňostroj i videomapping nadchly tisíce lidí. VIDEO - tn.cz\nNovoroční ohňostroj i videomapping nadchly tisíce lidí. VIDEO\n1.1. 2020 13:59\nNa první den nového roku si řada měst připravila ohňostroje. Někde ale od hlučné pyrotechniky ustoupili - například v Brně už druhý rok po sobě. Pražané si mohli užít hned dvě podívané, ohňostroj z Vyšehradu a videomapping na Václavském náměstí.\nPražský magistrát se letos rozhodl tradiční novoroční ohňostroj bojkotovat a nahradit ho tzv. videomappingem. Oficiální městský ohňostroj tak byl pouze v digitální formě - organizátoři ho promítli na budovu Národního muzea. Nazvali ho "My, Praha" a rozdělili do sedmi obrazů. Kromě premiéry v 18:15 se dočkají diváci i v 19:15 a 20:15.\nZáznam videomappingu z Václavského náměstí:\nPražané si na Nový rok mohli užít ale i opravdový ohňostroj. Ten organizoval spolek Ohňostroj pro Prahu a oficiálně ho zaštiťuje městská část Praha 2. Nese název Praha Božská a představuje poctu zemřelým, především zesnulé zpěvácké legendě Karlu Gottovi. Ohňostroj začne v 18:00 a uskuteční se na Vyšehradě. Přímý přenos z obou akcí můžete sledovat na TN.cz a záznam najdete po jejich skončení v tomto článku.\nZáznam ohňostroje z Vyšehradu:\nměsto, ohňostroj, Novoroční ohňostroj, program, kraj, přehled, oslava, nový rok


Kvalitní keramický hrníček s podšálkem v moderním designu v originálním provedení se zimním motivem.\n› Kuchyně › Kuchyňské vybavení, hrnečky a doplňky › RUDOLPH keramický hrníček s podšálkem se zimním motivem 180 ml Essex\nRUDOLPH keramický hrníček s podšálkem se zimním motivem 180 ml Essex\nNovinka Zimní výprodej - akční ceny\nKód produktu 447532\nKategorie Kuchyňské vybavení, hrnečky a doplňky\nMezi nejoblíbenější kuchyňské doplňky patří keramické hrnky a hrníčky. Keramické hrnky v originálním provedení jsou značkou Vašeho stylu a vnímání moderního vkusu. Kuchyňská keramika je originální svým moderním designem, kvalitním zpracováním a nadčasovým stylem. Díky svým čistým a jednoduchým tvarům je ideální jako dárek. Keramika od nás oplývá elegancí, harmonií a originalitou.\nProstírání ZYGZAK 28x43 cm Mybesthome\nZimní výprodej - akční ceny Kód: P56/UNI-484765\nProstírání WANILIA 28x43 cm Mybesthome\nProstírání GRETA 30x44 cm motiv D Eifelovka Mybesthome\nUbrus SIMPLE design B, 80x80, 120x120 cm, 120x160 cm, 140x140 cm, 140x160 cm smetanová, ESSEX\nUbrus SIMPLE COLORS, 80x80 cm béžová, ESSEX\nZimní výprodej - akční ceny Kód: 27563/35X\nUbrus SIMPLE COLORS, 80x80 cm tmavě šedá, ESSEX\nNovinka Kód: 758189\nZimní výprodej - akční ceny Kód: 27560/35X\nRozměr: hrníček 7 cm ø 7 cm, podšálek ø 12 cm


0261410 by Knižní klub - Issuu\nMartina Riebauerová /\nJosef Koutecký OSM MÚZ MÉHO ŽIVOTA\nCopyright © Martina Riebauerová, Josef Koutecký, 2016 Photo cover © Vojtěch Vlk, 2016 ISBN 978‑80‑7429‑685-7\nP Ř EDML UVA\nRozhovory s panem profesorem Kouteckým vznikaly na přelomu roku 2015 a 2016. Nebylo to jeho úplně nejšťastnější životní období, ba právě naopak. Byl stále posmutnělý ze smrti své milované ženy před dvěma lety, a pár dnů před odevzdá‑ ním rukopisu mu zemřela dcera. Na nemoc, které zasvětil celý svůj profesní život. A přesto setkání s ním byla vždy oázou radosti v běhu všedních dní. Týden co týden, vždy úderem deváté ráno jsem vstoupila do starého holešovického bytu, pan profesor mne ve dveřích vítal v košili a s motýlkem u krku, a pokud náho‑ dou ne, omluvil se, že se kvůli starostem nestihl obléci do gala. V cibulovém porcelánu na stolku v obývacím pokoji pokaždé voněla káva, napůl turecká a napůl rozpustná. Byla mi nabíd‑ nuta napoprvé jen k ochutnání a já už u ní zůstala, jakož i u krabice nachystaných belgických sušenek. Mám totiž ráda rituály, stejně jako můj hostitel. Moje stálé místo na pohovce, hned vedle toho, kde sedávala paní Koutecká, bylo zalito teplým světlem starožitné lampy a ve vzduchu byla cítit těžká vůně doutníku, který si pan profesor po ránu vykouřil a odlo‑ žil vždy ještě předtím, než jsem zazvonila. Dost dlouho jsem sbírala odvahu jej požádat, aby přede mnou nekouřil, protože z dýmu mě bolívá hlava a nic s tím nenadělám. „Vaše chyba, mé věty a úvahy budou o to chudší,“ zamračil se naoko. Ale mně to tak nepřipadalo. Stačilo zapnout diktafon a pak už se jen nechat unášet na vlnách jeho myšlenek a vnímat jejich hloubku. Protože život P Ř E D M L U VA\n( 9 )\nJosefa Kouteckého je jako širý, nikým a ničím neohraničený oceán, který obývají múzy. Tedy Múzy s velkým M. Fauna, jeho celoživotní slabost pro zvířata, která započala už u tatínkova akvária. Medicína, přesněji dětská onkologie, jeho profese. Manželka Jitka, jeho femme fatale. Hudba, zvláště pak ta komorní, jeho vášeň. Praha, jeho láska. Antikvita, jeho velká záliba. Čeština, jeho silná stránka, což se projevilo i při práci na této knize. A konečně Víra, náplň a podstata jeho života. Osm těchto Múz je zachyceno na následujících stránkách. Nepochybně je to jen jejich zlomek – a nepochybně existují ještě další, nepopsané… Třeba na ně dojde někdy příště. 22. března 2016\n( 10 )\nP Ř E D M L U VA\nFAU N A\n( 33 )\nZatímco při našem předchozím setkání Josef Koutecký sršel úsměvy a vtipem, tentokrát mě přivítal smutný a skleslý. Večer předtím odvezli jeho těžce nemocnou dceru Dodlu na jed‑ notku intenzivní péče. Při vyprávění dělal dlouhé pauzy a chví‑ lemi mu vlhly oči. Pookřál, když mu zazvonil telefon a na druhé straně aparátu se ozvala Dodla. Už to byla známka naděje. Jako lékař, a dětský onkolog zvláště, podobné situ‑ ace dobře znal. Ale ocitnout se sám na druhém břehu, mezi rodiči plnými obav, je něco jiného a nepřenosného. Byl šéfem kliniky, děkanem lékařské fakulty a prorektorem Karlovy uni‑ verzity, ale vždycky především byl – a dodnes zůstal – lékařem. Dodnes mu zvoní telefony, v nichž jej lidé žádají o pomoc, dodnes mu píší dopisy. „Před čtyřmi lety jsem vážně onemoc‑ něl a Vy jste mi nezištně pomohl. Dlouho jsem marně přemýš‑ lel, jak se Vám revanšovat. Nic rozumného mne nenapadlo, tak se za Vás pouze modlím,“ napsal mu Josef H. Josefu Koutec‑ kému je dnes – a já se musím znovu podívat na datum narození a ujistit se, že je to tak – pětaosmdesát. A stále má plný diář a minimálně jednou týdně dochází na kliniku. Před deseti lety, což není zas tak dávno, mu známý chirurg Pavel Pafko poslal originální kompliment: „Omlouvám svou neúčast na včerejší slavnosti. Přeji Vám pevné zdraví a radost ze života. Bohužel svým životem škodíte lékařskému stavu, který neustále zdůraz‑ ňuje náročnost a stres, jenž naše povolání představuje. Pohled na Vás to totiž vylučuje.“  S kostřičkou nenarozeného Emánka, darem od profesora Václava Tošovského z roku 1958\nPane profesore, vy jste lékař, nadto onkolog, jak můžete kouřit doutníky? Vím, že vás tahle otázka už asi zlobí a stokrát jste na ni odpovídal, ale zeptat se musím. Já ten dým nevdechuju, ale bafám a psychicky mi to ne obyčejně pomáhá. Mojí filozofií je koncentrace požitku. Na začátku noci si naleju skleničku, vyberu si muziku, na kterou mám chuť, zapálím si doutník, pokuřuji a poslouchám. Dřív jsem muziku poslouchával při práci. Je to hloupost. Buď člo‑ věk pracuje, nebo se ponoří do hudby, přičemž doutník ten‑ to prožitek zvyšuje. Bafám, usrknu si ze skleničky, je tma, já poslouchám a dostanu se do úplně jiného světa. V muzice pro‑ žívám spousty pocitů a nálad. Vrací se mi vzpomínky a mnoho věcí mě napadne. Proto mám pořád vedle sebe bloček a tužku. Víte, abych se vrátil k tomu doutníku: naše zdravotnická osvě‑ ta je po mém soudu naprosto špatná, protože je vedena třemi principy. Zákazem, příkazem a výhrůžkou. Tohle nesmíš, tohle musíš, a když to nebudeš dělat, onemocníš. Správná osvěta čili výchova má vypadat jinak: Můžeš v podstatě všecko, ale ve všem musíš mít smysl pro úměrnost. Stejně jako se nemá vypít láhev whisky a navíc ze skleničky od hořčice, sníst půl prasete a vynikající šunku z papíru, tak i kouřit se má s mírou. Mám samozřejmě na mysli noblesní kouření doutníků a ne rutinní, stereotypní kouření cigaret. Víte, kolik světových veli‑ kánů vědy a umění kouřilo doutníky?\n( 35 )\nTakže díky smyslu pro úměrnost dokážete z doutníku udělat věc, která je vlastně zdraví prospěšná? Ano, vždycky říkám, že doutník je zdravé kouření, je to františek všedních dnů. Doutník se nekouří ve spěchu. Dout‑ ník nekouříte, když dobíháte tramvaj nebo když sekáte dříví, to jen cigaretáři u toho mají cigaretu přilípnutou na rtu. Pro mě je doutník malý svátek dne. Patří k rituálu a já mám ritu‑ ály rád. Mám rád Vánoce, Velikonoce, Dušičky, ale mám rád i každodenní rituál. Jeden doutník ráno a jeden večer, abych den zakončil ve vnitřním smíru. Uvědomím si, co jsem ten den udělal špatně a jestli to můžu druhý den napravit. Víte, kolik ohavností se nadýcháte bez toho kouření všude jinde? Co všechno sníte? Vždyť těch karcinogenů je všude tolik. Teď zrovna v salámech, že ano, jak varovala Světová zdravotnická organizace. Ale karcinogeny najdete v podstatě všude. Když dostanu jednou za čas chuť na salám, koupím si ho a pak ho zase týden nejím. A na svatého Martina má být pečená husa, takže jsem pozvaný k přátelům na husu. Jsem zkrátka člověk rituálů, hodnotný život pro mě musí být provázen řádem. Pokud není řád, tak vzniká zlořád, a kdo ho dělá, je neřád. Samozřejmě jsem omezován, ženami zvláště, takže si teď kvůli vám nemohu zapálit doutník. Ale nezapálím si ho, udělám to, až odejdete. Jste hodný, bolela by mě hlava, takže vás asi ještě nějakou dobu omezovat budu. Chci se vrátit na začátek a zeptat se, kdy nastal ten bod zlomu, že jste od zájmu o zvířata přešel k zájmu o lidi? Já jsem ve skutečnosti se svým zájmem o zvířata nepřestal, pouze jsem mu v jistou dobu zájem o lidi nadřadil. Stalo se to zhruba v šestnácti letech, kdy jsem se definitivně rozhodl, že půjdu na medicínu. V rodině jste měl nějaký vzor? Žádný. Když jsem odpromoval, byl otec ten nejšťastnější člověk, neboť syn sirotka a po celý život chudého úředníka, kterého komunisti vyhnali z úřadu a poslali do kladenských hutí, to dotáhl na doktora. ( 36 )\nKam jste zamířil po promoci? Přidělili mě na umístěnku a v takzvaném zájmu zachování zdraví pracujícího lidu do Nového Bydžova, kde jsem pracoval šest měsíců na dětském oddělení. Byla to opravdu velká praxe, už první den jsem držel noční službu. Přišlo roční dítě, křeče, horečka. Co mně zbývalo? Musel jsem udělat lumbální punkci, odsát mozkomíšní mok a dát ho pod mikroskop, vyšetřit krevní obraz a dítě pod štítem zrentgenovat. Dnes už to dok‑ toři nedělají, protože mají ve dne v noci k dispozici speciální laboratoře. Tehdy však byly laboratoře v noci mimo provoz. Byla to úplně jiná medicína. Po půl roce mě přeložili do Jan‑ ských Lázní, do léčebny pro děti postižené dětskou obrnou. V horské boudě leželo osmdesát dětí předškolního věku, což\nSekundářem v léčebně pro postižené dětskou obrnou v Janských Lázních, 1956 MEDICÍNA\n( 37 )\nV Janských Lázních s malou pacientkou z tehdejší NDR. „Věnoval jsem jí část volného času po odpoledních.“\npro mě byla tragédie, protože jsem tam byl co platný jen jako praktický dětský lékař. Neurologii jsem neuměl a o rehabilitaci se na fakultě ještě nepřednášelo. Byl to pro mě ztracený rok a půl. Po dvou letech na venkově jsem po konkursním řízení nastoupil na Kliniku dětské chirurgie na Karlově, kde jsem předtím tři roky působil už jako student. A tam jste, jak vím, zůstal, než vaši kliniku přestěhovali do Motola. Ano. Byl jsem nejmladší, anesteziologové ještě nebyli, tak jsem byl „holkou pro všechno“. Anestezii se tehdy říkalo nar‑ kóza, ale to kdybyste dnes anesteziologovi řekla, tak s vámi nebude mluvit. Dával jsem stovky a stovky anestezií a měl z toho hrůzu. Používali jsme jednoduše konstruovanou Schi‑ mmelbuschovu masku podle velikosti obličeje dítěte, do níž se vložil mul, který jsme pokapali éterem z lahvičky. Dovedete si představit, jak jsem byl po patnácti takových anesteziích – v pondělí býval takzvaný „kýlní“ den – obluzený? Pak jsme dítěti koukali na zornice, jestli se mu nerozšiřují. ( 38 )\nNalezinec v ulici Na Karlově\nJak jste odhadl správnou dávku? Právě podle těch zornic. Když se rozšiřovaly, znamenalo to, že se dítě probouzí, a operatér se rozčiloval, že se orgány vytlačují z břicha. Ale mohlo to také znamenat nebezpečné předávkování. Samozřejmě jsem měl pokaždé strach. Zaplať‑ pánbůh se nikdy nestalo, že bych to přehnal. Taky jsem už tehdy operoval. Od kýl, zánětu červovitého výběžku slepého střeva přes odstraňování kamínků z močových cest až po jed‑ nodušší korekce různých vývojových vad. Práce na Klinice dětské chirurgie byla dřina, ale já jsem se v ní vyžíval. Pra‑ covní doba neexistovala, pracovalo se a operovalo, dokud bylo třeba. První roky i v sobotu dopoledne. Noční a víken‑ dové služby nebyly honorovány, sloužili jsme zadarmo, bez náhradního volna. Uvažte, že jsem nastoupil do práce v sobotu ráno a domů se vrátil v pondělí k večeru. Bylo to padesát sedm, padesát osm hodin nepřetržité práce. Rány, zlomeniny, popále‑ niny, bolesti břicha, často náhlé příhody břišní, otřesy mozku, MEDICÍNA\n( 39 )\ndo toho nějaká vrozená vada, kterou bylo nutné bezodkladně operovat. A o víkendech přiváželi rodiče nemocné děti hlavně večer a v noci. Ale mně to přišlo samozřejmé. Kromě klinické praxe jsem pomáhal šéfovi kliniky profesoru Kafkovi v práci experimentální, to když rozvíjel dětskou kardiochirurgii. Před prvním dítětem odoperoval padesát psů. Asistoval jsem mu a následně psy pitval. Mne samého pověřil úkolem rozpouštění močových kamenů u králíků. Všichni starší kolegové se pak začali specializovat, někdo na hrudní chirurgii, jiný na trauma‑ tologii, urologii, proktologii či kardiochirurgii, ale já byl stále tak nějak bez ničeho. Nebyl jsem v ničem lepší než ostatní. Až mě napadlo, že se budu věnovat dětským nádorům. Jen tak vás to prostě napadlo? Vedly mě k tomu tři podněty. První jsme přeskočili, pro‑ tože jsem vám neřekl, že po dvou letech teoretické medicíny jsem už na fakultě začal pracovat v patologicko-anatomickém ústavu profesora Šikla v Hlavově ústavu na Albertově. Tři roky jsem pitval a pomáhal panu profesorovi jako demonstrátor a pak pomocná vědecká síla. Odpitval jsem desítky a desítky mrtvol a mnohé z nich měly nádory. Profesor Šikl byl podle mého soudu jeden z největších lékařů, které jsme ve dvacátém století měli. A měl rád nádory. Prosím? Měl rád? No právě, to je ten paradox v medicíně, „milovat“ nádory. On nádory skutečně miloval. A já, protože jsem ho velmi ctil, jsem k nim měl též blízko. Také by se dalo říct, že jste je miloval? Víte, samozřejmě je rozdíl mezi mít rád a milovat. Alespoň já ho v tom mám. Milovat můžete ženu, kdežto nádory, ty jsem měl rád. Věděl jsem o nich víc než o čemkoli jiném. Navíc byly tehdy skutečně zajímavější než cokoli jiného. Rodila se onko‑ logie, a dětská zvláště. Co byl ten druhý podnět? Když jsem jako student tři roky pracoval na Klinice dětské ( 40 )\nchirurgie, už tenkrát mi dali s důvěrou černé na bílém, že mohu sloužit pohotovostní služby. Samozřejmě vždy s někým star‑ ším, kterého jsem si zavolal, když jsem si nevěděl rady nebo si nebyl jistý. Ale tisíce pacientů jsem už jako medik obstaral sám. A viděl jsem, že děti, které přijdou se zhoubným nádorem, v podstatě všechny umřou. Protože jsem byl pilný a hodně četl zahraniční literaturu, věděl jsem, že ve světě začínají vzni‑ kat jednotky dětské onkologie a mají první výsledky. Vztah k nádorům už ze studentských let, koukání se na to, jak dětské nádory nikoho na klinice nezajímají a ty děti jsou odsouzeny k smrti, zatímco ve světě už se něco děje, plus – a to byl třetí podnět – moje touha být v něčem trochu lepší než ostatní, vedla k tomu, že jsem v roce 1964 šel za profesorem Kafkou a řekl mu: „Pane profesore, dovolil byste mi, abych se mohl cíleně věnovat problematice dětských nádorů?“ A jasnozřivý pan profesor Kafka řekl: „Ano.“ A tak jsem z ničeho, úplně z ničeho, postupně vybudoval v Československu nový, do té doby neexistující obor. K tomu jste ale asi potřeboval nějaký tým? Zpočátku jsem žádný neměl. Přednášel jsem v jednotli‑ vých odborných společnostech, abych lékařům řekl, že i děti mají nádory, a protože jich je málo, je potřeba, aby se soustře‑ dily na jedno místo, neboť s medicínou je to jako s uměním: Když chce být někdo houslovým virtuosem, musí každý den hrát na housle. Nemůže půl roku nehrát a pak chvíli ano. Jen pravidelností získá potřebné zkušenosti. Začínal jsem s jednou postýlkou, pak byly dvě, až pak jeden pokojík se čtyřmi postýlkami… Podívejte se na tuhle fotku. To jsou úplné začátky. Neměl jsem izolované pracoviště, které péče o onko‑ logicky nemocné děti nutně vyžaduje, neměl jsem jídelnu, hernu, přijímací pokoj, nic. Neměl jsem vlastní pokoje pro nemocné, jen ošetřovnu, kde se píchala cytostatika, a chodbu. Všechen život se odehrával na té chodbě. Báli jsme se infekcí, a tak i rodiče měli omezený přístup. Neměl jsem léky. Nesměl jsem – ale porušoval jsem to – rodičům říkat, aby si nechali poslat nebo propašovali nějaké léky ze zahraničí, pokud tam měli příbuzné. Musel jsem žádat o mimořádný dovoz, ale to MEDICÍNA\n( 41 )\ntrvalo týdny nebo měsíce a to už bývalo pozdě. Neměli jsme žádné přístroje, na ozařování jsme děti vozili po Praze. Jen si to vezměte, velká sanitka, v ní deset dětí, kterým bylo špatně a které byly ohrožené infekcí, navíc to riziko, že v pražské dopravě nabourají. Byly to hrozné poměry, opravdu hrozné. To si dnes nikdo neumí představit. Jak nám po pokoji lezli švábi, jak byly děti poštípané komáry, jak si neměly kde hrát a neměly televizi, což je dnes už nemyslitelné. Jak jsme lepili děravé operační rukavice záplatami z jiných děravých, pro‑ tože jsme neměli nové. Prostě jsme ty nejvíc roztrhané rozstří‑ hali na čtverečky a sestry jimi zalepovaly ty méně roztrhané. A přesto se výsledky zlepšovaly. V roce 1970, ještě než spadla klec normalizace, se mi podařilo dostat na půl roku na dětskou kliniku do německé Mohuče. Bylo mi čtyřicet let, poznal jsem tam řadu lidí a navázal mnoho kontaktů. Když jsem se vrátil, stal jsem se ordinářem dětské onkologie, prvním v republice. Ale pořád jste měl jen ty čtyři postýlky? V roce 1974 mi v rámci kliniky dali samostatné oddělení, sta‑ nici dětské onkologie, kde jsem měl osmnáct lůžek. Stále jsem tam byl jediným lékařem, ale měl jsem už své sestry. Po roce jsem získal jednoho lékaře, pak dva. A za další čtyři roky jsme se stěhovali do Motola, jehož prozíravá ředitelka viděla onko‑ logii jako perspektivní a jmenovala mě primářem. V roce 1983 vznikla Klinika dětské onkologie, na řadu dalších let jediná v celém Československu. Takže když bylo dítě s nádorem, šlo „ke Kouteckému“. Všechny jste je ale přece nemohl pojmout, muselo jich být reálně mnohem víc. Nebo se o nich nevědělo? Ono to šlo pomalu a postupně, ne všichni lékaři nám ty děti posílali hned. Také jsme si prošli obdobím, kdy jsme jich s padesáti lůžky měli na oddělení osmdesát – děti ležely po dvou na jedné postýlce, kojenci místo v postýlce v kočárku nebo na matraci v ohrádce na zemi. Nebo jsme děti pouštěli na pár dní domů a mezitím léčili jiné. Tenkrát se stále počí‑ tala obložnost, tedy procento obsazených lůžek. Měli jsme obložnost sto čtyřicet, sto padesát procent. Hloupost, že ano. MEDICÍNA\n( 43 )\nDospělá onkologie tehdy ještě neexistovala? Trochu se rozvíjela, byla v Brně na Žlutém kopci a v něko‑ lika nemocnicích existovala radioterapeutická, nikoli onkolo‑ gická oddělení, většinou spojená s rentgenovou diagnostikou. Onkologie jako samostatný obor vznikla až daleko později. Nadto jsme měli mnohem lepší výsledky než onkologové dospělých, protože dětské nádory se léčí lépe a v daleko vyš‑ ším procentu se také vyléčí. Z tří procent v době, kdy jsem začínal, jsme se postupně dostali na osmdesát tři procenta úspěšnosti. Jak dlouho nádory na Zemi vlastně jsou? Odjakživa. Respektive od chvíle, kdy se začaly buňky dělit a vznikaly jejich shluky. Jsou známy nádory na kostrách dru‑ hohorních dinosaurů, v Britském muzeu je kostra dinosaura se sarkomem. I na egyptských mumiích je možné prokázat jak primární nádory, tak metastatická ložiska. Nádory tu tedy byly odedávna, jenomže jich začalo neobyčejně přibývat po druhé světové válce, a to změnou životního prostředí a životního stylu. Co přesně se stalo? Všimněte si, jak se znečistily vody, změnila strava. Začala se používat umělá hnojiva, barviva, konzervační látky, laky, vznikl koloběh karcinogenů. Příklad: natřeli stodolu, v laku byly karcinogenní látky, na stodolu pršelo, zmrzlo to, spadlo na půdu. Tam rostla tráva, z ní se toxická látka dostala do krávy a z hovězího do našeho těla. I ryby v sobě měly kar‑ cinogeny. Dnes se vše přísně kontroluje, ale s rozvojem prů‑ myslové výroby se spousta věcí stala karcinogenními. Víte, jak byla objevena chemická karcinogeneze, tedy že chemické látky vyvolávají nádory? Jeden anglický lékař, jmenoval se Percival Pott, si všiml, že kominíci v Londýně, jak stáli s roz‑ krokem nad komíny z krbů, které byly v každém pokoji ang‑ lických domů, měli nápadně vysoký počet zhoubných nádorů šourku. Takhle konkrétně se přišlo na chemickou karcino‑ genezi dehtu. Všichni žijeme obklopeni mořem chemických karcinogenů. ( 44 )\nDobře, ale proč onemocní malé dítě? To přesně nevíme, každopádně nádory jsou zároveň gene‑ ticky podmíněné onemocnění, které je posléze vlivem fyzikál‑ ních, biologických a chemických prostředků potencováno. Ale už u nejmenších dětí může vzniknout porucha vývoje jednot‑ livých tkání, které se prostě dostanou na špatnou výhybku. A když dítě onemocní třeba ve čtyřech letech, tak jaká je příčina? Zase ta vrozená. Vliv prostředí a životního stylu trvá delší dobu, deset, patnáct let. Například karcinom plic dlouhodobě dominoval u mužů. Během války a po ní však začaly masivně kouřit i ženy. Ale až po letech se u nich najednou vyhoupl karcinom plic skoro stejně vysoko, jako byl do té doby jen karcinom prsu. Záleží však i na tom, jak moc jsme kdo odolný, nebo ne? Každý máme jinou autoimunitní schopnost, to je pravda. Každý organismus má schopnost likvidovat počáteční stadia nádorových onemocnění, ale u někoho je ona schopnost vyšší a u jiného nižší. Jakou roli v tomto směru přisuzujete stresu? Stres je poněkud problematický. Může sehrát roli, ale není úplně rozhodující. Protože to by pak lidé v koncentračních táborech museli mít nádorů daleko víc nežli ti, kteří v tábo‑ rech nebyli. Je to takový paradox – vezměte si, co tam ti lidé jedli. Nic karcinogenního, dostali vývar z řepy a nějaké otruby, tedy zdravé jídlo. Takže já bych to formuloval trochu jinak. Stres sám o sobě jako jednorázová záležitost nepůsobí karci‑ nogenně. Ale může ovlivnit naši imunitu a porucha imunity samozřejmě vede ke zvýšenému výskytu nádorových onemoc‑ nění. A poruch imunity je pořád víc a víc, stejně jako přibývá nádorů mezi mladými lidmi. Přemýšlel jste nad tím, proč je rakovina mezi všemi nemocemi takové tabu? Lidé se stále často bojí i jen vyslovit to slovo. Samozřejmě. Je to dáno dvěma okolnostmi. Tou první je, že nádory – a neříkejte prosím rakovina, nemám to rád – MEDICÍNA\n( 45 )\n rovázejí lidstvo od jeho vzniku a vesměs vždycky špatně skon‑ p čily. Dostaly tudíž punc nevyléčitelného onemocnění, prová‑ zeného utrpením a bolestí. Tento mýtus vyvolává u lidí děs, kvůli němuž se někteří, když se dozvědí diagnózu, zhroutí, či dokonce zasebevraždí. Zažil jsem to i u rodičů nebo praro‑ dičů, kterým jsme řekli, že dítě má nádor. Druhý důvod spo‑ čívá v biblické legendě o hadovi jako zvířeti slizkém, podlém, a nebezpečném, který svedl pramáti Evu, aby utrhla a jedla jablko z jediného zakázaného stromu Poznání, Eva pak svedla Adama – jak by ne? – a Pán Bůh je vykázal z ráje. Zmíněná a přetrvávající představa o hadech je ovšem úplný nesmysl, a já vím, co říkám, protože jsme jich měli doma i třiačtyřicet najednou. Hadi vůbec nejsou slizcí, a když jim nešlápnete na krk, tak vám nic neudělají. Samozřejmě jedovaté hady jsme nepěstovali. Ale v mysli mnoha lidí je nádor jako ten zlý had. Proto také nesnášíte slovo rakovina? Přesně. To mi nesmí student říct, a já jsem jinak velmi hodný examinátor. Nádorů je několik set druhů. A každý má jiné biologické vlastnosti. Kožní karcinom je například v devěta‑ devadesáti a půl procentu nezhoubného charakteru. Necháte jej vyříznout a pacient je vyléčený. Naopak zhoubný nádor mozkového kmene nebo slinivky břišní mívá často fatální prognózu. A teď řekněte slovo rakovina pacientovi, který má v podstatě nezhoubný nádor. Je-li jen trochu psychicky labilní, okamžitě propadne beznaději. Jak to slovo vzniklo? Termín „karkinoma“ použil poprvé slavný řecký lékař Hip pokrates. Žil u Středozemního moře a všiml si, že na zvířata, která při odlivu nestačila utéci do moře a uvízla na písčině, se vrhli krabi a začali je svými klepety požírat. Jejich kusa‑ dla Hippokratovi připomněla klinický obraz, který je někdy patrný na povrchu ženského prsu stiženého nádorem. Na kůži jsou červené pruhy tvořené mízními cévami, naplněnými nádo‑ rovými buňkami. A protože tamní krab se jmenuje Carcines maenas, vyslovil Hippokrates poprvé ono řecké „karkinoma“. Z něho se později stalo latinské „carcinoma“. Ve staročeštině ( 46 )\nse začalo říkat rak a z raka se stala rakovina. Ale uvědomte si, že zoologicky je to absolutní nesmysl, protože krab a rak jsou úplně jiná zvířata. Takže pokud už bychom to tak chtěli nazý‑ vat, museli bychom říkat krabovina. Od Hippokratových dob je ostatně ikonografickým symbolem nádoru krab. Já si ovšem ještě pamatuji, kdy se pacientům neříkalo vůbec nic. Moje babička diagnózu neznala, ale všichni okolo ano. Jak se na to zpětně díváte? Lékaři tak ono tabu vlastně spoluvytvářeli. Tehdy to tak prostě bylo. Dneska se pacientovi říká pravda a důvod je jednoduchý. Valná většina pacientů ví, že jde na onkologii, ví, co to je, protože kdyby nic jiného, tak si to najde na internetu. To, čemu jsme říkávali zbožná lež, už dnes není moderní. Používali jsme ji také proto, že jsme nádory neu‑ měli vůbec léčit. Jak jsem řekl, když jsem začínal, přežívala tři procenta dětí. Jak se sdělovala diagnóza dětem? Rodičům se říkala pravda vždycky, dětem ne. Samozřejmě to vyvolávalo velké problémy v dospívajícím věku, kdy dítě přestává být dítětem, ale zdaleka ještě není dospělým. Je mu patnáct, šestnáct, sedmnáct a je na oddělení, kde kamarádi umírají. Potkávali se, psali si a najednou konec. Přestali se setkávat, přestaly přicházet dopisy. Kde je? Umřel. A já mám stejné onemocnění, napadalo je. Mnohé děti cítily, že to s nimi jde z kopce. Postupně slábly a začaly tušit, že se z toho nedo‑ stanou. A tak se samozřejmě někdy zeptaly: „Pane profesore, umřu?“ Co jste na to odpovídal? Říkal jsem: „Je to vážné, ale děláme, co můžeme, a poku‑ síme se to všechno zvládnout.“ Je samozřejmě těžké takto mluvit s šestnáctiletou dívkou. A stále jsou pacienti, kteří – a teď mluvím o dospělých – to nechtějí vědět. My jim pravdu nevnucujeme. Pokud ji vědět chtějí, řekneme jim ji se vším, co je k dispozici. Máte nádor, ale nádorů je mnoho, některé jsou moc špatné a jiné lepší. My uděláme všechno, co budeme moct. MEDICÍNA\n( 47 )\nBude to provázeno tím či oním, musíte s námi spolupracovat, pokusíme se to zvládnout a máte šanci. Můžeme obecně říct i prognózu. Ale jak dopadnete vy, nikdy dopředu nevíme. Pro‑ tože lékař, který dopředu někomu řekne, že mu zbývají dva, tři měsíce, je pro mne špatný doktor. Měl jsem pacienty, o nichž jsem si myslel, že přežijí rok, a oni umřeli za čtrnáct dní, a měl jsem takové, kde jsem byl přesvědčený, že umřou za krátkou dobu, a žijí dodnes. Každý jsme jedinečný. Byl jste někdy svědkem zázraku? Něčeho, co jste si jinak než jako zázrak neuměl vysvětlit? Byl. Existují dva zázraky. Zázrak z hlediska církevního, ale teď nemám na mysli tyto zázraky. Ani já se na ně neptám. A pak skutečně existují situace, kdy jsem si byl něčím ská‑ lopevně jist, a najednou to bylo úplně jinak. A já jsem žasnul a nepřestal žasnout. To se v medicíně opravdu stává. Medicína je plná zázraků, stejně jako celý život. Nějaký příklad? Měli jsme holčičku se zhoubným nádorem v malé pánvi. Operovali jsme ji, ozařovali, podávali chemoterapii. Tehdy se užívala a ještě dnes užívají cytostatika, která mají jednu svízelnou komplikaci. Může vzniknout těžký zánět sliznice močového měchýře a ten zánět se projevuje těžkým krváce‑ ním. Takže pacient vlastně jako by močí krev. U té holčičky to trvalo už řadu dní, jen si představte to obrovské množství krve. To jsem měl ještě stanici na klinice profesora Kafky. Radil jsem se s ním a on řekl: „Nedá se nic dělat, močový měchýř musí pryč, jinak nám vykrvácí.“ Dnes už se to řeší jinak, ale tehdy se měchýř odstranil a močovody se svedly do tlustého střeva, takže časem děti stejně umíraly na vzestupnou infekci ledvin. Ale jiná varianta nebyla. Vypsali jsme tedy děvčátko k operaci. Byla středa, v 8.15 jsme měli začít. V šest ráno jsem byl na klinice, abych si holčičku ještě prohlédl. A sestra, která měla noční službu, mi hlásí: „Pane primáři, já nevím, jak je to možné, ale Mařenka, nebo jak se ta holčička jmenovala, od vče‑ ( 48 )\nrejška čurá úplně čistou moč.“ Skutečně, to dítě od té doby nemělo stopu krve v moči, aniž bychom cokoli udělali. Kdyby to přestalo krvácet o den později nebo kdyby byla vypsaná na operaci v úterý místo ve středu, tak by byla bez močového měchýře a dnes už dávno mrtvá. Nevím proč, nevím, jak se to stalo. Zkrátka jako když utne. Řekněte tomu jinak než zázrak. Třeba velmi silná vůle žít a pevná víra, že prostě nemohu umřít? Věříte tomu? Pokud onou vírou myslíte schopnost nepodlehnout one‑ mocnění a bojovat s ním, tak na takovou schopnost samo‑ zřejmě věřím. Vím také o případech nevyléčitelně nemocných lidí, kteří tu dávno neměli být, ale zemřeli až ve chvíli, kdy bylo splněno něco, co splněno být mělo. Pamatuji vdovu, která oproti všem předpokladům žila a starala se o svého syna, než odpromoval a stal se soběstačným. Zemřela něko‑ lik dní po jeho promoci. Stejně tak bývá pravidlem, že takové ty zlobivé a neposedné děti se léčí snáze než děti, které sedí v koutku a naříkají. Malé děti samozřejmě nevědí, co je to nádor a že je na světě něco konečného. Znají mrtvou a živou vodu, vědí, že stačí pár kapek a mrtvý vstane. Že Šípková Růženka procitne po kouzelném polibku prince. Až s postu‑ pem věku dítě pozná, že když mamince natrhá na louce kytici, kvítka v teplé ručičce zvadnou a už se nikdy nenarovnají. Že pes, kterého přejelo auto, už nikdy nebude běhat. Pak mu umře dědeček, babička, děti se odstěhují od rodičů. Život není nic jiného než postupná izolace. První izolace je porod. Druhou izolací je odstavení od prsu. A takhle následuje jedna izolace za druhou. Naše charaktery a spolu s nimi i kvalita života se utvářejí tím, jak se s těmito izolacemi vyrovnáváme. To platí i pro nemoci. A vůbec nejhorší izolací je umírání v osamocení. To by nikdy neměl lékař nebo sestra dovolit zvláště u pacienta, který nikoho nemá nebo za nímž už nikdo nechodí. Víte ale, jak je to dneska se stářím. Člověk umírá, tak mu uděláme jen to nejnutnější, i návštěv je méně a méně. To je ta nejhorší izolace, jaká člověka může v životě potkat. Bohu‑ žel byli i rodiče, kteří, když jejich děti začaly umírat, jezdili na návštěvy méně a méně. MEDICÍNA\n( 49 )\nProtože to neunesli? Buď, nebo se rozhodli pro – psychologové tomu říkají ta‑ kovým ošklivým slovem – reinvestici. Ještě než dítě zemřelo, začali investovat do nového života a obracet svůj zájem k ně‑ čemu, co je povede dál. My pro to máme pojem předčasná izolace. Zažil jsem skutečně takové rodiče. Měl jste pro ně pochopení? Ne. Naprostá většina lidí chce svému blízkému, a dítěti tím spíš, dosloužit, jak se říká, do posledního dechu. Proto i tehdy, když jsme měli zakázány návštěvy kvůli obavám z infekce, jsme u umírajících dětí vždycky zařídili izolovaný pokoj, kam měli rodiče přístup. U malinkých dětí je to ještě o něco složitější. Ony nedávají vinu za to, že jsou vytrženy z domova a musí ležet v nemocnici, kde jsou podrobovány někdy i bolestivým vyšetřením a léčebným postupům, lékařům. Kladou ji rodi‑ čům, protože rodiče jsou tady přece od toho, aby je chránili. To rodiče je dali do nemocnice, rodiče je nechají, aby jim doktoři dělali to a ono. Zažil jsem maminku, která byla u umírajícího dítěte od rána do večera, ale večer musela domů za druhým potomkem. A když odcházela, tak ji dítě proklínalo. Před‑ stavte si tu hrůzu. Odcházela a nevěděla, jestli ho ráno ještě uvidí, přesto odcházela s tím, že jí dítě nadávalo a obviňovalo ji z toho, že umírá. Jak jste tohle zvládal vy? Špatně. Samozřejmě to ze mě nespadlo tím, že jsem zavřel dveře své pracovny. Často jsem s tím byl i doma. Jak víte, já miluju muziku. Chodili jsme na koncerty a já je v jednu dobu neprožíval tak, jak bych měl, protože mi hlavou stále běžela nějaká tragédie z kliniky. Pak jsem se toho zbavil, protože takhle doktor fungovat nemůže. To bych se musel rovnou zasebevraždit. Pomohl jste si sám, nebo vás podržel nějaký psycholog? Sám. Prostě jsem se s tím dokázal tak nějak poprat a uvě‑ domit si, kde je hranice. Že pokud mám sám dobrý pocit, že jsem udělal všechno, co jsem udělat mohl, že jsem dítě třeba ( 50 )\nz alibismu neposlal jinam, tak nemusím mít výčitky. Samo‑ zřejmě v mém životě hrála velkou roli víra. Brečel jste někdy v práci? To si nevybavuji. Rozplakávalo mě umění. To ale byly jiné slzy. Měl jste někdy syndrom vyhoření, jak se dnes říká? Ke konci svého přednostování, bylo mi sedmdesát čtyři let, jsem něco na ten způsob cítil. Smrt každého dítěte se mě začí‑ nala dotýkat mnohem víc, i když jich bylo mnohem méně, než když jsem začínal, ale to jsem byl mladý a měl spoustu elánu. Možná to bylo tím, že sám jsem byl v životě dvakrát smrti blíž. Když jsem přestal šéfovat a odpadly starosti přednosty, vyhoření vymizelo. Chtěla jsem se původně zeptat, proč jste si vlastně vybral tak smutný obor, jako je dětská onkologie, ale došlo mi, že i díky výsledkům to nakonec možná bylo velmi naplňující. Pamatujete si na své první opravdu vyléčené dítě? Úplně první asi ne, protože to musíte dát do časového prů‑ běhu a léčba je vždy na dlouhou dobu. Ale vím o řadě paci‑ entů, které jsem jako malinké děti léčil a dnes jsou to dospělí lidé. S některými se stále setkávám. Tenkrát jsem ovšem nevě‑ děl, jestli to vyjde, nebo ne. Byly nádory, kde jsem z deseti de‑ vět vyléčil. A pak mě začalo žrát, proč ne ten desátý. A už jsme zase u jedinečnosti člověka. Každý z nás je jiný a každý máme právo být jiný. Každý máme právo jinak stonat, jinak to proje‑ vovat a já se jen musím snažit na to přijít, protože jsme dohro‑ mady tělo a duše a to nejde od sebe oddělit. A já jsem povinen spolu s tím tělem a jeho nemocí léčit i tu nemocnou duši. To jsem se musel velmi trpce naučit. Psychologii jsme se neučili, naučila mě to praxe. Musím vám říct, že čím dál víc dnes obra‑ cím svoji pozornost k mravním problémům medicíny a k etice. A k čemu jste dospěl, pane profesore? Že mravnosti bohužel ubývá. Medicína jde opravdu neu‑ věřitelnými kroky dopředu. Já to uznávám, respektuji, jsem MEDICÍNA\n( 51 )\nS americkým hercem Tomem Cruisem, který v rámci premiéry filmu Mission: Impossible, natáčeného i v Praze, věnoval v roce 1996 šek Nadaci Národ dětem\n divený, co všechno dnes medicína dokáže, bohužel se tím u zároveň odklání od svého původního záměru. Stává se z ní technologie, biotechnologie, všechno jsou jenom přístroje, grafy, čísla, obrázky. Zatímco člověk, ten většině doktorů úplně uniká. A jak by to tedy mělo ideálně vypadat? Myslím, že každé ráno by se měli sejít všichni, kteří se na léčbě jakkoli podílejí. Všichni by měli znát pacienta, i ti, kteří jsou z laboratoří. Bohužel k nám přijde pacient, vyšetří ho lékař, který ho přijímá, stanoví, co si tak zhruba myslí, a napíše deset žádanek. Pacient jde z laboratoře do laboratoře, z místa na místo. Rentgen, ultrazvuk, cétéčko, magnetická rezonance. Na vše jsou už dnes specialisté, na každém oddě‑ lení jiný. A všichni tihle doktoři toho člověka neviděli, vůbec nevědí, co mu je a co ho trápí. Četla jste knihu od kolegy Pafka Medicinmani a ti druzí? Píše tam: „Pacienta přijmeme většinou ( 52 )\nuž vyšetřeného a druhý den jde na operaci. Ráno před operací mu věnuje lékař na vizitě tři minuty. Po operaci, než jde domů, mu vždy ráno a odpoledne věnuje opět tři minuty. Průměrná ošetřovací doba na naší klinice je šest dnů. Když je to poctivý lékař, je to denně šest minut. Za šest dní je to tedy třicet šest minut – a v těch třiceti šesti minutách mu má říct, že má tak a tak těžké onemocnění, že mu uříznou tohleto a támhleto, ženě třeba prs, nebo že je to onemocnění, které se nepovedlo vůbec operovat.“ My jsme kdysi neměli ani zdaleka takové možnosti vyšetření, ale s rodiči jsem mluvil hodiny. Přišli, sedli si ke mně a já řekl: „Teď mi povídejte.“ Oni se ptali a já jim vše vysvětloval. Chtěl jsem, aby přišli vždy oba rodiče. Aby nepře‑ nášeli negativní informace jeden na druhého, protože hrozí, že je jeden příznivě zkreslí a v dobré vůli oklame partnera, anebo bude vše naopak líčit jako daleko horší, než jaká je skutečnost. Rodičům jsem vždy řekl: „Mějte doma papír, tužku a zapište si, co vás napadne, jinak se zapomenete na plno věcí zeptat a bude vás to trápit.“ To ale asi není tím, že dnešní lékaři jsou líní a nechtějí s pacienty či jejich rodiči mluvit, nebo ano? Dnešní lékaři jsou zavaleni informacemi. Stále se se dívají do počítače, pořád něco ťukají a dívají se na obrázky, není divu, že pak nemají čas si sednout s pacientem a popovídat si s ním. Zároveň není možné, aby lékař všechny nové informace absor‑ boval. Vybere si z té záplavy jenom něco, což ale vede k po‑ vrchnosti. Technologií a spolu s nimi i informačních zdrojů a údajů přibývá geometrickou řadou, ovšem lidský mozek má stále stejnou kapacitu. Stále váží tolik, kolik vážil před lety, má stále stejně buněk. Jistě, je adaptibilní, ale obecně není možné do něj nacpat víc. Nikomu nenaroste mozek dvakrát tak velký. Takže záplava informací, to je podle vás největší nešvar dnešní medicíny? Základním nešvarem je, při všech kladech onoho jevu, že se léčí nemoci, ale neléčí se člověk. Samozřejmě, že výsled‑ ky jsou lepší a lepší. Když jsem začal studovat, jestli by mě napadlo, že někomu vymění kyčelní kloub, jinému srdce či MEDICÍNA\n( 53 )\njátra. Že pacienta odoperují ambulantně za patnáct minut. Že infarkt, na který se umíralo, ošetří tak, že do cévy dají drá‑ těnou výztuž čili stent a za pět dní jde člověk do práce. Já byl po infarktu půl roku v neschopnosti. A takhle bychom mohli pokračovat. Ze současné medicíny se však vytrácí spirituali‑ ta. Kdyby se ztratila úplně, stane se z ní jen byznys. Medicína chce víc. Je to jediný obor, kde je práce trvale spojena s bolestí, se strachem, s úzkostí a s obavami. Den co den, po celá dese‑ tiletí, co jsem chodil na kliniku, jsem se setkával s utrpením a s maléry. To není schopen dělat každý. Určitě ne ten, kdo tomu neumí věnovat trochu víc. Protože medicína sice svými prostředky dovede léčit nemoc, ale nemoc je jen nemocí části těla. A k celému tělu patří srdce a duše. Ona spiritualita. Není tohle jeden z důvodů, proč se mnoho lidí upíná k alternativní medicíně? Jistě, je to jeden z důvodů, protože léčitel se pacientovi věnuje. Nevyšetřuje mu všechno to, co jsem před chvílí vyjme‑ noval. Ten mu nevyšetřuje nic. Jednou se podívá, jak vypadá moč, podruhé k němu vztáhne ruce, ale – baví se s ním. Navíc mu řekne: „Tohle zvládneme, hlavně se vyvarujte všeho jedo‑ vatého, co vám ordinují doktoři.“ Člověk uvěří, i když je velmi inteligentní a vzdělaný. Často je ale důvodem i to, že hledá naději. Tím už se zase vracíme k mýtu o „rakovině“ a její nevy‑ léčitelnosti. Pojďme se vrátit ještě do doby vašich studií. Zajímalo by mě, které osobnosti medicíny vás nejvíce ovlivnily. Možná stojí za zmínku, že jsem byl první ročník v roce čty‑ řicet devět, který dělal přijímací zkoušky. Do té doby stačilo mít maturitní vysvědčení, jít na děkanát a zapsat se. Zkoušky byly ale jenom ústní. Komise byla tříčlenná, jedním členem byl zástupce pedagogického sboru, v mém případě přednosta radiologické kliniky profesor Šváb, druzí dva členové byli příslušníci svazácké organizace a komunistické strany. Dostal jsem tři otázky. Jedna se týkala slinivky břišní, druhou si už nepamatuji a třetí byl název Čínské lidové armády v originále. Kuomintang. Opravdu důležité pro adepta medicíny. ( 54 )\nO BS AH\nPředmluva – – – 9 První Múza: FAUNA – – – 11 Druhá Múza: MEDICÍNA – – – 33 Třetí Múza: JITK A – – – 61 Čtvrtá Múza: HUDBA – – – 79 Pátá Múza: PR AHA – – – 99 Šestá Múza: ANTIKVITA – – – 125 Sedmá Múza: ČEŠTINA – – – 143 Osmá Múza: VÍR A – – – 161 Epilog – – – 201\nMartina Riebauerová / Josef Koutecký OSM MÚZ MÉHO ŽIVOTA Foto archiv autora Obálku s použitím fotografie Vojtěcha Vlka a grafickou úpravu navrhl Vladimír Verner Vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o., roku 2016 jako svou 1459. publikaci Vydání první. AA 6,86 Stran 220 (text 208, bar. příl. 12) Odpovědná redaktorka Marie Válková Vytiskla Těšínská tiskárna, a. s. Doporučená cena 268 Kč Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o., Praha 3, Víta Nejedlého 15 e-mail: info@ivysehrad.cz www.ivysehrad.cz ISBN 978-80-7429-685-7


Jedna z nejkrvavějších bitev ve Vietnamu | ArmádníZpravodaj.cz\nHamburger Hill: Jedna z nejkrvavějších bitev během války ve Vietnamu, ze které i po letech běží mráz po zádech\nZa jednu z nejkrvavějších bitev, které se během války ve Vietnamu odehrály, je bezpochyby považován Hamburger Hill. Boje vypukly 10. května roku 1960.\nHamburger ... Válka válka ve V...\nBitva o Hamburger Hill, známá také pod názvem bitva o horu Ap Bia, byl válečný konflikt vietnamské války, kterého se účastnily na jedné straně jednotky Spojených států amerických a Jižního Vietnamu proti jednotkám Severního Vietnamu na straně druhé. Konflikt trval od 10. do 20. května 1969 a vyžádal si 72 obětí na straně Spojených států. Naproti tomu Severní Vietnam přišel o 630 mužů.\nK vypuknutí došlo 10. května 1969\nAmerické jednotky zahájily v roce 1969 vojenskou operaci nazvanou Apache Snow, která měla za cíl vyčistit lidovou armádu z Vietnamu z údolí A Shau na území jižního Vietnamu. Údolí nacházející se poblíž hranic s Laosem se stalo infiltrační cestou do jižního Vietnamu. Zároveň také poskytovalo útočiště pro PAVN síly. Začátek operace nastal 10. května roku 1969. Ten den se totiž přesunuly do údolí prvky útvaru plukovníka Johna Conmeyho.\niZdroj fotografie: Historický ústav armády Spojených států / Creative Commons / Public Domain\nTěžký terén dělal vojákům velké problémy\nJeho síly zahrnovaly například 3. prapor, 187. pěchotu, 2. prapor, 501. pěchotu, 506. pěchotu a 1. prapor. Všechny tyto jednotky získaly podporu také od 3. praporu a 9. námořnictva. Terén v údolí A Shau byl zarostlý hustou džunglí a dobrý přehled na něj bylo právě z kopce 937. Některé jednotky dostávaly příkaz, aby vyhledaly a zničily síly PAVN ve svých určených oblastech. Jeho vojáci byli ale silně vzdušně mobilní, a tak Conmey naplánoval rychlé přesunutí jednotek.\nZajištění strategických poloh\nNásledující dva dny se pokoušel Honeycutt přemístit svůj prapor do takových míst, aby mohli zahíjit koordinovaný útok. Tento krok mu velmi znepříjemňoval obtížný terén a tvrdý odpor jednotek PAVN. Mezitím však stihli severní Japonci vybudovat propracovaný systém bunkrů a zákopů. Některá vojska byla přímo na místo dopravována letecky, zatímco jiná se musela prokousávat hustou džunglí po svých.\nÚtoky proti pozicím PAVN\nVe dnech 14. a 15. května roku 1969 zahájil Honeycutt rozsáhlé útoky proti pozicím PAVN, avšak s malým úspěchem. Americké úsilí bylo často zmařeno hustými porosty, ve kterých měli vojáci problémy. Dne 18. května vydal Comney rozkaz ke koordinovanému útoku, který byl rozdělen na dvě části. Jedno vojsko mělo zaútočit ze severu, a druhé z jihu. Vojsko, které mělo na starosti útok ze severní strany, bylo zahnáno a utrpělo velké ztráty.\nPoslední den 20. května 1969\nPoslední den Hamburger Hill, tedy 20. května, došlo k přistání dvou praporů na severovýchodě a jihovýchodním svahu. Dvě hodiny před polednem pak začal útok na vrchol. Tomu předcházely dvě hodiny letecké podpory a devadesát minut dělostřeleckých útoků. Prapory se do boje pustily současně a do poledne se stihly dostat až na hřeben kopce. V té době započalo ničení bunkrů, které jim zabralo většinu odpoledne. Nakonec byl Hill 937 zajištěn do 17 hodiny odpolední.\nViděli jste zfilmovanou verzi? Co na ni říkáte?\n5/5 (82%) 935 hlasů


Události, komentáře: Kdo a s kým bude vládnout? | Články a rozhovory | Zbyněk Stanjura\nUdálosti, komentáře: Kdo a s kým bude vládnout?\n31. 10. 2017; ČT24\nAndrej Babiš dnes na zámku v Lánech převzal od prezidenta Zemana pověření k jednání o sestavení vlády. Premiérem jmenuje Babiše prezident až po zvolení nového vedení sněmovny. Prezident přitom nepožadoval po šéfovi hnutí ANO seznam nejméně 101 poslanců, kteří jsou ochotni dát vládě důvěru. Kdy bude zvoleno nové vedení sněmovny? A bude vládnout menšinová vláda, nebo se přece jen některé strany odhodlají vstoupit do koalice? Téma Událostí, komentářů ČT24 pro předsedu poslaneckého klubu ODS Zbyňka Stanjuru.\nPrezident Miloš Zeman na lánském zámku pověřil předsedu hnutí ANO Andreje Babiše jednáním o sestavení příští vlády. Jde o první, byť neformální krok k tomu, aby v Česku vzniknul nový kabinet. Jmenovat přímo premiérem Babiše hlava státu bude, až noví poslanci zvolí vedení sněmovny. Ta se poprvé sejde 20. listopadu. Andrej Babiš plánuje menšinovou vládu doplněnou o odborníky. Podporu ve sněmovně ale zatím takový projekt nemá.\nSloupová síň lánského zámku a slavnostní akt pro Andreje Babiše.\nDovolte, abych vám pověření, které je stylizováno naprosto přesně stejně, jako když mně Václav Havel pověřoval jednáním o sestavení vlády, předal a popřál vám úspěch ve vašem jednání. Andreji, ať se ti daří.\nPro naše hnutí je to určitě velký den. Já samozřejmě jsem poctěn tím, že mě pan prezident pověřil vyjednáváním o sestavení příští české vlády.\nZatím jde o neformální pověření, které se má po ustavující schůzi sněmovny okamžitě proměnit ve jmenování předsedou vlády.\nCo Bohuslav Sobotka podá demisi, jmenuji pana Andreje Babiše premiérem bez jakýchkoliv podmínek.\nTo znamená, že Andrej Babiš nebude muset předkládat seznam minimálně 101 poslanců, kteří jsou ochotni dát vládě důvěru. Důvody, proč postupuje právě takto, Miloš Zeman připojil.\nTen první a nejdůležitější je, že se jedná o vítěze voleb, a to vítěze s výrazným náskokem před všemi ostatními.\nJistotu má Andrej Babiš v tom, že pokud napoprvé jeho kabinet nedostane důvěru poslanců, bude mít ještě jeden pokus.\nJmenuji Andreje Babiše podruhé, což mně umožňuje Ústava České republiky.\nAndrej Babiš chce mít jasno o programu a složení vlády do Vánoc.\nOslovuju lidi, který si myslím, že by dobře řídili ty resorty.\nZ Prahy do Lán posílali politici celý den vzkazy týkající se menšinové vlády hnutí ANO a odborníků. Většinou odsud znělo odmítnutí.\nMy jako SPD říkáme jasně, že my prostě menšinovou vládu bez naší účasti a bez toho, aby prosazovala náš politický program, prostě podporovat nebudeme.\nJediní, kdo k toleranci menšinového kabinetu připustili, jsou komunisté. Strany dnes reagovaly i na to, že prezident nebude chtít záruku většiny ve sněmovně.\nByly časy, kdy tentýž prezident Zeman žádal, aby bylo 101 hlasů v Poslanecké sněmovně, dokonce snad úředně ověřených, takže je to určitá změna postoje.\nI o tom chtějí už zítra občanští demokraté jednat s prezidentem. Hned další schůzku za hnutí ANO jim přisoudil volební výsledek. Redakce a Vladimír Keblúšek, Česká televize.\nKandidát na předsedu Poslanecké sněmovny Radek Vondráček. Dobrý večer.\nRadek VONDRÁČEK, kandidát na předsedu Poslanecké sněmovny /ANO/:\nPánové, vítejte v Událostech, komentářích. Pane Vondráčku, zdůvodnil prezident, proč nedává žádné podmínky pro jmenování Andreje Babiše premiérem?\nV podstatě i v tom příspěvku, jestli to zaznělo, tak hlavní důvod je skutečně výsledek voleb, který je, řekněme, jasný a to vítězství bylo poměrně dominantní a ten rozdíl tří délek před ostatními členy peletonu je takový, že pan prezident to vyhodnotil tak, že...\nA on vám to zdůvodnil, vy jste tam byl taky v těch Lánech, on vám to zdůvodnil stejně.\nVítěz voleb by za této konstelace měl dostat šanci sestavit vládu a je to logické.\nŠanci dostat sestavit vládu ano, ale nepřijde vám to divné, že tam ta podmínka není, když dřív tam ta podmínka bývala?\nJá jsem si tak trochu samozřejmě procházel ty jednotlivé vlády zpětně a to sestavování a ona každá analogie není stoprocentní, ale taková situace tu ještě nebyla. Já jsem...\nJaká situace? Že někdo vyhrál volby a pokouší se sestavit vládu?\nAby tady byl takový výrazný odstup jednoho subjektu a pak několik seřazených zhruba stejně, takže...\nDobře, ale ten odstup není 101, není 101 hlasů, stejně si někdo pro důvěru vlády ještě sehnat musí.\nJe to tak, ale samozřejmě jestli sledujete, máme krátce po volbách, já si myslím, že pořád ještě je čas na to, aby trochu vychladly hlavy, abychom si navzájem povídali, ale když to sledujete, tak zatím ani není náznak toho...\nNe, já se ptám na prezidenta, že prostě to po vás nechce.\nZatím není ani náznak toho, že by se skládala nějaká koalice bez hnutí ANO. Já myslím, že pan prezident samozřejmě má přehled...\nTo je něco jiného, jestli vám prostě nepřijde divné. Dřív to chtěl a teď, když je tam Andrej Babiš, tak to nechce.\nChtěl to za specifické situace, za určité situace v roce 2013, jestli se nepletu. Poté, co se měla poskládat po demisi po...\nPo minulých volbách nechtěl tedy podpisy, ale chtěl aspoň...\nNebylo to tedy po volbách...\nPo volbách v roce 2013, nechtěl podpisy, ne to nechtěl...\nNechtěl ověřené podpisy, a zase rozdíl mezi prvním a druhým byly 3 křesla. Opravdu trochu ta situace byla jiná.\nRozumím tomu vysvětlení. Vám to divné přijde, jak jsme slyšeli tady od pana Fialy?\nMně to nepřijde divné. Já si myslím, že tu hlavní podmínku, kterou si Miloš Zeman dal, už hnutí ANO splnilo dopředu. Oni hrozně rádi, já to respektuju výsledek voleb, že si takhle říkají: máme skoro 30 %, dominantní vítěz voleb a současně tento dominantní vítěz voleb říká my nepostavíme prezidentského kandidáta a Miloš Zeman chce obhájit...\nJá si myslím, že to je bezesporu podmínka...\nPočkejte, to si myslíte, anebo to víte?\nTo si myslím, to souznění Andreje Babiše a Miloše Zemana pozorujeme několik posledních měsíců. Takové to lavírování, nevíme, koho podpoříme, uvidíme, teď jsme neměli čas, nás překvapilo, že je prezidentská volba a podobné vyjádření. Takže podle mě ta podmínka a to souznění Miloše Zemana a Andreje Babiše, já si myslím, že to je v zásadě takhle: vy nepostavíte proti mně kandidáta, nejlépe, kdybyste mě podpořili, už váš první místopředseda veřejně říká, že by podpořil Miloše Zemana, no a já vám nebude dělat problémy se sestavením vlády. Ale problém je jiný. Teď nejde o ty analogie, které říkáme, ověřené podpisy. Přece účelem voleb je, vytvořit nějakou většinu, která bude prosazovat svůj program, s čím..., a jestli říkáme, že máme všichni respektovat výsledky voleb, tak já souhlasím, ale hnutí ANO by mělo respektovat a Miloš Zeman taky, že nedostala mandát na jednobarevnou vládu, že to by mělo 101 mandátů a to zdaleka není. Jsme skutečně 9 dnů po volbách a my tady vlastně slyšíme plán, že budou vládnout bez důvěry. To je prostě plán, s kterým jdou dneska...\nTakhle jasně to nikdo neřekl.\nAle je to jasné. Tak nezaznělo nic o tom, že by někdo hledal nějakou většinu. 20. listopadu, což je za 3 týdny, chtějí představit už seznam ministrů. Pokud vím, s nikým o vládě vítěz voleb nejedná. Je to jeho zodpovědnost. Takže nehledá tu většinu. Takže cílem není to, co řekli i voliči. Kdyby voliči chtěli jednobarevnou vládu, tak měli 101 křesel a více. A mají jenom v uvozovkách na jednobarevnou vládu 78. Ale může být menšinový kabinet, ale musí si sehnat podporu a tak podpora prostě není, nebo aspoň není veřejná, není vidět, nikdo se tím netrápí, vyloženě ti dva pánové, které jsme před chvílí viděli, se tím vůbec nezabývají. Nikdy jsem neslyšel o většině a já bych rozuměl, že prezident republiky pověří vítěze voleb, to je naprosto legitimní, správné bez překvapení a současně říká: očekávám, pane předsedo, že vznikne většinová vláda s většinovou podporou v Poslanecké sněmovně, která bude mít pro svůj program většinovou podporu. Pak můžeme mluvit o nějaké stabilní vládě.\nK té podmínce, co tady říkal pan Stanjura, to je splněná podmínka? Vy nepostavíte kandidáta a já vám nebudu dělat problémy?\nPan předseda nám trošku dává hrušky jablka do jednoho koše. Správně řekl, že si to myslí.\nDobře. Rozdělme to na ty hrušky a jablka. Byla tam taková podmínka nějaká?\nJá bych to, v žádném případě.\nNebyla. Tak to byla, to byla ta jablka a teď ty hrušky, těmi hruškami máte na mysli co?\nKrátce bych jenom navázal, že tedy opravdu, znovu říkám, je krátce po volbách, to, to se shodneme, ale na druhou stranu teda využijme živého vysílání a já se tady zeptám, tak vy jste jednoznačně třeba vaše strana odmítli jakoukoli spolupráci o většinové vládě, zároveň odmítáte menšinovou, tak je legitimní otázka, co teda chcete, co si představujete?\nAbyste jednoznačně nabídli, tady pan Stanjura říkal, že si vlastně o vládě...\nProstě my jsme druhý...\nVy jste jednoznačně někomu nabídli pojďte s námi do většinové vlády?\nTa vstupní informace byla naprosto striktní, odmítáme koaliční spolupráci. Takže jako normální lidé jsme se soustředili na to, co ovlivnit můžeme. Řešíme v klidu a doufám, že to ocení pan předseda, otevřeně a férově sněmovnu...\nJestli dobře, odmítáme koaliční spolupráci, vy...\nTo nebylo z naší strany.\nJo, že oni to říkali.\nAno, to řekli...\nAle já jsem se vás ptal, vy jste jasně na těch jednáních někomu nabídli pojďte s námi do většinové vlády?\nNe, vstupní informace na začátku byla my s vámi do ničeho nejdeme, tak snad jsme dospělí lidé...\nTak vy jste to ani nenabízeli tedy.\n...tak asi bereme to jako fakt a snažíme se najít teď a to snad taky vidí diváci, snažíme se teda najít nějaký programový průnik a nabídnou něco věcného, jestliže je tady problém asi personální nebo lidský nebo prostě koalice jasná s hnutím ANO, pojďme se bavit o věcných problémech, snažíme se najít cestu a jsme druhý týden po volbách. A znova říkám, jestliže je pověřený sestavením vlády jasný vítěz voleb, je to v pořádku, je to v souladu s ústavou, se zvyklostmi, dejme tomu šanci.\nAle to nikdo nerozporuje.\nCož tady tuto část nezpochybňuje. To bylo to první, co jste řekli, když jsme vstoupili do dveří? Žádná, jak jste to říkal, že byla ta vstupní informace, že...\nAno, že prostě do koalice v žádném případě ne.\nDo koalice v žádném případě ne. Nechci to zlehčovat těmi dveřmi. Odmítli jste koalici jednoznačně?\nPodívejte se. My jsme dali voličům nějaký slib, my víme, jak je těžké získávat zpátky ztracenou důvěru, bojujeme o to 4 roky. My si té důvěry, kterou jsme získali, velmi vážíme, a to je náš velký závazek. A když někomu dáme nějaký slib a na základě toho získáme důvěru, tak ten slib prostě musíme splnit. To není nic překvapivého. To není žádná tvrdohlavost, je to prostě jasné od začátku. Já myslím, že naši voliči to ocení, protože my bojujeme o ztracenou důvěru, byli jsme v tom úspěšní a chceme bojovat dál o ztracenou důvěru, abychom příště uspěli ještě lépe. A já čtu výsledky voleb takhle, že voliči rozhodli, že hnutí ANO má sestavit vládu a rozhodli, že my máme být v opozici, máme dělat principiální politiku z opozice, hlídat vládu, kontrolovat vládu, prosazovat naše hodnoty, prosazovat náš program, to je výsledek voleb, který respektujeme.\nTo vám ANO nabízí přece. Tak dodejte odborníky a my budeme mít ten vládní program tam bude mít z každé strany...\nAle ne, odborníci jsou fíkový list. Jednobarevná vláda hnutí ANO...\nDobře, ale v tom programu té vlády bude z každé strany něco, tak můžete prosazovat svůj program.\nAle tak to přece vůbec není. Já říkám, že ten náš parlamentní systém je založen na většině v Poslanecké sněmovně, ta se zatím nerýsuje. Já bych řekl, že to je až přezíravý postoj vítěze, který se vlastně ani nesnaží získat tu většinu. Oni už ví, že 20. listopadu představí menšinovou vládu, nějak jí 20. prosince si chtějí přijít říct o důvěru nebo možná před 20. prosincem. Nevyvinuli podle mě žádné úsilí, aby získali většinu. Jsou připraveni vládnout bez důvěry a když už takhle jsme online, jak mě zkoušel pan poslanec Vondráček, tak já se chci zeptat, jak dlouho chcete vládnout bez případné důvěry? Den, dva, týden, měsíc, a pokud chcete vládnout většinově, to je v pořádku, to odpovídá i naší ústavní tradici, tak prostě řekněte, najděte si koaliční partnery, představte tu většinovou vládu, a to je naprosto v pořádku. My budeme v opozici, budeme přistupovat věcně a konstruktivně na návrhy vlády, které budou odpovídat našemu programu, klidně je podpoříme, nebudeme za každou cenu jenom proti, jenom že v té vládě nejsme. To mi přijde standardní, demokratické. Máme výsledky voleb vedle v Německu, měli o měsíc dřív, taky ještě nemají vládu, vyjednávají. Tam těch variant je míň a taky je vlastně dominantní strana, která do té koalice vyjednává velmi složitě s menšími stranami o nějakém programovém průniku.\nDoufám, že mi pan kolega tedy nevyčítá, že respektujeme to, že dali slib. Respektujeme to, co jste teď řekl, tak to nám teď asi nemůžete vyčítat...\nJá vám to nevyčítám. Já vám vyčítám to, že se nesnažíte získat většinovou vládu.\nA v tuto chvilku jste se, a většina v této zemi se rozhodla, že by chtěla být opozicí. Tak je to až trošku k pousmání. Ale tak jestliže se většina rozhodne...\nA to víte po 8 dnech od voleb?\n...aby šla do opozice, tak potom jak vytvářet tu většinu?\nProč takové úsilí o něco, co nemůže vyjít?\nA v jakém smyslu teď se ptáte?\nTa menšinová vláda nemůže mít důvěru.\nAle my s tou myšlenkou přece pořád ještě pracujeme. V tuto chvilku nás postavili všichni ostatní...\nPočkejte, když si, to je on ...\nVšichni ostatní partneři nás postavili do této situace.\nKdyž si všechno poslechneme, tak to nejde, prostě to nevyjde v té Poslanecké sněmovně.\nV té sněmovně, pardon...\nAnebo vy si myslíte, že někdo z nich neříká pravdu?\nV ústavě se neříká o většině, v ústavě se prostě píše, že ta vláda musí předstoupit před Poslaneckou sněmovnu a říct si o důvěru. A teď se bavíme, zda jsme...\nA když ji nezíská, tak musí podat demisi.\nA teď je teda úkolem hnutí ANO 2011 poskládat takovou vládu, která si o tu důvěru řekne a dostane ji. A na to máme prostě ještě 3 týdny a na tom pracujeme.\nTak to mi řekněte ale, jak to uděláte, protože když si poslechnu jednu stranu vedle druhé, s výjimkou KSČM, která říká, že by si nějakou toleranci za nějakých podmínek dokázala představit, tak to prostě nevychází.\nPoslouchal jsem dneska nějaké vzpomínky pana bývalého premiéra Topolánka, jak řešili možnost třeba velké koalice, která nakonec teda padla, ale měli nějaké pracovní komise a skutečně se bavili o tématech. A my jsme na začátku. My jsme se zatím dotkli výborů, my jsme se dotkli vedení sněmovny a nás vlastně ještě nějaká hlubší debata o programových shodách a nabídkách čeká. To je fakt.\nA za 3 týdny chcete představit vládu. Ty dvě věty, které jste řekl, jdou úplně proti sobě. Nemáte nic připraveného, já tomu rozumím...\nPozor, pane předsedo, za 3 týdny bude ustavující schůze a budeme volit vedení sněmovny.\nAno. A já jsem poslouchal...\nNebudeme ještě ..., pak bude podána demise a pak teprve probíhá nějaké ustanovení vlády a předstoupení před sněmovnu, takže nemluvte o 3 týdnech, není to pravda.\nTakže do 3 týdnů vláda nebude.\nUrčitě ne, v žádném případě.\nMy za 3 týdny budeme skládat sněmovnu, a jak jste slyšeli dneska vyjádření některých opozičních politiků, víme, že to bude rychlý proces nebo nebude?\nCo myslíte? Sněmovna.\nAno, ustavení vůbec sněmovny. To znamená zvolení vedení, ustavení výborů ...\nHned se ke sněmovně se dostaneme. Ta vláda...\nA proto říkám, řešme ty věci a ty kroky postupně.\nTa vláda nebude tedy do 3 týdnů?\nV žádném případě nebude vláda do 3 týdnů, protože ještě nemáme ustavující schůzi Poslanecké sněmovny.\nAle to naopak nemá žádnou logiku...\nŘešme věci postupně.\nJá vím, že to tak vyhovuje, že chcete vládnou sami bez důvěry. Já tomu rozumím, jenom nechtějte, abych tomu tleskal. Přece říkáte, že jste právník, v ústavní logice je, že vláda má většinu a tou většinou prosazuje svůj program. To je naprosto legitimní. Je dobrým zvykem, že rozdělíme-li funkce ve sněmovně, odpovídá...\nVláda má důvěru, bývají i menšinové vlády.\nAle s důvěrou.\nAle mívá důvěru.\nSouhlasím, s důvěrou. Já teď nemyslím menšinový většinový kabinet ...\nAle zkrátka situace je taková, jaká je.\n...ale s důvěrou a s přiznanou důvěrou. To já tomu rozumím, nezpochybňuju myšlenku menšinové vlády, jenom říkám, že to přezíravé jednání v této chvíli vítěze voleb, že vlastně to nehledá tu většinovou podporu v Poslanecké sněmovně a je logické...\nNo, tak /souzvuk hlasů/ říkal, že bude hledat.\nAle je přece logické nejdřív vyřešit otázku fungování vlády a většiny, ať už pro menšinový nebo většinový kabinet a následně řešit rozdělení pozic ve výboru, protože pokud získáte koaliční partnery, což já samozřejmě nevím, tak je zvykem, že ti koaliční partneři mají křížem ministerstvo, k tomu výbor, který kontroluje to ministerstvo, nic takového není. Jak máme jednat o rozdělení výborů, když nevíme, vlastně víme, všechny křesla bude mít hnutí ANO, tak z té logiky věci by neměli mít ani jednoho předsedu výboru. Což já samozřejmě nenavrhuji. Ale ten postup je nezvyklý, netradiční, já bych řekl přezíravý. Oni si nás tam takhle zvou a říkají: a vy byste chtěli co? Jednoho, ne, dva, dva, dva, nebo tři? Já nevím. Ale nemáme vůbec ten obrys, nemáme obrys vládní většiny v Poslanecké sněmovně a zopakuji, plně respektuju výsledek voleb a je to vaše zodpovědnost, abyste tu většinu našli.\nTakhle vypadají ta jednání? To pan Faltýnek říkal, že zjišťujete požadavky.\nPan předseda Stanjura použil přídavné jméno přezíravý. Já teda ten pocit rozhodně nemám. Snažíme se opravdu se všemi jednat fér a jsme v situaci, v jaké jsme, vy jste nás postavili do nějaké situace a my se jí snažíme řešit. A jestliže v podstatě jsou v tuto chvilku na bodě nula jakákoli jednání o koalici, řešíme to, co řešit můžeme a to je sněmovna.\nAle nemáte mandát na jednobarevnou vládu.\nA prosím vás, když se udělá ta ustavující schůze, ještě tam pořád není nikde, teď byl pověřen vyjednáváním pan předseda Babiš, ještě nebyl jmenován premiérem, aby měl těch 30 dnů a předstoupil a představil vládu.\nAle vy jste tam byl osobně, já jsem to slyšel. Já jsem slyšel pana prezidenta, já to respektuju ten jeho postup, já to nijak nezpochybňuji. Já jenom říkám....\nBavíme se o tom časovém hledisku, kdy jste nám říkal, co to tady povídáte, já vysvětluju, že...\nZ vašeho jednání a z vašeho vyjednávání ...\n...nám nezbývá nic jiného, než dořešit sněmovnu a řešit věc postupnými kroky a jestli říkáte přezíravý, já říkám ne, naopak férový a jsme otevření k jakékoli debatě personální, věcné, programové, dobře...\nAle je to celé naopak.\nNemáme s tím vůbec problém.\nTakže budeme mít sněmovnu, budeme mít výbory a budeme mít vládu bez důvěry.\nAle nemůžete prostě zároveň říkat my s vámi nejdeme a zároveň říkat utvořte většinu. Takže předčasné volby, pane kolego...\nDobře, tak uvidíme, jestli to bude přezíravé nebo jestli to bude postupnými kroky se k něčemu postupně...\nKomunisté vás chtějí...\nPane Stanjuro, prosím, odpověď na další otázku. Pan Kalousek dnes přišel s tím, aby nebyla jmenovaná nová vláda, takže se bude blokovat sněmovna. Váš komentář.\nKomentář bych měl, protože já jsem v podstatě vděčný za to, že pan Kalousek takto vystoupil, protože já myslím, že teď už je naprosto jasné, jaký je jeho postoj k věci. Prostě nedokáže respektovat to, jak se vyslovili voliči, jak se vyslovili občané této republiky. Snaží se o jasnou destrukci. Já opravdu nechápu, že to opravdu patří k, on nám tady něco bude říkat o demokracii, ale to je jeden ze základních úkolů těch politiků v demokracii je respektování vůle voličů a respektování svých soupeřů. A pak Kalousek toho zkrátka není schopen. A jestliže to chce dotáhnout do takových konců, kdy sněmovna bude naprosto zablokovaná, nebude státní rozpočet, nemluvím o tom, jak to bude působit navenek, tak já jsem strašně vděčný ostatním politickým stranám, že na to nenaskočily v tuto chvilku a že nás čeká, doufám, gentlemanský souboj o předsedu sněmovny.\nPodpoříte nepodpoříte Kalouska?\nNejdřív k tomu, co říkal pan kolega Vondráček. Tak my jsme to zažili, to není žádná novinka. My jsme byli ti, jako občanští demokraté, kterým blokovala levice 3 měsíce volbu předsedy sněmovny a měli jsme 35...\nVy jste zase byli ti, co dlouho blokovali služební zákon.\nPan redaktore, já bych to domluvil, děkuji pěkně. My jsme neblokovali služební zákon, my jsme domluvili kompromis, to je něco úplně jiného...\nPoté, co jste vyhrožovali blokádou, tak.\nAle ta trvala 2 minuty, pak jsme začali jednat, takže to nebyla žádná blokáda.\nJá bych to domluvil s dovolením. 3 měsíce nám blokovala levice tehdejší volbu předsedy sněmovny, měli jsme 35 %, ne necelých 30 ve volbách. Neslyšel jsem hlas od vás, vašich kolegů o tom, jak je to destrukční. Jenom jsme na to zapomněli. Já to jenom připomínám. Já neříkám, že to máme používat.\nTeď mluvíte o roce 2006.\n2006, kdy se 3 měsíce...\nTo tady hnutí ANO nebylo.\nTo nevadí. Ptal jsem se kolegů, kteří si to pamatují, opravdu každý pátek 3 měsíce Poslanecká sněmovna volila, až nakonec vítěz ustoupil. Tohle byl výsledek toho a...\nA teď dnes ke Kalouskovi, pane předsedo.\nNaším cílem je úplně něco jiného, naším cílem je zvolit předsedu Poslanecké sněmovny Petra Fialu. Já myslím, že je to správný nápad, že to je výborný kandidát, že to má politickou logiku, ovšem hnutí ANO chce úplně všechno. Dneska už pan prezident říká tady pan Vondráček když tak třetí pokus dá určitě někomu z hnutí ANO. Je to jeden z důvodů, proč chceme, aby předsedou sněmovny byl předseda nejsilnější strany a té, která byla druhá. A já souhlasím s tím, jak říkal pan kolega Vondráček, že ty paralely trošku kulhají, že nejdeme přesně. Neměli jsme tady ještě případ, že bylo 9 stran ve sněmovně, neměli jsme tady případ, kdy představitelé vítězné strany se pohrdlivě opakovaně vyjadřují o Poslanecké sněmovně. Teď najednou chtějí předsedu té žvanírny a podobně. Neměli jsme ten případ, kdy skutečně rozdíl mezi prvním a druhým je tak vysoký. O to by bylo lepší, aby předsedou Poslanecké sněmovny byl reprezentant opozice. To jsou všechny důvody. To, že jsme v nové situaci, v jiné, já s tím souhlasím, aby to byl předseda poslanecké, naším cílem je toto, k tomu vedeme jednání. My jsme to řekli hnutí ANO na obou dvou jednáních, že to je naším cílem, že oslovíme ostatní kluby s žádostí o podporu a že si myslíme, že to je pro kvalitu demokracie a pro Českou republiku dobře.\nUstoupí ten vítěz?\nJá opravdu nebudu teda zabředávat do té rétorika žvanírka. A já myslím, že už je opravdu po volbách a je zapotřebí se bavit jinak. A v podstatě nejsme v rozporu, ale opravdu ta čísla jsou úplně jiná. Tenkrát jste měli těch 35 %, to bylo 81 nebo 82 křesel, ale...\nNeměli jsme předsedu sněmovny.\n...ale druhý v pořadí měl 74. V podstatě to byla situace 100 na 100...\nUstoupí ten vítěz nebo ne?\nTa situace je zkrátka úplně jiná.\nUstoupí ten vítěz? Ne.\nMy v tuto chvilku nevidíme logiku, že by opozice, sice nejsilnější opoziční strana, ale má 11 %, tak nějak jo...\nPane kolego, už tady byla nějaká strana s 11 %, která by měla předsedu Poslanecké sněmovny?\nVracíme se zpátky k té vládní většině. Až vytvoříte vládní většinu, my v ní nebudeme, tak budu respektovat, že vládní většina si postaví kandidáta do Poslanecké sněmovny. Vy tu vládní většinu nemáte, chybí vám...\nA já říkám, řešme věci postupně, když nám nic jiné nezbývá.\nTak čímž se trošku...\nŘešme věci postupně a jako první zvolte mě. Tohle říká pan Vondráček, to není postupně...\nShodou okolností jsem to já, ale já myslím, že jde primárně o hnutí ANO.\nDobře, tak volme nominanta hnutí ANO, ať to není osobní. Řešme to postupně, nejdřív nám zvolte předsedu a pak se uvidí.\nDobře, takže tady se...\nAno, nic se někam, my to budeme sledovat určitě nadále a rád s vámi dál debaty povedu v některých dalších Událostech, komentářích. Děkuju, že jste přišli dnes, na shledanou.