FANTASYLIVE - ČLÁNKY - ČLÁNKY\nTaky se bojíme života. A do toho se pletou teroristi. Člověk aby se nejvíc bál sám sebe. Přemýšlím o tom, co se v těch šílencích přehodilo, proč se jim zavařily kolečka. Dělá jim vraždění takovou radost? Nemají svědomí? Do toho se pořád objevují další uprchlíci. Ona ani Evropa není nafukovací. Copak to moudří našeho světa nevědí? Narodil ses v Africe, tak si tam i žij a snaž se, aby se ti dobře vedlo. Je na tom něco nevhodného? Chtít, aby ta horda zůstala tam, kam patří? Na můj vkus je celý ten podnik až moc organizovaný a cítím, že do naší civilizace se dere násilí.\nK obědu jsem si dala kalorickou zemlbábu a neukázněně jsem si i přidala. Po poledním klidu jsem se přemluvila k vycházce. Kousek před vratama u hajných mi do pusy vlítla moucha a já tu potvoru spolkla. protože jsem překonala celých asi padesát metrů, zatoužila jsem po odpočinku. Jenomže hajná šla zrovna do hospody na sedánek s babama. Prý, abych šla taky, ale hospoda mi připadala vzdálená. Kdybych se odvážila tak daleko, navštívila bych Maruš, ale taky mě napadlo, že by nemusela být doma, protože pořád někde lítá. A co potom? S hůlkama bych to určitě nějak zvládla, ale nechtělo se mi pokoušet Osud.\nOdpočinula jsem si na lavičce před Obecním úřadem. Pozorovala jsem cvrkot a prskala kvůli té spolknuté mouše. Pak jsem se vydala na zpáteční cestu. Do kopce. To já nerada. Zadýchávám se. Ta chřipka mě moc skolila. Tak jsem šla a zastavovala se a taky fotila, abych nevypadala úplně invalidně.\nStav, ve kterém se nacházím, měli naši předkové a lidoví léčitelé přesně otipovaný. Říkali, že se štítná žláza věší na srdce. Jenomže docentovi s titulem před a za jménem bylo fuk, že sotva lezu a u toho funím, jako mu bylo fuk, že mám otoky na nohou. Jen mi vytýkal, že přibírám. A to jsem se měla pohybovat. Jednou jsem z toho pohybu týden ležela, tak mi bylo zle. K tomu ty léky, na které jsem si měla zvyknout a za tři roky se mi to nepovedlo. Pak je člověk zoufalý a zbytečně ztrácí čas, který mohl využít na užitečné a příjemné věci.\nNějak mě nebavilo pořád odhadovat vzdálenosti a hádat jestli dojdu nebo nedojdu.\nK MDŽ jsem si nechala koupit taburet v Globusu. Ta kostka, ozdobená jakože americkou vlajkou, přišla na pětistovku. Viděla jsem stejně rozměrné, leč dražší, takže jsem ráda. Kočka Rozárka je taky ráda, protože ihned vyzkoušela, jestli se ta nová věc nedá použít jako škrábadlo. Po důrazném napomenutí uraženě uprcha, zatímco taburetka putovala z jejího dosahu.\nOna Rozárka v noci škrábe a ničí křeslo v ložnici. Vzbudí mě a já křičím, nakonec jsme vzhůru všichni a kočka dělá, že ona nic a já prý blbnu.Ukřivděně usínám, někdy mi to ale trvá. Rozárka si vyskočí na svůj polštářek, který má na sušáku a spí hned.\nJeště v neděli jsem si plánovala návštěvu ACW, protože mi slibovali žranici na vepřový způsob. Pak jsem nápad odložila a udělala jsem dobře, hladoví návštěvníci spolykali zásoby během necelých dvou hodin! Příští úterý prý bude líp.\nDneska jsem pozorovala lidi, chodili kolem po polňačce na vlak a od vlaku, a chodili zachumlaní, takže jim určitě teplo nebylo. Hádám, že jaro paní Zimu jenom vydráždilo, tudíž se rozhodla poněkud udeřit. Ale bledulky u plotu odvážně kvetou a z paní Zimy zatím mají srandu. Doufejme, že ta ledová kráska nepřitvrdí.\nZEMĚPLOCHA+ PÁTEK 13!\nAutor Zeměplochy dnes uzavřel svoji pozemskou pouť. Je ho škoda, ale takový už je života běh. Obdařen nadáním vypravěče nás opustil potom, co trpěl osm let Alzheimerovou chorobou. Narození člověka je okamžik radostný a jedinečný, zatímco odchod je krušný, a také jedinečný, protože i v tomhle případě jsme sami.\nŠpatně očíslovaný pátek nás přivítal chladně nepříjemným ránem, pak jsme si dopřáli výborné halušky, které jsem nevytvořila zcela sama, ale nevadí. Hlavně, že byla ta smažená cibulka. Taky jsem si je dosolovala, slánka nefungovala, pak jsem zjistila, že mě nenapadlo odšroubovat víčko.\nNávštěvu knihovny beru tak trochu svátečně. Líbí se mi, kolik lidí tam potkávám. V Rokycanech se čte. Následoval nákupní vpád do Kaufáče, kde jsem navštívila snad nejšpinavější toaletu na okrese. Pokud můžete, vyhněte se!\nVnučka je po operaci, prodělala ji ráno a večer přiznala, že ji to bolí, chudinka. Tak se nějak nedokážu soustředit, bezmyšlenkovitě zírám na TV, dávali Stopy života a já netuším, o čem to bylo.\nTaky jsem nějaká unavenější, ta chřipka na mně zanechala stopy, je to prevít, taková viróza zmutovaná. Postrádám elán, mám pocit, že vegetuju, unaví mě pomyšlení na oblékání a výstup po schodech mě deptá. Asi to tak má být, ale proč se nepolitovat? Jiným je hůř, jsou stateční a já se před nimi s úctou skláním.\nParáda. Zima mi nevadí, nenaštvala mě ani ranní mlha, protože - co bych taky chtěla, ve všední den?!\nRozárka se naivně domnívá, že jasný den znamená příjemné venkovní podmínky. Chodí ven a pak zase domů, nechápe tu zlomyslnost, chtěla by si vyhřívat kožíšek.\nVenčitelé psů se taky nevydávají až k nám, tak si říkám, že bude o pár hromádek míň.\nK obědu jsme měli haši ze zbytků, povedla se a se švestkovým kompotem jako zákusek to nemělo chybu.\nKoledníci se objevili už dopoledne, to ale taky padal sníh. Ráno jsem byla málo akční, nakonec jsem všechno stihla, v sibiřském počasí si koledníčci dali na čas.\nTohle je další obrázek z okolí Hlavního nádraží. Kousek od Václaváku to je skoro ostuda, ale dnes už města pozbývají hodně ze své dřívější krásy. Vzpomínám, jak to v těch místech vypadalo dřív, dlouho předtím, než vznikla magistrála.\nPraha, hlavní nádraží. Krásná budova, ohavné okolí. Tady to velikonočně vůbec nevypadalo. Na parkovišti u výtahu čural chlapeček, pak tam zase kadil pes, okolo auta bloumali divní Rumuni nebo co to bylo, pivní lahev stála opuštěná na chodníku a celníci se snažili opodál.\nKdyž se chřipka překulí do svého otravnějšího stadia, tzn. že dopřeje pacientovi, aby si užíval rýmu, kašl, záchvěvy zimnice, opary, afty, vyrážky po lécích a dýchavičnost, stáváme se neklidnými, protože už to trvá dlouho a cítíme se ukřivdění, protože ostatním je taky blbě, jen o tom nepotřebují mluvit.\nKdyž už člověka nebaví ani telka, tak kecá. Sice si připadá jako tupoun, ale co s tím? Je možné i spát. Valentýnská mňamka se taky nekonala, protože když nevylezu ani na dvůr, sotva bych se šplhala do auta kvůli jídlu, které mi momentálně chutná všechno stejně - jako papundekl.\nPřipadám si ukřivděná, protože za mých mladých časů se Valentýn neslavil. Tak jsem pogratulovala kocourovi a otevřela vepřovou konzervu s moravským uzeným, ale muž okamžitě pochopil, že to není konzerva čínská, kterou míval rád. Někdy je náročné pochopit a přijmout, že věci, které máme rádi, mizí bez náhrady.\nKnížky už mám taky přečtený, ale putovat až do knihovny? Na to si připadám slabá. Tak koukám z okna. Sníh na koňských extrementech roztál, zvala jsem místostarostku, ať se přijde pokochat nadělením, které je příhodným základem pro muší ráj - jen co vypukne teplo. Majitel koníků si s tím, co vyprodukují, hlavu neláme, možná v životě neslyšel, že existuje hnojiště, kam se hnůj má odvážet. Na jeho pozemku takový luxus jistě není.\nMístostarostka se pokochat nemůže, protože leží s přechozenou chřipkou. Ony nám ty koňské tentononc jistě neutečou. Možná jí připadám přecitlivělá, protože nějaké to... na venkově nemá člověka rozhodit. Počkáme. Až vypukne epidemie, snad to nebude tyfus.\nStačí, aby člověk sjel o kousek níž. Brdy jsou poskládané z kopců a kopečků. Níž je skoro jaro. Kdyby to vydrželo. Jsem smutná, pro mně je nastávající jaro smutně osamělé, víc, než bylo to jaro předešlé. Podzim života asi hodně souvisí s osamělostí, připadáme si ztracení, protože svět se proměňuje a je pořád těžší si zvyknout. Člověk bude potřebovat průvodce, aby neustrnul.\nZkamenět, to je nejjednodušší. Ustrnout v čase, u věcí, které jsme znali a které chápeme. Vyhýbat se novotám. Zalézt do ulity. Je to lákavé.\nOdnaučila jsem se plánovat. Budoucnost může být všelijaká, třeba i žádná. Chřipka, ze které se obtížně vzpamatovávám, že jsme slabí a křehcí.\nTaky zjišťuju, jak složité je fungovat ve stavu, kdy se fungovat nedá. Dneska jsem se dohrabala do čínské restaurace. Byla to fuška. Pojedla jsem křehké maso i dobré hranolky. Jídlo vypadalo stejně dobře, jako to na obrázku. Potom následoval banán smažený v medu. Příjemnost života může vypadat i nějak takhle. Džus, který je správně naředěný, salám, který chutná jako turistický před lety a svět, ve kterém je cítit předjaří. Sluníčko hřeje spíš skrze naše přání, ale lidé nejsou tak naštvaní jako minulý týden. I to je příjemnost, které si často nevážíme tolik, jak bychom měli.\nJak tak koukám na pejskaře, chodí pěkně zazimovaní a nepejskaři se neprocházejí, čili venku je velké chladno a fičí. Ani kočka Rozárka nechce moc myšičkovat venku, radši se odebéře na půdu. Ono je to jedno,m protože za půl roku ulovila jedinou myš a ta asi ztratila orientaci, proto Rozárce vběhla rovnou do náruče.\nProto jsem zvolila procházku mezi regály v hypermarketu. Stejně jsme potřebovali nakoupit a v TESCO měli slevy na oděvy.\nUdělala jsem dobře, protože se mi povedlo ukořistit svetr, po jakém toužím už od deváté třídy. Možná ta touha vypukla dřív, ale to si na mou duši nepamatuju. Svetr je černý, dlouhý a chlupatý, takže asi budu vypadat spíš jako z hororu uprchlý živočich.\nJenomže sleduju americké sitcomy a usoudila jsem, že za oceánem je dámám s nadváhou často skoro fuk, jak vypadají, protože upřednostŇují vlastní pohodlí a snad i dobrý pocit. Pokud se cítím líp v modelu, který ze mně dělá obřího chlupatého emzáka - proč ne? Vždyť se oblékám hlavně kvůli sobě - aby mi nebyla zima. Pro okolí se oblékám proto, že bych nerada děsila kolemjdoucí. Tak proč na sebe věšet něco škrtivého, štiplavého, či jinak nepříjemného? Pozadí se mi nezmenší a břicho taky nezmizí.\nMůžu být méně in a nikdo si toho nevšimne. Proč vlastně chceme dobře vypadat? Nad tím se dá hodně popřemýšlet. Já se k tomu chystám a možná to nebudou poznatky, kterými bych se chtěla pochlubit. Utěšuje mě, že v tom, jako v mnoha dalších věcech, nebudu sama.\nV dětství jsme jednu dobu měli v oblibě hru s úžasným názvem Krvavé koleno. Pravidla jsem už dávno zapomněla. Jen mě občas fascinoval ten název. Obvykle k tomu docházelo v situaci, kdy se mé vlastní koleno dostalo do stavu, o jaký nikdo nestojí. Docházelo k tomu vyjímečně. Moje zásluha to nebyla.Než chodit pěšky, radši jsem jezdila na kole a občas jsem si počínala jako bezhlavý jezdec. Posléze jsem se dozvěděla, že koleno je nejdůležitější kloub na lidském těle. Být obdařena touto vědomostí včas, bývala bych opatrnější. Jednoho krásného dne se člověk vydá k lékaři. Podvědomí nevaruje, letní nebe je blankytné. Je krásné šlapat do pedálů a současně se kochat přírodou. Na své milované skládačce jsem se z Katusic i vracela. Tamní pan doktor patřil k nejlepším a místní na něj pěli chválu. Až na vyjímky – tak je to všude. V červencovém vedru jsou i tři kilometry až dost. Pot teče po obličeji, cyklista je celý schvácený . Je to sport, ale s trochou zábavy. Pro lidi z města to bývá naopak. Oni jsou hlavně na ten sport. To si pak s divným pocitem vzpomínám na dědečka, který jezdil na kole denodenně – v zimě na šichtu do cukrovaru, v létě zase po stavbách. On bral kolo jako dopravní prostředek.\nI tři kilometry jsou v červencovém vedru zvládnutelnější, jestliže je člověk nápaditý a na cestu si vezme pet lahev, naplněnou vodou. Tou je příjemné se mezi poli, kde slunce žhne víc, než mezi domy, polévat. Nevynechat ani hlavu, ta trpí nejvíc. Než člověk dorazí na kraj obce, je usušený, avšak ne splavený. Panu doktorovi jsem svěřila svoje trápení. Něco se dělo s mou rovnováhou. Rozčiloval mě zvláštní pocit. Stačilo, abych otočila hlavu. Někdy se to stalo, jindy zase ne – moje oči koukaly vlevo a já přesto cítila, že se pohybuju vpřed. Taková lidská setrvačnost. Dostalo se mi rady, abych nedělala prudké pohyby. Taková rada se dodržuje vskutku špatně, obzvlášť týká – li se zvědavé ženské. Mělo následovat vyšetření.Spokojeně jsem vyrazila k domovu. Trasu jsem zvládala a užívala si úžasný dojem, protože voda, kterou jsem na sebe lila, mě báječně ochlazovala.Pěkně zmáčená vodou jsem projížděla přes náves, když vtom – koho to nevidím? Svobodová. Musela jsem obrátit. Svobodová z bytovek čekala na autobus.Třicetiletá matka tří dětí, vdaná a boubelka. Taky k doktorovi. Já měla zásadní dotaz. Předešlý den jsem tuhle mladou paní viděla, jak dopoledne odchází od našeho souseda. Žil singl a já mu říkala Atik, podle jeho\nsexuchtivého jezevčíka. Najednou mě náramně zajímalo, co u toho pána dělala - navíc v době, kdy je ten její cvok v práci. Po pravdě řečeno, už jen pomyšlení na pobyt v jedné domácnosti s tím exotem Svobodou, byl frustrující.Ten chlap míval zběsilé nápady. Proslavil se v obecním měřítku, když v extrémních mrazech pobíhal spolu se svými dětmi po vsi. Dítka byla oblečená přiměřeně počasí, jejich otec se pohyboval v šortkách a v nátělníku. Oslovoval sousedy a poptával se po železném šrotu. Tyhle nápady míval, když jeho žena nebyla doma. Jenomže mě zajímalo, jestli je pravda to, co si myslím. To jsem hodlala odhadnout z toho, jak se bude Svobodová tvářit, až se zeptám, co dělala minulé dopoledne u Atika. Dítka na prázdninách, ve Vsi skoro nikdo doma – se mnou ti dva nepočítali. Získanou informacijsem neměla v úmyslu šířit, ale paní Kuntošové jsem se svěřit chtěla. Ta paní prý byla největší drbna ve Vsi. Nevadí, já si s ní vždycky ráda popovídala.\nDotaz jsem nevznesla. "Už mi to jede," zvolala Svobodová s úlevou. Zrovna, když jsem se propracovávala k cíli svého snažení, vynořil se na konci silnice autobus. Překážet na zastávce, to jsem v plánu neměla. Rychle jsem se rozhlídla a hup na skládačku. Nějak jsem zapomněla, že prudké pohyby – to ne! A najednou koukám, že ani nevím, kam jedu. Jakmile se rozhoupaný svět ustálil, poznala jsem, že mířím přímo proti chodníku. Nezvládla jsem to a padla i s kolem. Mokré oblečení okamžitě obalil prach, který na vozovce zůstal ještě od zimního posypu. Můj nákup využil situace a vyskočil z košíku na nosiči.Kutálel se z kopce ve směru na sousední obec. Když jsem se potupně sbírala a přitom chytala prchající zavařeninu a rajčata, přijel autobus. Oproti jiným ročním obdobím byl hodně plný. Každý, kdo měl nějaké vyřizování ve městě,to chtěl odbýt ráno, aby nemusel chodit po rozpálených městských ulicích zrovna přes poledne. Zatímco řidič autobusu s pokleslou čelistí zíral na moje kaskadérské šou, pasážéři vystupovali, anebo nevěřili vlastním očím. Nepochybně jsem nadchla občany ze sousední obce – ti v tom autobuse byli snad všichni. Aby toho nebylo málo, projížděly návsí i družstevní traktory. V poledne se obědvá, ať se mi to líbí nebo ne. Na té návsi se objevili až na vyjímky všichni ze Vsi a okolí. A já se potupně belhala k domovu, odřená kolena mě pálila a omlácené tělo bolelo. Doplazila jsem se až do kuchyně, což byl výkon hodný železného muže.Kuchyň jsem měla v patře a kdo ví, jak pochroumané koleno bolí na schodech, ví, jaké utrpení mám na mysli.\nOdpoledne se dostavila sousedka, bývalá reprezentantka Červeného kříže v obci. Místní organizace se sice rozpadla, avšak označená zásahová brašna zbyla. Základní ošetření se konalo pod ořechem, kam jsem nějakým zázrakem sestoupila z kuchyně, kde jsem se vzpamatovávala z veřejné potupy. Po absolvování ošetření a s pálícím kolenem, jsem se týden držela na gauči a blízko něj - hlavně co nejdál od svědků mého cyklistického výstupu. Vztah Atika a Svobodové mě nepřestal zajímat.\nKdyž mě přišla navštívit paní Kuntošová, předložila jsem jí nevyřešený problém. Pochopila a ihned prohlásila, že ti dva by se měli stydět. Taky jsem se pochlubila nehodou, která měpři pátrání potkala. Paní Kuntošová nevěřila. Vždyť její okna vedou přímo na náves! A to zlé jazyky tvrdily, že největší místní drbně nic neuteče. Však paní Kuntošová náramně litovala, že jí unikla akce století. S tím kolenem jsem se následně moc natrápila.Jako kdyby mě někdo uhranul. Jakmile mě potrefila nějaká nepříjemnost, související s pohybovým aparátem, odneslo to právě ono nešťastné levé koleno. Jestliže vezmu v úvahu, že náhoda neexistuje, musela bych uznat, že mě Pán Bůh potrestal dřív, než jsem svůj hřích dovedla až k úžasnému konci.\nHolky dědu milovaly. Po noční dokázal najednou pít kafe, kouřit, odpočívat i pospávat. Nella z toho mívala legraci, ale Sabinka, ta měla dědu za něco stejně úžasnýho, jako je svatý obrázek. A on - kdyby mohl, tak za ni bude i dýchat.\nSabinka svýho milovanýho dědu ztratila moc brzy. Byl její životní jistota, s ním by úskalím puberty prolezla mnohem snáz. Když děda odešel, Sabinku život zradil a ve svým věku na to nemohla být připravená, protože do určitého věku nejsme dost otužilí, aby se nám dařilo zvládat ztráty. Na to asi nejsme úplně připravení nikdy.\nJe to takové podivné. Koukám na obrázek budovy, která jistě existovala a vím, že na jejím místě je zimní stadion a připadá mi, že tam byl vždycky. Měla bych vědět, že ne, ale smysly člověka klamou.\nNa ten stadion jsem chodívala bruslit. Jezdilo se dokola, pak se změnil směr a zase se jezdilo dokola. Je to normální? Jinak to nešlo. Organizace je nezbytná a systém udržuje pořádek.\nVe společnosti je pořádek nutný, protože jinak by se lidi prali. Oni se ale stejně perou. Systém ví, jak je potrestat. Proto je dobře, že jsme součástí systému.\nKdyž nad tím uvažuju, v jádru je jakýkoli systém nepřirozený a člověk se mu určitě podřizuje nerad. Lepší je lítat někde v lukách, přebývat v jeskyni a vstávat ráno až dle potřeby. Nechodit do práce.\nPráce nám dává obživu. Proto ji potřebujeme, ač ji obvykle nemáme rádi. Žádáme o ni. Prosíme. Protože ta jeskyně by nám v zimě nemusela vyhovovat, je totiž bez koupelny, bez vody, dokonce bez teplé vody. Za nutné pohodlí se rádi vzdáme velké části své svobody. Říká se tomu pokrok.\nProč se chřipka vrací? Má mě tak ráda, že se nechce vzdát. Neopouští mě. Nesnesu, když se snažím zakašlat a nejde to a nejde. Muž jel dneska do Města, do špitálu na sono a já neměla sílu k oblékání, ba ani k obědu. Přivezl nějaké to sousto, hlavně hodně kvalitní a taky hodně drahou šunku. Já dostala jogurty a mufiny. Nesnáším je z principu, protože nemusím to, co amíci, navíc je česká bábovka lepší a větší. Mufiny se hůř jedí, člověk se zapatlá. Kdybych měla sílu, upeču bábovku nebo radši koláč, protože mám dobrou německou marmeládu. Jenže se zadýchám už cestou ze záchoda.\nRozepsala jsem příběh, protože myšlení zatím zvládám, i když mě napadá, jestli kolem neobchází zápal plic. Když jsem na konci šedesátých let měla honkongskou chřipku, na kterou děda doplatil životem, bylo mi mizerně tolik, že si to pamatuju dodnes. Ale randit jsem chodila, i když mrzlo a pod minisukně notně fičelo, protože sehnat punčocháče, to byla výhra. My se většinou trápily s podvazkama. Tehdy mi snad i omrzly stehna, ale za čtrnáct dní se chřipajzna vzdala. A teď jsem její favoritka.\nDostala jsem pět krabic džusu. Je to divný, ale ten džus nějakým zázrakem zabírá. Věda mi to asi nevysvětlí. Mám rozdělanou deku pro miminko Štěpánku a obávám se, že bude zralá na doháčkování asi tak k maturitě. To už na tu chřipku zaklepu bačkorama a moje dílo aby dohotovil neznámý dobrovolník.\nDocela mi nejde do hlavy, že najednou PC ruší interpunkci. Asi jsem rozhněvala nějakého internetového boha. Venku máme poněkud bílo a mrazivo, počasí naviguje občana k telce. I v případě, že občan trpí chřipkou, jaká se vyskytuje jednou za pět, za deset, atd. let. Měla bych se pustit do tvorby, ale během kýchání se soustředění narušuje. Když připočítám kašel, uznávám, že jsem neschopná sepsat cokoli, co by obsahovalo víc, než jednu stránku. Nejlíp umím vybarvovat obrázky na PC, je to intelektuálně osvobozující činnost.\nPovídku do soutěže INSPO jsem poslala, ale do Konferenčního centra se mi letos nějak nechce, protože tam mají židle jenom v sále a v jídelně. Snídaňový plácek nabízí stolky, na které si dáte jídlo a pak i lokty, které vám ulehčují stání. Mám takovou eskamotáž zapotřebí? Radši nebudu pokoušet štěstí. Loni firma, která zajišťuje potravu, slibovala řízek a byly to opět kuřecí plátky a řízek, polévka z nějaké té chemické substance, jakou dnes dostáváme všude kromě domácí kuchyně. Tak se nebudu trmácet a zkoušet, jestli neobjevím chřipkový kmen, který ještě nemám.\nČumět na monitor a nepřemýšlet, to je úžasná věc. Uzdravuje. My, lidi, máme pocit, že musíme něco vytěžit z každé vteřiny asvého života, ale není tomu tak. I když si jen tak čistíme hlavu a snažíme se myslet na něco dobrýho, prospíváme sami sobě. Meditace je taky chvályhodná. Někdy je moudřejší nedělat vůbec nic.\nK tomu není co dodat: sedmikrásky, sedmikrásky, sedmikrásky...\nU plotu se ještě pořád usmívají narcisky. Opakuje se to každoročně a nikdy se to neokouká. Pak popírejte Boží existenci!\nNezahrávám si s náboženskou propagandou, ale ten půvab mě vždycky skolí a já se kochám a nevím, jak to přírodní jásání vědecky vysvětlit.\nNajednou jsme venku, radujeme se a nejsme zachumlaní do kabárů. Nos taky nezebe.\nBabí léto má být příjemné. Snad to přijde i k nám, ale ráno jsme měli plus čtrnáct a větrno. Teď se vyjasnilo na polojasno, ráno ale bylo sluníčko, které rozhánělo mlhu a pak se na to vykašlalo, protože co by se pořád snažilo? I ono si rádo odpočine a lidi si jeho snažení moc nepovažujou, jinak by nedělali tolik smogu. S tím bych i souhlasila, ale lidi mají snahu přežít, jenomže energie stoupají v ceně a uhlím topit je nejlevnější, autem je cesta do práce nejrychlejší a nejpohodlnější a čím míň funguje hromadná doprava, tím víc jsme odkázaní na auta, protože kolo je sice ekologické, avšak kdo to má ušlapat?\nPřesto mě postihla radost, s níž jsem ani nepočítala, protože v plzeňském Halmochronu jsem nikdy moc nedokázala, když nebudu počítat jedno nedávné druhé místo, nad kterým jsem se z radosti málem pominula, protože tahle literární soutěž je mi nějak vnitřně blízká a dost mě štvalo, že nezvládám. Nakonec jsem důkladně předělala jednu starou povídku, která se mi námětově zdála dobrá. Vznikla povídka nová, která doposud nikde nesoutěžila a v Halmochronu se umístila na druhém místě, takže jásám. Poučení jsem si vzala: Někdy není dobré zahazovat stará dílka, protože vada souvisí s vypracováním, zatímco nápad stojí za snahu.\nKytičky odvážně rozkvétají. Jsou nedočkavé, i když u nás o Velikonocích fičelo a občas i pršelo.\nTrpaslíčci jsou dle mínění některých znalců kýčovití, ale smějou se vesele, a to mi dělá dobře. Úsměvů není nikdy dost.\nMráz poničil ořech a zdevastoval srdíčka, což je kytka, u které nemám, co se oficiálního názvu týče, jasno.\nPEČEME, PEČEME, PEČEME...\nCukroví se věnuje značně vysoké procento českých hospodyněk. Fakt je, že kupované není tak dobré a ke všemu je i drahé. Jo, to za totáče, to se dalo obstarat cukroví skoro jako domácí a ještě za přijatelný peníz. Pokud doma nečíhaly dětičky, připravené tu dobrotu shltnout ve stylu vyhladovělých vlčáků.\nJá tenkrát pekla a pekla a nebavilo mě to. Dodnes jsem nepochopila, co na tom ty ženské mají. Taková titěrná, nevděčná práce! Člověk se s tím těstem patlá celé odpoledne a na snědení stačí pouhá čtvrthodinka. Je to neekonomické!\nAle vánoční. Kuchyň voní skořicí, vanilkou a trošičku rumem, což je přesně ta kombinace, která probouzí Ducha Vánoc. Ten zase zažehne pochodeň romantiky, něhy, někde přidá i špetičku nostalgie a my, pokud se zrovna neproháníme v obchoďáku, si užíváme Kouzlo. Tak jako loni, předloni - a vlastně vždycky.\nJsou lidé, které vánoční atmosféra potrápí, protože v osamělosti je Duch Vánoc smutný a Kouzlo funguje tak mizerně, až nefunguje vůbec. Jsou i lidé, kteří naslouchají žádostem všech možných nadací - a najednou jim dojde, že takový útok na soucit je podraz, protože kdyby měli obdarovat všechny potřebné, nezbyde jim ani na dárky. Věnovat se dobročinnosti, to není žádná legrace.\nVánoce se blíží, a my slyšíme o katastrofách, o tragediích, o hrůzách. Přírodní živly a lidskou krutost nemůže zvládnout ani ten nejvýkonnější Vánoční Duch.\nBOUŘKY A PŘÍVALY\nOd rána umíněně čekám na bouřku. Počasí jako obvykle, odpoledne je venku jako v prádelně a bouřka se v posledních dnech objevuje zvečera.Dnes se asi zdržela někde na Vysočině. Nebo snad zabloudila v Brdech? Ranní mlha schovala vrcholky kopců a dokonce cudně zahalila i les kolem vesnice - a ono pořád nic!\nV neděli jsme řádění živlů zažili v Kauflandu. Stojící u pokladny a unavené nakupováním nás téměř ohlušil příšerný kravál. Vypadalo to, že někde poblíž jede po betonové podlaze hodně naložený vozík, vybavený železnými kolečky. Omyl, to se déšť snášel na plechovou kauflanďáckou střechu.\nTrvalo dost dlouho, než jsme posbírali chuť a odvahu vyrazit k východu. Člověk se tak nějak obával, co asi uvidí. A že jsem viděla. Blesk zrovna uhodil do plechové střechy protějšího činžáku. Bohu díky, že to hromosvod ustál!\nVečer jsme mohli sledovat, jak voda řádila jinde. Říkám si, že dřív bývala taková průtrž mračen tak jednou nebo dvakrát za léto. Teď se intervaly změnily. Nebo je to snadnějším šířením informací? Že se za pár okamžiků dozvíme o zemětřesení v Číně, o sesuvu půdy někde na tichomořském ostrově a o vraždě ve vedlejším městě?\nŽijeme obklopeni hrůzami, na které nejsme a nemůžeme být připravení. Já se pořád bojím bouřky. Vím, že věda tento jev vysvětluje, vím, že tam nahoře sv. Petr nehraje kuželky, ale iracionálno mě naviguje chápat řádění živlů jako trest. A jakmile se zahloubám, připustím, že ono to nějak tak i může být, protože lidi si nedokážou vážit ničeho, co dostávají. Země nás obdarovává bohatě - a zadarmo. Tak ničíme vzduch, čerpáme přírodní zdroje, devastujeme krajinu. A pak mluvíme na téma "co se s tím světem pořád děje".\nJedeme z nákupu. U silnice stopuje zarostlý chlápek. Vlasy má jako lesní strašidlo, vousy taky, ale v ruce drží kolečko z tachografu. První dojem? Kamioňák v nesnázích.\nVypadá jak vypadá, oni mají kamioňáci svoje speciální outfity. Koukám, kde nechal auto, ale nikde nic nevidím.\nPřesto vítězí soucit se smolařem. Nezdá se, že cestuje na dovolenou. Nebýt toho tachografového kolečka, neopřu o toho týpka ani kolo. Ale takhle? Asi má za sebou krušné putování.\nTak jsme ho naložili. Spolu s mužem vstoupil do vozu i hutný pach. Já skoro omdlévala a zároveň jsem pevně objímala tašky s pár korunami, které jsme neutratili a s doklady. Muž zatím líčil peripetie, s nimiž se během uplynulého týdne potýkal. Vyhořelá kabina kamionu, to věru není žádná legrace, zvlášť, když se to stane v Miláně. Tomu nešťastníkovi nepomohl ani český konzulát. Zoufalý dopravce už strávil týden na cestě domů.\nPoslouchala jsem, jak nepomohla ani policie, ba ani české dráhy. Vím, že takhle to nefunguje a ke všemu ten chlap smrděl jako velbloud. Dnešní doba je založená na komunikaci a to kolečko v mávající ruce je finta na hlupáky.\nPána jsme svezli tak pět kilometrů - k nejbližší křižovatce. Když už lhal opravdu velice, napadlo mě, že bych se mohla ozvat. Alespoň maličko. Pro formu a kvůli zachování naší důstojnosti. Ale něco v hlase toho divného cestovatele mě varovalo. Asi bych ho neměla naštvat. Někdy opravdu platí, že mluviti stříbro, mlčeti zlato.\nNa rozcestí nás dotyčný požádal o dvacku. Opakovaně. Že jako na polívku. Já nepodlehla soucitu a strach jsem vytěsnila, protože kolem nás bylo docela rušno. Přesto jsme ho obdarovali dvěma marmeládovými šátečky. Určitě byl moc rád.\nJakmile zmizel v oblacích prachu, otevřeli jsme okna a já pořád chovala naše tašky. Nějak mi uniklo, jestli ten poutník vůbec poděkoval, ale mám dojem, že ne. Teď mi zbývá vyčistit zadní sedadlo savem a pak si můžu vynadat. Nějak jsme na moment naskočili do uplynulého času, kdy se lidi bez vzájemné pomoci mnohdy neobešli. Uniklo nám, že to, co bývalo správné je dnes často rizikové. Pustili jsme si k tělu podvodníka, který balamutí důvěřivé lidičky. Mohli jsme dopadnout všelijak. Co když se po našich silnicích pohybuje vrah taxikářů? Konec konců, k nám by to ani neměl moc daleko. A co útočník, který pořezal turisty v Praze? Zamrazilo mě, jakmile jsem pomyslela na ženu, kterou někdo zabil v tramvaji.\nVlastní hloupost nám dochází až se zpožděním - pokud vůbec. A ono to může být velice nebezpečné. Z toho stopaře šel strach. Proč to vím až teď?\nVčera se v tamní knihovně vyhlašovaly výsledky Literární soutěže Polabská vrba. Měla jsem tu čest získat ocenění v kategorii kniha mého života a to ocenění mě udělalo ohromnou radost, protože postava z příběhu, který jsem vlastně jen zaznamenala, ta postava, o které jsem psala, byla obdivuhodná žena, jakých je, vždycky bylo a bude moc málo.\nV Brandýse jsme pospíchali do toho nejprudšího kopce, proběhli jsme průtrží mračen a v knihovně si poslechli zajímavou hudební produkci. A kromě toho všeho jsme ochutnali jedinečné vanilkové rohlíčky, a já hned prosila o recept.\nOchladilo se, ale to nic neznamenalo. Diplom, který jsem dostala, si hýčkám, stejně, jako knížku o tom, jak v Brandýse fungovaly cechy. Pořád mám pocit, že to ocenění spíš patří paní profesorce, o které jsem psala.\nRÁNA BÝVAJÍ I KRUTÁ\nPoplatek za televizi je povinnost. Neunikneme, i když jsou situace, kdy bych moc chtěla, aby ČT platila mně. Bylo by to spravedlivé.\nExistuje člověk, který se v ranním programu vyskytuje víc, než dokážu strávit bez nadávek. Tenhle člověk mi není sympatický, což ale není jeho zásadní chyba. Na obrazovce je hodně tváří, které sympatie nevzbudí, i kdyby divákem o popdlahu mlátily. Není na světě člověk ten, aby se zalíbil lidem všem.\nJenomže člověk, který mě po ránu oslovuje, a to dokonce i u snídaně, by měl mluvit správnou češtinou. Jakmile zaslechnu ono neurčité cosi mezi hláskou a a hláskou e, lezla bych po zdi, protože to zní strašlivě. Obzvlášť v době, kdy ještě nejsem zcela probuzená a ráda bych na tom zapracovala, což mi během vyrušování logopedicky nevyzrálým televizním redaktorem nejde. A nejde.\nV ČT pracovalo redaktorů povícero - a většinou mluvili zřetelně a jejich projev byl kultivovaný. Tihle lidé zmizeli a zůstalo jen pár jedinců. Ten s divnou pražskou mluvou je na obrazovce skoro pořád. Přesně řečeno skoro furt. Domnívám se, že o volném víkendu poskakuje před vrátnicí na Kavčích horách a dožaduje se návštěvy svého pracoviště.\nNějak mi nejde na rozum, že když diváci poctivě odvádějí poplatky, neměli by mít nárok na řádně odvedenou službu. Protože to v naší zemi funguje tak bídně, jak to funguje, musí divák brát, co televize nabízí.\nSTÍN NA DUŠI\nNení to nějak hodně dlouho nazpátek, i když někdy mi připadá, že všechny ty ošklivé věci se přihodily někomu jinému. To jsem tenkrát žila ve stresu, což je jakoby normální stav, i když to je velice nenormální. Když se moje potomstvo potýkalo s pubertou, odeslala bych ty ještě ne dospělé lidi šupito presto na psychiatrii. A sebe taky, ale pokud možno by to měl být blázinec na opačném konci republiky. Abych si odpočinula, protože i tak měl člověk fůru starostí, které ho ničily.\nPotomek, propadlý drogám, je zátěž pro všechny kolem. Je to křivda pro sourozence onoho dítka, protože na ty už rodičům nezbývá čas. V životě rodiny se dějou věci, které nelze odestát. Stanou se a nic je nepromine, jsou součástí rodinné historie.\nJestliže má dítko, propadlé drogám, svoje vlastní potomky, mění se život prarodičů na nekonečný horor. Jsou obklopeni sestavou nerozmotatelných lží, podvůdků a vydírání. Jsou vystaveni odsouzení ze strany úřadů, protože za chyby dětí jsou zodpovědní jejich rodiče, i když je provinilý potomek už dávno zletilý. Tomu je v jeho omámené palici fuk, co si o něm lidé myslí nebo říkají. On má jedinou starost: obstarat si další dávku. Když je ten potomek dívka, či žena, dělá ostudu úplně ohromnou.\nS tím si rodič neporadí a jemu taky nikdo neporadí, protože těm, kdo by snad poradit měli a možná i mohli, se radit nechce. Když někdo vychová takovou potvoru, tak ať se stará.\nK tomu je nutné přičíst starosti s obživou, s počítáním, co se do rozpočtu vejde i nevejde atd. To, co známe všichni.\nA ten člověk má snahu. Víc nelze.Peníze mizí v černé díře feťácké domácnosti, kde by se děti měly alespoň najíst. Síly docházejí, protože drogám propadlá osoba je devastující pro všechny, kdo se snaží jí pomáhat, aniž by měli odbornou průpravu a disponovali značnou dávkou otrlosti.\nJednoho krásného dne se stane, že prarodiče pochopí, proč jejich dcera nechávala svoje děti hlídat tomu člověku, kterému by ono sami nesvěřili ani kočku.\nNejhorší je, že i v tak strašném okamžiku je člověk úplně bezmocný.\nVšední dny mě poučily o tom, že Praha už není vzor elegance. Je to město omšelé a mnohdy zlomyslné. Útokům, kterými napadá venkovany, jimž nabízí předražené rychlé občarstvení, jsem se dokázala vyhnout.Tramvaj číslo sedm během času mírně pozměnila svoji trasu, ale my si všimli včas.Mírně omrzlá, protože slibované oteplení se brzy ráno nedostavilo, jsem se pokoušela zvládnout cestu pražskou MHD. Ten, kdo vymyslel tvar sedadel, které vypadají jako dřevěné, leč jsou to nepohodlné a kluzké potvory, ten člověk – jestli to není nějaký zlovolný emzák – měl bádat v historii, aby zjistil, jak má dřevěná výbava tramvaje vypadat. Nostalgicky jsem vzpomínala na laminátové sedačky. Nepokoušely se mě shodit.\nA najednou jsme byli ve Vršovicích. Hurá do servisu! Loudala jsem se, protože chuť na kafe člověka brzdí. Bylo mi vysvětleno, že mám jít rovně a pak doprava. Moje rovně bylo opět – a jak jinak – špatné rovně. Po dosti dlouhém pochodu jsem nedošla do servisu, avšak objevila jsem fotbalový stadion. Kolemjdoucí muž mi odpověděl na dotaz. „Je to Bohemka,“ prohlásil udiveně. Nejet na Fan City, nikdy bych ten známý stadion neviděla.\nPro každého z nás má jaro svůj extra význam. Mládí nevybouřené cítí tu všeobsahující něhu, která voní ve vzduchu, alergika zase trápí bříza, zatímco hospodyňka jásá, že jí pěkně uschne prádlo. Jarní vzdoušek, toť nejlepší aviváž!\nKdyž jsem vyloudila, aby se sušák vrátil na svoje místo - kam jinam, než ke dveřím - vydala jsem se věšet várku tmavého prádla. Šlo to samo, vítr foukal, sluníčko svítilo. Tak jsem rychle šoupla do pračky další várku, abych to počasíčko náležitě využila. V sušičce by to nebylo ono, napadlo mě, když jsem se kochala pohledem na rozzářenou oblohu. Hodně věcí, které nám zjednodušují život, nás obírá o romantiku.\nDlouho jsem se bránila myčce na nádobí, i když mám jasno v tom, že s rukama v jarové vodě ve dřezu si romantiku jistě neužiju. Jen mi to mytí nádobí v myčce přišlo jako rozmařilost. Už jsem prozřela a tenhle civilizační výdobytek nejenže uznávám, já se mu dokonce klaním!\nPovídky, které jsem měla v dokumentech, a které nešly otevřít, se zázračně a bez mého přispění obnovily, takže jsem obeslala soutěž. Je to zázrak, když se technika smiluje. Právě jsem si to uvědomila - jaro je doba plná zázraků, kdy se člověk nutí uvěřit, že ta krása kolem nás vznikala díky evoluci. Potkám rozkvetlý keř zlatého deště a mám pocit, že za tou nádherou je zase jenom božský smysl pro krásu.\nNejdřív aby člověk vstal, to znamená, že musí ven z postele. Souboj s kolenem, ve kterém je voda, střídá souboj s bolavou páteří. Mezitím se ozývají klouby. Pošta doručila pozvánku na supervýlet, to bude něco, babčo, oběd zadarmo! Pomějeme se. A taky přijdeme mezi lidi, on si i důchodce rád popovídá. A nic kupovat nebudeme, to ani omylem!\nCesta na nákup, bude to fuška, teď, když nám vzali to ZTP. A před knihovnou se stavět nesmí, jen lidi z radnice, i když běhají jako srnky. Člověk aby se opřel o fofrklacky a myslel na svobodný přístup k informacím.\nJe potřeba zajít do lékárny. Dneska nikdo neví, za kolik ty léky budou, ale někdy aby se člověk vracel další den, oni mají v regále jednu krabičku a co zákazník chce, to objednávají. Tak se možná projedeme dvakrát.\nJdeme s módou a záleží i na kabelce. Aby nás doplněk zdobil. Protože nechci být ozdobená tím, že si na jedno rameno zavěsím uši od olbřímí tašky, vyhledávám kabelky, které lze nosit šikmo přes rameno. Ani se nehnou, jsou o málo bezpečnější před zloději. Jenomže taky potřebuju zavazadlo, do kterého se hodně vejde. Víme, co sebou taháme a co NUTNĚ! potřebujeme mít po ruce!\nPřed časem jsem kabelku s páskem dost dlouhým, abych ho přehodila křížem přes tělo, sháněla marně. Nakonec jsem získala jakýsi téměř dětský batůžek. Už ho nenosím, ale byla jsem poučena, že je přesně na pět piv. Tehdy byly k mání jen kabelky, co se věšely na rameno a jejich majitelky vypadaly jedna jako druhá jako nachýlená vrba.\nNěkteré z nás mají slabost pro kabelky značkové, hlavně pro značku vuitton, kterou si prý oblíbily celebrity. Jestli je výše zmíněná kabelka ta hnědá hrůza, která je občas k vidění a jestli je ta hrůza zpestřená nehezkými, leč pravidelnými obrazci - tak vím, že tuhle tašku bych brala snad jen zadarmo. Nemám ráda ohavnou hnědou - a výrobce tohoto módního doplňku se přesbně strefil do odstínu, který mě irituje. Nejsem v tom sama, pochybuju, že kdyby neměla pověst extra zboží, našla by tahle ohavnost kupce.\nS tím nic nenadělám. Je to tak. móda je jednak pro lidi, ale je i pro snoby.\nSOUBOJ O NIC\nVím, s kým je nejhorší se srazit - a není to kůň. Je to lidská odrůda, specifická a všestranně nebezpečná. Tyhle týpky známe všichni.\nDomů se nedostáváme po silnici. Naší jedinou komunnikací je polňačka. Je hrbolatá, anžto na ni kašle majitel a vůbec všichni. Taky po ní teče voda z družstevního lánu. Druhá strana cesty by byla docela sjízdná, jen kdyby v zatáčce ve výhledu nebránilo křoví. Občan, jdoucí po cestě, netuší, co se proti němu vynoří a řidič je na tom úplně stejně. Pouze díky velice mírnému provozu se dosud nikdo nestřetl.\nŘíkám obecním představitelům, že ta cesta je špatná, podmínky neúnosné a blablabla. Odpověď? Jednoduchá a negativní. Oprava nebude. Ona se opravuje hospoda a kaplička a takové věci. Opilec, každodenně vysedávající v místní nálevně si může odskočit kvůli modlitbě do opravené kapličky, já si můžu leda podvrknout kotník na polňačce. Přerozdělování daní je počítáno i na obyvatele, takže můj příspěvek do rozpočtu si užívá pravidelný návštěvník pohostinství.\nVysvětlení, že křoví je nutno ořezat odborně, se mi doneslo asi před rokem. Koukala jsem na šípky, trnky a jim podobná náletová křoviska. Na tuhle úžasnost je třeba odborníka. Možná by měl svůj úkol zajet zkonzultovat do Průhonic.\nUplynul rok a já potkávám mistra. Na dotaz, kdy provede odborný výkon, odpoví užasle. Je mu divné, že jsme práci nevykonali svépomocí. Pak usoudí, že na cestě nemáme co dělat. Na tohle lze odpovědět pouze přednáškou nebo inzultací. Zvlášť, když vím, že po cestě chodívají děti, maminky s kočárky a další, nic netušící sousedé a známí.\nSLUNCE, VODA, VZDUCH A ILUZE\nLetně prázdninovou pohodu si maluju. Že bude stejná, jako kdysi. Tenkrát bývaly plavky se žabičkováním, protože umělá vlákna, no nic moc. Mívala jsem takové krepové, bílé s velkými barevnými tečkami a s kabátkem ze stejného materiálu. A bylo teplo, až byl horký i chodník, po kterém jsem pochodovala směr koupaliště. Byrokrati tehdy rozhodli a z bazénu vypustili vodu. Celou tu cestu napříč rozpáleným městem jsem vážila zbytečně. A to jsem se vydala to koupaliště hledat, protože bylo úplně, ale úplně nové!\nByla jsem naivní, ale neznalost zákonů schválnosti mě neomlouvá. Takové letní vedro to tenkrát bylo! A my tehdy žili jen kousek od řeky...\nČasto opakovaná perla, že nejenom jídlem živ jest člověk, nabývá několikero významů. Jednak nás to nabádá k duševnu, jednak nás to učí skromnosti. Jenomže - jestliže za to jídlo platím, chci nějakou protihodnotu.\nJít na oběd do neznámé restaurace? Ach jo. Risk může být zisk, ale taky průjem nebo žaludeční problém. Jako když jsem si v létě dopřála dršťkovou ze zavařovačky a zjistila jsem, že v polotovaru je zavařená moucha.\nNebo jsem si koupila v hypersuper salát v kelímku, byl to vlašák. Pardon. Měl to být vlašák, ale chuť to mělo podivnou a výraznou složkou oné lahůdky byl můj dobře známý a zcela neoblíbený "zobákový salám", čili obarvený a ochucený separát - jinak maso strojně oddělené. Nevěřím, že by to strojně oddělili přesně, nějaký ten zobáček jistě proklouzne, kam nemá. Ale když se to umele... a ochutí... Vhodná barva je podmínkou.\nNa Chodských slavnostech, kam jsem kdysi zabloudila, jsem ochutnala jinou hrůzu: gyros a instantní nudle. Patron všech strávníků buď tvůrcům milostiv! Stálo to kolem šedesáti korun a hnusné to bylo nesmírně. Již nikdy více, slibovala jsem sobě a okolí. A protože "nikdy neříkej nikdy" potrefila mě ztráta paměti a já si na píseckých pivních slavnostech, kam jsem zabloudila, ač pivo nerada, koupila zase gyros a opět s těmi nudlemi, abych vzápětí zjistila, že tenhle hnus už odněkud znám. Takže jsem toho vykuka prodejce potěšila hned dvakrát. Říká se, že jen blbec... Jakmile zaslechnu "gyros" začnu pochybovat o vlastní inte\nZačíná to jako prosté vylíčení odporné vraždy. Jon Krakauer je autorem knihy Ve jménu nebes, kterou jsem přečetla s mrazením v zádech.\nČeho všehop je schopný fanatik?\nZvykli jsme si vidět fanatiky v islámských náboženských fundamentalistech. Tenhle problém je ale všudypřítomný. Obklopuje nás. Přesto jsme bezmocní. Jakmile se postavíme na odpor, máme šanci na to, aby z nás byla fanatikova oběť. Koho si takový jedinec vyvolí, ten se stává pronásledovaným. Fanatik má nějak oslabený pud sebezáchovy. Nade všemi jeho možnostmi ční Cíl! Často je to vražda.\nMormoni jsou lidé spořádaní - od polygamie ustoupili už v 19.stol. Přesto dali světu Garyho Gilmora a bratry Lafertyovy. Gilmore byl sprostý vrah, žádný fanatik. On byl jen zrůda. Možná se najde čtenář, který se mnou nebude souhlasit a bude na Gilmora pohlížet jako na oběť, ale s tím bych nesouhlasila zase já. Uvědomuji si, že Gary pocházel z problematické, avšak mormonské rodiny, a vím, že jeho matka nebyla úplně normální. Ve stejné rodině vyrůstal i Garyho mladší bratr, který se ale nestal dvojnásobným vrahem. Stal se spisovatelem. Na Gary Gilmorovi je pozoruhodné, že se bránil všem snahám o omilostnění. Možná právě tady zapůsobila jeho víra.\nZločin, spáchaný bratry Laffertyovými, je výplodem fanatismu. Ve jménu víry se ti dva lidé propadli až před pekelnou bránu, před kterou je mělo chránit jejich náboženství. Chvilku jsem uvažovala, nakolik mohli být šílení, protože to, co spáchali, snad soudný člověk neudělá. Pak mě napadlo, že právě proto, že vraždili tak umíněně, až člověk nevěří, že se to opravdu mohlo stát, dokazuje, že vraždící sourozenci si byli moc dobře vědomi toho, co dělají. Takže si kladu otázku, jestli to, co se z nich stalo, zavinilo jejich vyznání? To sotva. Oni ti dva snad byli nejdřív zkažení a pak teprve hledali, čím zaštítit svoje zlé skutky. Jako zástěrka se náboženství moc hodí. Ron Lafferty se trestu smrti brání usilovně a už hodně dlouho. Žije v cele smrti, kde čeká, až bude nad ním vynesený ortel vykonán.\nA já nevím, co bylo dřív. Fanatismus, nebo odhodlání spáchat zločin? Každopádně je dobré si Krakauerovo dílo pozorně přečíst. Můžeme se dozvědět, jak to chodí v Utahu a jaká je historie mormonů. Ne, že by se bez toho člověk neobešel, ale je dobré vědět, co lidé dělají na opačném konci světa.\nVěřím v pokrok. Může to být tím, že jsem blondýna? Každopádně jsem vždycky uznávala očkování jako základní součást zdravotní prevence. Moje důvěra v odborníky by se dala předvádět jako příkladná - navzdory tomu, že po čkování proti spalničkám bylo mému nejmladšímu hůř, než kdyby tu chorobu dostal.\nNavzdory osobní zkušenosti jsem takřka radostně podstoupila očkování proti chřipce. Odborníci ho doporučovali a já - inu, jsem přece blondýna...\nAsi tak měsíc po očkování mě dostihla první viróza. Chřipku jsem nedostala, skolil mě průjem, který nechtěl přestat. Devastoval moji osobní důstojnost. Po třech týdnech jsem chodila na záchod a zpátky aniž bych se zcela probudila. Pomohly mi až jakési nové prášky. Ale ani to se nepovedlo hned.\nSvátky uplynuly ve vzpomínkách na tu hrůzu. Byly to velice živé vzpomínky. V únoru mě dostihla viróza takřka obyčejná, leč dosti intenzivní. Místo kapesníků jsem používala kuchyňské utěrky. Spotřebovala jsem jich několik kilometrů. Po třech týdnech jsem pokročila do stadia, kdy mě bolelo už jen v pravém uchu. Potíže s rovnováhou přetrvávaly pouhých dalších čtrnáct dní. Pak se objevovaly jen nárazově. Například v momentě, kdy jsem šla ze schodů. Na ten let bez rogala se zapomenout nedá. Opuchlý kotník a omlácená kolena mě odpoutávaly od myšlenek na ponižující dopad, kdy jsem skončila mezi starým lavórem a hromádkou štěrku.\nŽebra, která jsem si narazila, mě vpravo pobolívala ještě tehdy, kdy mě postihla další viróza, tentokrát se vyznačující kašlem. Suchým a dávivým. Pro bolavá žebra je to něco. Mezitím se vybarvovaly moje modřiny.\nNejsem si tím úplně jistá, ale je možné,. že další očkování proti chřipce vynechám. Pokud nějak zvládnu to, které už mám.\nPatřím ke generaci předinternetové (fuj, to je ale divné slovo...)Počítače se vyvíjely před mýma, umíněně nechápavýma očima a najednou, hele! Copak se to objevilo? Internet, který jsem zprvu ignorovala a pak dlouho nechápala. Tedy, dodnes to není lepší. A může mě utěšit, že v tom nejsem sama a někteří snad dokonce i hůř.\nBýval to jiný svět. Můžu nostalgicky vzpomínat na svět bez monitorů a klávesnic, které se nejen nevyskytovaly, ony v současné podobě neexistovaly!\nSlýchala jsem sliby o tom, jak počítače zjednoduší života běh. Možná se to i splnilo, ale já to nějak nevnímám. Svět se totiž změnil Stačí, když začnete hledat na internetu - stačí nějaká prkotina. Hledáte a hledáte, aniž předem tušíte, kam až se dostanete. Vstřebáváme informace, chováme se jako bezedné studny, které nasávají ze studny ještě bezednější. A pak máme spoustu práce a málo času, doháníme hodinny, které jsme zároveň proplýtvali i smysluplně využili.\nA zároveň myslíme na to, co my sami šoupneme na internet, abychom se pochlubili, zviditelnili nebo o sobě jen dali vědět.\nMŮJ PŘÍSPĚVEK DO JEDNÉ INTERNETOVÉ DISKUZE\nVařím a co se neděje? “Babi, je tam uň!” Vnouček byl případ pro logopeda a já netušila, co tam je. Dole. Kuchyň byla v patře.\n“Co tam je?” Hlavně mírně. Aby se drobek nezasek.\n“Já ti nerozumím.” Zrovna jsem dovářela knedlíky. Chlapeček byl na pokraji hysterie. Tak jsem šla za ním. Dolů. Knedlíky neknedlíky.\n“Vyděnje!” Vnouček po mně žádal nemožné. Jak vyhnat koně, zaklesnutého ve vchodových dveřích?\nHodně dlouho jsem žila v přesvědčení, že počítač je zbytečnost, dobrá na to, aby děti otravovaly rodiče, protože tu věc chtějí. V oněch dřevních časech se podklady k výplatám vozily do Nymburka na početku, která zabírala celou jednu budovu. Proto jsem nechápala, jak se taková obrovská věc může vejít do jedné bedny. A trvalo mi dost dlouho, než jsem pochopila, že to nikdy nepochopím, protože to bude něco jako u malých děcek, které si myslí, že v rádiu je spousta malinkých lidiček, kteří tam dělají program.\nPo letech soukromého bádání vím, že v počítači je spousta maličkých tentononc, které mě spojí se světem v případě, že funguje internet. Před tímto fenoménem býval problém, spojit se s někým,kdo pomůže člověku v nesnázích.\nV každodenním životě si připomínáme, že pohybový deficit zužuje svět.Dřív téměř neexistovala jiná volba než zůstat stranou. Kdo byl nějak znevýhodněný a nestačil obvyklému tempu, mohl hlavně jedno: dívat se z okna. Pozorovat, jak se na chodníku pohybují lidé – a čekat na zázrak, nebo na návštěvu.\nSvět snadno zapomíná. Jakmile se vzdálenosti stávají obtížně překonatelnými, jakmile člověku nezbyde, než počítat každý krok a uvažuje, jestli dojde – nebo ne... Přátelé nepřicházejí tak často, jak by měli, a nakonec přestanou chodit vůbec. Odvolávají se na nedostatek času, kterým lze omluvit úplně všechno. Pozvolna nastupuje samota – je to věrná, ale nevítaná společnost. Pokud má člověk přístup na internet, může se spojit s kým potřebuje. Nemusí absolvovat některé pochůzky, což je mnohdy zatěžující záležitost. Je rozdíl, potýkat se s holí nebo berlemi, hlídat obrubníky chodníků a zdolávat schodiště – nebo se spolehnout na pokrok. Navíc je na internetu možné objevit společenství lidí, kteří nám mají co povědět, a kteří nám mnohdy mohou být oporou, aniž by to oni sami tušili - a to je věc nenahraditelná.\nProcházela jsem blogy, protože jsem hledala vzorečky na háčkování. Dostala jsem se na blog jedné holandské dámy, dostala jsem se i na blog až do Alabamy. Ty ženy, které mi předvedly svou ruční práci, jako kdyby vstoupily do pokoje a povídaly mi o sobě, co dělají, jak se mají. S tou Holanďankou to bylo trochu náročnější, ale díky fotografiím jsem se o jejím životě taky něco dozvěděla.\nHáčkování jsem ten večer nechala být. Říkala jsem si, že možná někde na druhém konci světa si někdo prohlíží můj blog, možná se baví, možná ani neví, kde leží ta zemička uprostřed Evropy. A taky je možné, že se dívá na můj blog a cítí, že není sám.\nJE TO SÍLA I NA LEDEN\nPokukuju z okna, to počasí se ani popsat nedá. A chleba dochází, k snídani to nevyjde. Nejsem kruťas a v tomhle mokrém povětří nepošlu do krámu žádnou živou bytost. Mužského už vůbec ne. Při představě, že vylezu před vchodové dveře a bude to jako dostat mokrým hadrem přes pusu, radši vytahuju pekárnu. Moje pečení není ani padesát na padesát- Jako kdyby ty metly těsto umlátily dřív, než může vykynout. Tentokrát mám těsto ze sáčku, čili chleba pytlíkový. A vida! Nevykynul. Že by ty metly umlátily i tenhle materiál?\nPřerušuju proces a vydlabávám těstovou kouli na umělohmotné prkýnko, jehož tloušťka se počítá v milimetrech. Nic naplat, tenhle chleba si žádá dotek ruky. Po vykoulení se těstová šiška nahřívá u krbovek a mohutní. Snad se to tentokrát povede...\nA že si tedy vyjdeme na obecní schůzi, která se bude konat v pátek večer v hospodě. Copak jsme zapomněli na svoje přesvědčení? Vždyť je nám známo, jak ono místní oblíbené doupě vypadá.\nAle zvědavost dělá divy. Takže jsem oželela konec jednoho dílu Hvězdné brány, abych se nachystala a na místo dorazila včas.\nV první řadě: Na cestu je nezbytné teplé oblečení, protože máme ujít asi pět set metrů a do nedávna velice, ale velice foukalo. K použití se dostaly spodky z roku nanejvýš šedesát - velice apartní, růžové s šedým lemováním, v mém případě to byly teplé červené podkolenky a tříčtvrteční leginy, taky bavlněné a taky do mrazu jako dělané, čímž mám na mysli spodní prádlo, protože se schovají pod manžestráky a hřejou. A na hlavu čepice, v mém případě beranice.\nMráz ale zkrotl a při příležitosti mého vyjití na čerstvý vzduch přestalo i fičet. Zpotila jsem se po prvních deseti metrech.\nV hospodě mě přivítal mým polárnickým vzhledem naprosto rozhozený provozovatel. K tomu se v místě vyskytovalo vedro a cigaretový smrad. S tím jsem i počítala, avšak v mnohem nižší koncentraci. Takhle jsem mohla pochopit, jak se cítí lidé na zasmogovaném Ostravsku.\nMístnost byla pečlivě utěsněná, aby ani molekula cigaretového odéru neunikla ven. Ona by mohla nastat ekologická havarie. Během večera pustil hospodský i ventilaci - jen na moment, aby to náhodou nenarušilo atmosféru.\nSchůze proběhla, zaznamenala jsem, že cesta, která je v zátoči hrozná, opravená nebude, protože na to není, ale projekt na vysušení sálu vypracován bude, protože to se může hodit. Jestli se ještě jednou narodím, chtěla bych být úředníkem. Když budu hodná, možná se mezi vyvolené i dostanu. Vždyť díky schůzi vím, že na to, aby byla vyplacená dotace na traktůrek, musí přijít asi tři komise, nebo kontroly, nebo co to vůbec má být. Pak mohou být peníze vyplaceny, nebo taky ne, tak nějak se začínám domnívat, že to nezáleží na lidech, ale na vyšší moci.\nTakže zůstávám stejně nepoučená a nadále spoléhající na systém, na který bych asi spoléhat neměla. Jediným výsledkem, který mi schůze přinesla, jsou oči, podrážděné kouřem a oblečení, které jsme si svlékali ještě ve verandě, což asi zvenku mohlo vypadat zajímavě - pokud se našel výstředník, který by se v oné večerní hodině procházel zrovna v odlehlejších končinách. Ten by asi kulil oči!\nZatímco profesionálních vojáků máme něco mězi 22 a 23 tisíci - v plánu je nábor čtyř tisíc dobrovolníků - ke katolíkům se v českých a moravských zemích hlásí jeden milion a skoro osmdesát čtyři tisíc obyvatel. Vojáky řídí Ministerstvo obrany, jehož šéfka zastává názor, že armádu mají řídit civilové, tedy neodborníci. Proto odborníky urychleně vyexpedovala pryč z jejich funkcí. Církev neříká, že by ji měli řídit ateisté, ale taky nemá ministerstvo. Kdyby ano, možná by katolíky měl řídit protestant, protože to víc odpovídá demokracii na západě?\nKdyž už jsem byla v tom okukování, všimla jsem si, že církvi stačí rozdělit naši republiku na osm diecézí. Funguje to tak už celé věky. Nyní je naše republika rozdělená na čtrnáct krajů a o tom, jak náš systém funguje víme svoje. Možná budeme potřebovat nějaké to století, abychom se zlepšili.\nNa akci, která o víkendu proběhla na Novodvorské, jsem si vyslechla zmínku autora o knížce Prsten pro vévodkyni, která se dotýká naší národní spisovatelky. O Boženě Němcové toho víme docela dost, i když nejmladší generace na tom bude spíše hůř. O manželství Němcových se taky něco ví, ale já se nějak zasekla u Josefa Novotného. O něm se říká, že byl na svou umělecky nadanou ženu zlý a dokonce ji i bil. Manželství se vlastně rozpadalo a nebýt spisovatelčina předčasného skonu, asi by to neskončilo dobře.\nNesporné je, že Josef Němec svoji ženu hluboce miloval. Jenomže byl českým vlastencem, který byl i pronásledován. Navíc odnášel i to, co dělala jeho manželka, protože tehdy platilo, že hlavou rodiny je muž. A tudíž měl nést i zodpovědnost.\nKdyž manželka nechtěla následovat muže svého po vlastech rakousko - uherských, kam byl tento finanční úředník překládán, chovala se, dle tehdejších měřítek, velice špatně. Když k tomu připočteme, že literárně nadaná paní nemusela mít kladný vztah k domácím povinnostem, napadne nás, že tehdejší společnost měla o čem mluvit. A řeči pokračovaly, protože tato nedbalá hospodyňka si dopřávala i mimomanželského sexu. Když se něco takového přihodilo manželovi, dokázalo okolí přimhouřit oko. Avšak stalo-li se něco takového ženě, následovalo pohoršení.\nKe všemu se Božena Němcová dokázala zamilovat vskutku intenzivně. Síla jejího citu mohla milence až vyděsit. V případě ženatého Helceleta vidíme, jaké neuctivosti byl schopen zaujatý buditel. Jako muž si své milenky nevážil a vyjadřoval se o ní s despektem.\nBožena Němcová se zase potýkala s rolí, k níž ji tehdejší svět předurčil. Nesplnila manželovo očekávání a jistě mu nebyla dobrou manželkou. Spíš mu dělala ostudu, což chlapi snášejí dost mizerně. On byl Josef Němec zklamaný, nešťastně zamilovaný a zoufalý.\nObecní slavení je super akce. První přišla na řadu dechovka. V půl desáté dopoledne. Paráda, občas zpestřená několika kapkami deště. Muzikanti hráli jako o život. Potom se dostavil i exministr a kandidát do nadcházejících voleb. K místu, určenému pro projevy nedojel a než se jeho doprovod zorientoval, nezbylo, než aby delegace koukala na prostý lid, kterému to bylo jedno, protože dechovka je nade vší politiku.\nPo proslovech u pomníku padlých se účastníci vrátili na místo, aby pokračovali v zábavě a popíjení. Příjemné sobotní dopoledne skončilo nějak moc rychle. Čas je relativní a nic na tom nezměnilo ani to, že pan exministr zaujal místo na jedné z židlí a pobyl mezi občany, kteří se už zase stávají voliči, čímž nabývají na významu. Politik odjel a my šli na oběd. Na odpoledne nám slíbili hasičskou předváděčku, o kterou jsme nechtěli přijít.\nOdpolední počasí ukázalo ještě příjemnější tvář, než to dopolední. U nádrže se červenalo hasičské auto a shlukovali se dobrovolní hasiči. Pak následoval požární útok. Ženské družstvo dosáhlo času 1min a 28 vteřin, mužům se povedlo uhasit cvičný cíl v čase 1min a 11 vt. O čas ani tolik nejde, hlavní je nadšení a oddanost věci. Dobrovolní hasiči se stávají velice významným společenstvím na českém venkově. Někde jejich elán zdaleka předčí úroveň vybavení, jinde zas berou trénik velice vážně. Píli těchto lidí se můžeme my, lenoši, moc obdivovat. Sotva je ale budeme následovat. Když jsem se tak koukala na ty naše, jak si věděli rady s hasičskou hadicí, dovedla jsem si docela dobře představit, jak bych se do té příšerné věci v rekordním čase zamotala.\nBabí léto mírně laškuje s podzimem. V noci bývá chladno. Mouchy, které nás otravovaly celé léto, se stáhly. Ne úplně, ale přece je to lepší. Ty, které k nám létají od koní ve výběhu, ty velké a hnusné, nejsou k vidění takřka vůbec. Ono se na koníky moc pěkně kouká, ale ty muší potvory bych jim ráda nechala.\nMenší mouchy jsou možná víc odolné, ale taky je nemusím. Ony otravujou s urputností, jaká se k tak ohavnému hmyzu snad ani nehodí. Zatímco by se měly někde ve škvíře u okna klepat zimou, najdou se mezi nimi takové otužilé. Jsou ale trénované i na plácačku. Jakmile ji taková potvora zahlídne, mizí. Pak je plácačka odložena a moucha opět vyráží. Útočí a nedá pokoj. Někdy je nepozorná a nemizí tak rychle, jak by měla. Plácačka dopadá a moucha? Ta je nanejvýš omráčena - aby se mohla za nějakou tu chvilku vzpamatovat a podniknout další kousavý útok.\nOtravuje u televize, otravuje u stolu - je věrná. Jde se mnou kam jdu já. Zdá se, že by mě mohla mít i ráda.\nRodeo ve westernovém městečku. Koho by to nezaujalo? Jsem zvědavá, jak to bude vypadat. Cestu známe, už jsme to tady jednou okukovali. Zpovzdálí. Městečko vypadalo jako známé, literárně posvěcené město duchů. Dneska je to jinak. Okolí se stalo obrovským parkovištěm. Najdete tady úplně všechno, včetně vozů pro koně.\nVstup je stopadesát na osobu. Prkna před pokladnou chatrná, bojím se, že propadnu až na podklad. Nestalo se. Ale někomu se to nepochybně povede. Možná brzy, možná o příští akci.\nVstupuju do areálu. Hledám něco jako filmové kulisy. Nacházím sportoviště, kde jezdí koně, kolem zábradlí pár obsazených laviček, slyším hudbu, která mi country nepřipomíná ani náhodou. Westernovou náladu tady nabuzují snad jen klobouky. Koňům je to fuk, a těch pár neokouzlujících bud vzadu za červenými stany, ozdobenými pivní značkou, ty už taky nic nenapraví.\nParodie na westernové městečko, nebo jen výsměch? Potěmkinova vesnice to nebude. Hlasatel oznamuje přestávku a odesílá návštěvníky za klobásami. Budou jistě stejné, jako všude jinde. Klobása je v jádru zcela neromantická, ale jíst se musí.\nSrub, který je ve stylu dobyvatelů západu nebo něčeho jinak těžko dostupného na americkém území, má alespoň zajímavé rysy, protože jeho neuspořádanou verandu zdobí houpací křeslo. Žádná moderna. Doplněk žádoucí atmosféry.\nTohle místo nezastírá, že rodeo je sice rodeo, ale kšeft je zase jenom kšeft. A romantika nechť jde do háje. Boudy kdesi vzadu se možná hned tak nerozpadnou, ale kdyby mezi nimi vítr poháněl koule suché trávy, bylo by to skoro k věci. Táhlá melodie foukací harmoniky a liduprázdno... V saloonu kovboj, který nějak zabloudil až sem.\nI na polosamotě existuje lidský pohyb. Za mnohým stojí pohyb psí, čili venčení, ale někdy taky ne. Koukám, jak spoluobčané pochodujou. Krokem rázným, svižným, přímo viditelně zdatným. Já se povaluju pod přístřeškem. To se mi to civí! Oni pospíchají na vlak nebo od vlaku. Je to kus cesty, možná skoro dva kilometry.\nJeden jezdí na mopedu. Nebo je to babeta? Za každého počasí, v každé roční době. Nehybný , přímo strnulý, s tváří pekelného anděla, zarostlou šedě neprůhledným strništěm. V létě v zimě halí toho muže černá silná bunda. Aby ho neofouklo. Svůj význam to má hlavně, když je přes plus třicet.\nČerný pes sebou někdy bere pána, jindy paničku. Ten mrňavý černý mizera kadí nejradši mezi vraty. Panička to sbírá - když se dívám, tak vždycky. Pokud nejsem v dohledu, nevím. On u nás kadí i sousedovic pes, prý vzácná rasa. Jeho tentononc je stejné, jako od každého jiného čokla.\nRáno vídám středně vysokou fenku, černošedou, mírnou. I ona sebou vodí člověka. Ten se opírá o klacek, ulomený ze stromu. Čubička vesele čenichá, její průvodce jde mlčky, zčásti znaveně, zčásti spokojeně.\nV půl páté pochoduje od vlaku muž, který pozdraví - toť vše. Kam ho zařadit? Nemám ani páru.\nObčas kolem projdou dámy v nejlepších letech. Komunikaci kolem plotu vnímám jako Ježibabí stezku. Na jednom konci koukám já, na druhém to taky vždycky není o moc lepší. Ale přehled mám. Mému ostřížímu zraku o čtyřech dioptriích unikne jen velice málo. Momentálně vypracovávám systém otázek. Abych věděla, kdo mě míjí, kam ti lidé jdou a proč.\nMilenci, kteří se vydají na cestu podle plotu, mívám nejradši. To pak můžu řešit, kdo s kým. Ono se to ani moc nemění, ve vsi nemáme celebrity, kterým by nedala pokoj cizí postel a cizí ženská.\nMy máme jen to koukání. Nad bulvárem mávneme rukou. Kdo by si lámal hlavu...\nPřed svátky se nakupování stává náročnou akcí. Člověk se dostaví k hyper super - jako na potvoru ve čtvrtek. Aby ne, když v Pátek slavíme. Navíc jsou právě ve čtvrtek nové slevy. Dav nakupujících ztělesňuje nejtemnější Kalouskův sen: tři důchodci připadají na jednoho zákazníka v produktivním věku. Někdy ani to ne.\nZdatný důchodce obětuje čas a sleduje slevy. Pak vyráží na lov. Zavěšen na nákupním vozíku drandí mezi regály a hledá. Je bojovně naladěný - zocelený frontami za socíku. Jestliže se mu připletete do cesty, budete smeteni.\nTomu jsem unikla. Avšak sedmdesátník, vyzbrojený pojízdným košíkem, usoudil, že mu stojím v cestě. Což byla pravda. Omluvou mi je, že nebylo kam uniknout. Zákazníci se hemžili všude okolo, hodnotili slevu na mléko a vlekli kartony plnotučného.\nZběsilý muž, kterému někde mizelo něco výhodného, nevydržel napětí a nabral moje pozadí takovou silou, až jsem hekla a poskočila. Pak mě proklál vítězoslavným pohledem. Moje otřesená zadní strana mě natolik zaměstnala, že jsem nestihla ani zanadávat. Odpajdala jsem hned potom, co se masa hypermarketových zákazníků přelila jinam.\nZavěšená na košíku jsem proklínala zlovolného dědka a pozorovala narvané parkoviště. Lidé cpali do aut neuvěřitelné množství jídla. Jestli tohle spořádají v příštích dnech, lituju naše žlučníky a další součásti trávicího systému. Každý z nás shromažďuje nějakou tu kuličku vzor chrobák a ještě si počínáme jako před invazí ze Somálska. Nejsem jiná, Náš košík byl taky vrchovatý. Ani jsem se nezastyděla, vždyť budou svátky, tak proč si odříkat?\nNehledíme napravo nalevo. Co je nám po ostatních? Urvi, co můžeš, toť heslo naší současnosti. A důchodci jdou v čele, v jednotném šiku. Musí škudlit, musí hledat slevy. Aby se mohli rozšoupnout na předváděcích akcích. Tam se nechají obrat nějakým šizuňkem, převlečeným za prodejce, aby posléze lkali na televizní obrazovce. Mohou se ptát, kde jsou jejich penízky, kdo je schlamstnul?\nPatron země české spí v útrobách Blaníku a čeká, až bude doopravdy zle. A my děláme, co je v našich silách, aby zle doopravdy bylo.\nPrioritní byla návštěva Městské knihovny, kde se konal Koniáš, čili Coniáš. Téma konec ssvěta by mě i zajímalo, i když preferuju Konec civilizace. On svět skončit nemusí, alespoň ne hned, ale civilizace to může mít nahnutý.\nNa Mariánském náměstí se parkuje prachmizerně. S dlouhým autem je to vůbec extra fuška. V úvahu připadalo jen jedno místo, které bylo kupodivu volné, takže jsme se tam nacpali. Netrvalo dlouho a pochopila jsem, proč tenhle plácek zůstal tak dlouho neobsazený. Tak obrovský extrement, do kterého jsem málem šlápla hned při vystupování, je svou rozměrností hoden velkoměsta. Někdo už se do něj zabořil přede mnou.\nOslovený metař vysvětlil, že on jen zametá vajgly, na nepořádek výše zmíněného druhu je v Praze jinačí, odborná firma, kterou on ale nepovolá, anžto nemá mobil. Kolem extrementu jsme tančili po celý zbytek na Mariánském náměstí tráveného času. S námi na tom místě kroužili i turisté, a že jich nebylo málo!\nV knihovně jsme se nejdříve zapsali a pak se jali poslouchat přednášku. Moc jsme toho nestíhali, protože nás doháněl čas. Při odchodu jsem potkala Františku i Janu Rečkovou, obě příjemně naladěné a jako vždycky milé. Kromě těchto dvou významných dam české sci-fi, jsem natrefila i na dav turistů, kteří mířili na toalety v budově, aniž by se hodlali zabývat četbou, či jiným druhem kulturního chování. Než jsem se nadála, natrefila jsem na další, stejně zaměřenou skupinu. Takže si někdo plete Městskou knihovnu s veřejnými toaletami. Není divu, že ta místa vypadají tak neutěšeně.\nPádící čas nás vyhnal z pohodové činnosti a my se vydali napříč Prahou - abychom se poněkud ztratili. Když jsme se, po souboji s dopravou, dopravními předpisy a vlastní nervozitou zase našli, nejeli jsme po trase, jaká byla v původním plánu, avšak mířili jsme ven z velkoměsta, což mi bohatě stačilo ke spokojenosti. Praha je přecpaná a i když nabízí takřka nepřeberné možnosti kulturního i jiného vyžití, já se uprostřed toho dění cítím nějak hodně nesvobodně, protože pořád někde něco jede, lidé pospíchají sem a tam, tramvaje cinkají, auta vztekle troubí a já ztrácím přehled. Pokud bych se vydala pěšky, začnou mě bolet nohy, nezvyklé na kostrbatou dlažbu. Pražákům je hej, těm nic z toho nevadí. Asi jsou k Praze připojení nějakou specifickou pupeční šňůrou.\nMy si to namířili k Českému ráji, kde se podzim zrovna pustil do barvení listí a sluníčko se zachumlávalo do pavučin babího léta. Na koupání už to sice nebylo, ale koukat na rybníky, které jsou na hladině rozvlněné a zlatavé, to je zážitek i v jedenadvacátém století.\nMám takovou útěchu, že v září nám sluníčko ještě pořád září. Už to sice není to pravé ořechové, ale když se tohle roční období vyvede, můžeme se my, nadšenci, i koupat. Samozřejmě, že ne v krytém bazénu, tam máme šanci si zasportovat celou zimu. Když venku běsní plískanice a my se nahříváme ve vířivce, nebo zrovna překonáváme bazén po jeho délce. To se pak vztekáme, protože od dítek, dovádějících na toboganu, se po hladině šíří vlny. Bývám nervozní i z udatných plavců, jejichž mohutná tempa vytvářejí příboj, podobný tomu, na který lze natrefit v Chorvatsku.\nRybník, to je úplně jiná kategorie. Odpolední sluníčko hází po drobných vlnkách zlatavé střípky. Člověk plave pomalu a sám. Když se vyvede okamžik, není nikde okolo ani noha - hlava. Užívám si těsné sepjetí s přírodou a veškerý běžný blázinec je daleko. Na okamžik se odpoutávám od civilizace. Tu samozřejmě potřebujeme, komu by se chtělo bojovat s okolím i s živly jako ve středověku.\nJe škoda léta, které mizí v propasti, na jejíž dno nedohlédneme.\nPřiznejme si, že jazyková úroveň písemného projevu upadá. Hodně zavinily esemesky, které jazyk přetvářejí až k děsivé nesrozumitelnosti. Jistý podíl viny leží na bedrech sdělovacích prostředků. Tady se přidává i mluvený projev moderátorů a reportérů, z nichž někteří mají cit pro správnou mluvu velice omezený - mají li ho vůbec. Když zaslechnu, jak mladičká reportérka prohlásí, že :"se to tam nebude vejít", jsem otřesena, zatímco dotyčná nehne ani brvou.\nV souvislosti s tím, jak naše mateřština mnohdy trpí, musím opakovaně připomenout, kolik se toho pro kvalitu jazyka dělá v literárních soutěžích - hlavně v těch, zaměřených na SF. Je jich hodně a oslovují autory všech věkových kategorií. A nejsou záležitostí jedné sezóny.\nProto jsem byla ve své pýše člověka, který se omezuje na SF aktivity, poněkud sražena zpět k realitě, když jsem zjistila, že existuje i soutěž TRAPSAVEC, zaměřená na literární dílka, související s trampskou tématikou. Účast soutěžících bohatá, hodnocení na semináři vzorné. A to vše se odehrávalo na sešlosti, konané uprostřed přírody. Mimořádné zákoutí, lidským vlivem poznamenané jen minimálně, mě okouzlilo. A vyhlášení výsledků se konalo u obrovského, přímo předpisového táboráku!\nS díky vzpomínám na obětavé pořadatele a vážím si jejich úsilí. Nejsem v tom sama, protože na TRAPSAVCI se sešlo tolik lidí, že mě to až vyvedlo z rovnováhy. Já takovou účast rozhodně nečekala. A všichni ti lidé se nějak rozptýlili mezi stromy, splynuli, nebylo je vidět a slyšet...\nPředstavte si víkend bez vymožeností, které nám poskytuje civilizace. Ona nás tím i omezuje, ale my si to rádi necháváme líbit. A najednou vidíte, že nemusíme mít tolik pohodlí, kolik se nám ho dostává. Ne pořád, ale chvilku se to snese. Dýcháme vzduch, obohacený vůní jehličí, koukáme do zeleně a jsme takřka omámeni kyslíkem. Přitom se v našem okolí pohybují lidé, obdaření láskou k přírodě a fantazií.\nHistorie Velikonoc sahá až do dob předkřesťanských. České Velikonoce jsou specifické výpraskem, který osoby mužského pohlaví udělují ženám - včetně těch, které mají nejradši. Navíc vládne přesvědčení, že být zbita spletenými pruty je zdraví a vzhledu prospěšné. Tento zvyk si udržujeme i v jednadvacátém století.\nJsou národy, které tento způsob prožití svátků odsuzují. Je vcelku poutavé, představit si Američana, který má v ruce pomlázku a v mysli úkol, seřezat svoji milovanou. Nevím, zda by to feminismem vycepovaný Amík vůbec ustál.\nŽijeme na jedné planetě, jsme křesťané a nerozumíme svým tradicím - vzájemně. Tak, jako český mužský plete pomlázku s nadšením a hrdostí, tak se občan v jiné zemi otřásá odporem nad tak brutálním násilím.\nTohle si asi nevysvětlíme. Při představě emzáka, který docestoval na planetu Zemi, mě napadá, zda by tady existovala možnost vzájemného pochopení. Jsem na pochybách.\nDetektivku OČNÍ KONTAKT napsala Cammie Mc Governová.Kromě příběhu nám nabízí i pohled na realitu dítěte, postiženého autismem. S problematikou tohoto onemocnění se veřejnost setkává jen vyjímečně a informace se k lidem také dostávají pouze sporadicky. Nebýt úžasného filmového výkonu Dustina Hoffmana, nevědělo by se ani tolik.\nKniha nás může poučit o realitě, vnímané z jiného úhlu pohledu. Autistům je naše, tzv. normální realita vnucována za pomoci náročného systému výuky, a je to jim ku prospěchu, protože tak je jim usnadněna existence uprostřed většiny.\nMůžeme si klást otázku - a to ne vzhledem k autismu, nýbrž všeobecně - jaký náhled na realitu je ten správný. Může jich být celá řada. Stačí si připomenout, že náš postoj mohou ovlivnit i tradice. Lidé, kteří pocházejí z křesťanské společnosti, se názorově liší od muslimů, vychovávaných v jiném kulturním duchu. Pro lidstvo je důležité, aby si dokázali porozumět a aby se naučili vzájemnému respektu.\nAutista je ale jiný a laik netuší o jeho vnitřních pochodech téměř nic. Tady je to s porozumněním a pochopením podstatně složitější. A násilí v tak náročném procesu místo nemá a nemůže mít. Proto mě tak udivuje, že v naší zemi bývá praktikováno tzv. "pevné objetí". Už proto, že o světě autistů víme tak málo.\nPři čtení knihy jsem si uvědomila, že mohou existovat skupiny, kterým nejenže nerozumíme, my je nejsme schopni ani zaregistrovat. Můžeme je míjet, aniž by nás cokoli napadlo. Opájíme se vlastní jedinečností, ale jestli je tato představa opodstatněná, to nemůžeme vědět.\nOLEJOVOU STOPOU - recenze\nNa recenze mě moc neužije. Ať si každý připálí vlastní zobáček, myslím si škodolibě, když odkládám nedočtenou a nesnesitelně nudnou knížku. Některé příběhy ne že by se vlekly, ony se táhnou jako sirup.\nOlejová stopa je detektivka, která se netáhne. "Tyhle v zelených obalech jsou dobrý," nalákala mě paní v knihovně a já se rozhodla pro zrovna tuhle lahůdku.\nNetvrdím, že mě úroveň díla nadchla. Nešťastný vydavatel - on ale udělal s tím zeleným obalem dobrý obchodní tah. Současně zkazil dobrou značku a odnesou to další, kteří se spolehnou na brčál.\nCo mi na Olejových stopách vadí ze všeho nejvíc? Kvalita příběhu? Ne, nedočetla jsem až tak daleko, abych mohla posuzovat i z téhle strany. Nedalo se. Uzemnila mě ideologická bariéra.\nV totalitní éře byly ideologické prvky nezbytnou podmínkou. Bez nich si autor ani nemusel představovat, že jeho knížku vydají. A teď tady mále obdobnou, ač zcela otočenou situaci. Dříve škodili diverzanti, meloucháři, veksláci a rozkradači majetku v socialistickém vlastnictví. Za mnohým zlem se skrýval imperialistický škůdce, nebo rovnou zapšklý emigrant.\nA najednou - šup! Emigrant je klaďas, podnikatel je "in" a bývalý soudruh je škůdce. Detektivka, postavená na hrdinech z řad nyní schvalovaného politického spektra mě nedokáže nadchnout. Přepólovat dobro a zlo a jet ve stejných kolejích, to má k umění asi tak daleko, jako já k funkci prezidenta USA.\nProto jsem tu knížku nedokázala přečíst. Nějak mi připomněla povinnou školní četbu.\nTo si vyjedeme na cesty, protože počasí nás nabudilo a my neodolali. Hurá směr Boleslav. Se zastávkou v Kongresovém paláci, kde se konalo INSPO, což je dobře, protože je zaměřeno na osoby znevýhodněné a pro ty se toho zase tolik nedělá.\nJen jsme přijeli do Boleslavi, hned se počasí začalo mračit, takže se dalo předpokládat - ano, ochladilo se, ale svět byl pořád jarně nádherný.\nUž párkrát jsem si plánovala okouknutí nové části škodováckého vývoje. Pardon, teď je to Volkswagen. S německou důkladností byla přetvořena okrajová část města. Bohužel, do toho přetvoření spadlo i to, co ve mmně probouzelo záchvaty příjemné nostalgie. Ano, Jizera zůstala nezměněná, s její vodou a půvabem toho ani Němci moc neprovedli. Jen nad jezem, kam jsem chodívala poslouchat vodní zpívání, se klene supermoderní lávka, spojující novou část s Česanou, která tomuhle kusu automobilky dává jméno.\nDřív jsme se tady scházívali v autobusové čekárně, poslouchali Laxík, zkoušeli, co s námi provede první cigaretka - a věřte, že provedla. Teď zírám. Míjím auta, auta a zase auta. Stará budova Mototechny je fuč a to supermoderní, co vidím, je děsivé, ohavné a hlavně nepatřičné. Nezapadá to do mých vzpomínek.\nUvědomuju si, jak se tenhle kousek světa postupně proměňioval. Z koupaliště se stalo místo, kde bylo hezky, kde se plajchovalo prádlo a kde se hrávalo na kytaru. Pak sem někdo nechal navážet stavební odpad, i lednička se v tom svinčíku našla. A louka zmizela pod nánosy nepořádku. Přeměnu dovršila mohutná odpadní roura, která ústila do řeky tam, kde bývalo koupaliště. Časem to celé porostlo trávou, ale to hezké bylo někde v minulosti. Pak se ztratilo vedlejší rameno řeky, jez se zbortil, stromy taky prořídly...\nNo a máme tady moderní továrnu. A auťáky, které takřka nemají kde zaparkovat. Jsou nalepené jeden na druhém... Takhle vypadá pokrok...\nNěkde na nás juká Velký Bratr. Protože pokrok nezastavíš.\nDo programu na letošní Tolkiencon jsem se přihlásila pozdě. Pravděpodobně to bude tím, že jsem prohlížela špatné stránky a tak jsem se pozdě dozvěděla o tom, co se chystá. Takže k návštěvníkům se moje přednáška nedostala. Smůla. Na Parconu v Polském Těšíně jsem docela uspěla, jenomže to už bylo.\nNakonec jsme Brdy neopustili a do velkoměsta se nevydali. Ono je to o počasí. Kalamity jsou totéž, jako past na medvěda. Je to rafinované, nepředvidatelné a naschválovité. Když jsme posledně měli před vraty dvoumetrovou závěj, složil mě žlučník. Od té doby neplánuju.\nNávštěva Prahy, a třeba i conu, to je v zimnmím období pro venkovana fajn podnik. Pražáci se vydají do hor, aby okusili přírodních radovánek, zatímco my sestoupíme z kopců. Pro tak zásadní událost je vhodné vystříhat chlapům chlupy z uší, aby se ve městě nelekli, že je přepadl vlkodlak. V případě conu je tohle upozornění obzvlášť na místě, protože fanoušci SF mají bujnější fantazii. Vždyť se za podivné bytosti a ještě podivnější postavy z fantasy ság dokonce dobrovolně převlékají - a činí jim to zjevnou radost.\nOny ty zdejší kopce jsou v zimě úžasné. Stromy, obalené sněhem, skrz který prosvítá tmavá barva jehličí, lemují zasněženou a úplně bílou silnici. Nějaké koleje po autech by se vidět daly, ale svět je tak čistý, že to člověk rád přehlídne. Pak přímo spadnete do městského blázince. Je to šok, když míjíte domy, domy a zase domy, mezi kterými se ženou šňůry aut, řízené mírně běsnícími jedinci. Jen si zkuste na křižovatce zaváhat s rozjezdem!\nNavzdpry útrapám cesty, přípravám a ostatním nástrahám, mám cony v oblibě a mezi stejně vyladěné lidičky se vždycky moc těším.\nBetty Mc Donaldová, jejíhož díla si vážím, popsala, jak její spolupacientka v sanatoriu v Borovicích háčkovala, čímž uvolňovala vnitřní napětí. Kromě toho, že moc ráda čtu, a že taky šiju, umím plést, ale už mě to nebaví tolik, jako když byly děti malé a uštrikovat svetřík byla zábava na pár televizních večerů. Ruční práce mají tu výhodu, že se dají dělat při televizi. Psaní povídek s televizí neladí. Buď jedno, nebo druhé. O románu ani nemluvě.\nTelevizní program stojí za houbeles, avšak člověk stejně neplýtvá časem. Vytváří originál - i kdyby to byla třeba šála pro křečka. Poslední dobou se vyžívám v háčkování. Krátké sloupky, dlouhé sloupky, přehodit nadhodit - a hlavně nezahodit. Právě jsem dokončila veliký trojcípý přehoz, dříve zvaný vlňák. Ideální do mrazu. Tak odhaduju, že letošní mrazy brzy skončí.\nJedu vám takhle cestou, dát koňům v řece pít...\nKromě scifáren mám ráda i country. A tak koukám, kde se co děje. Tam, kde jsem žila dřív - a dlouho - se dělo jen málo. Tady je to lepší. Tam, co jsem žila dřív, byli nejdřív komunisti a ruský vojáci, teď tam vede ODS. Ale ono to asi politikou nebude. Je to o lidech.\nTak jsem našla country večer na ranči. A všude byli koně. Mám je ráda, ale taky cítím respekt. Jsou na mne velicí. Tak se držím zpátky. V mém případě se koňský prvek drží pouze v oblasti snění.\nPředstavuju si lidi, co se vším co měli překonávali americkou pevninu, měli jen povozy a koně a daleko na západě zakládali novou existenci. Co v těch lidech bylo, že to svedli?\nA pak najednou mám kousek místa u dřevěného stolu v saloonu, kam se jde přes maštal a kde tříčlenná kapela dodává muziku, která přivolá tu správnou atmosféru. Cítím pach koní - seno a stáj...\nV saloonu jsou lidi, oblečení po zápaďácku. Je to fajn. A muž, který je u našeho stolu nám jen tak mezi řečí sdělí, že on přijel na koni. Těch dvacet kilometrů... Lesem a tak...\nA já si představuju, že jdu někde mezi loukama a v ranním oparu uvidím jezdce, oblečeného v tom správném stylu. Kůň ukázněně kluše a ti dva jsou spolu jako srostlí. Kéž bych tohle jednou mohla znenadání potkat! V jednadvacátém století...\nPřestože jsem ve vísce pod Plešivcem trávila značné procento času, připadajícího na dobu mládí a malin nezralých, kopec jsem nikdy neprozkoumala tak, abych byla spokojená. Děti vnímají genia loci víc, než dospělí. Děti také víc chápou tajuplnou atmosféru. Mají smysl pro věc - takový, který zmizí, jakmile odvane věk pohádek. Jakmile na člověka krutě dopadne dospělost se svými pravidly a nedostatkem empatie, jakmile nám pohádky nepřipadají stejně zábavné, jako trillery nebo scifárny, staneme se vnitřně ochuzenými. Postrádáme tu správnou fantazii - druh představivosti, který umožňuje vidět nevídané.\nNa Plešivci měla svoje místo v historii kultura knovízká, ba i Keltové tu našli svůj životní prostor. Nepochybuju o tom, že druidové konávali v lesích obřady, jaké by zajímaly každého vědce - a nejen to. I nevědecká veřejnost by se s chutí zúčastnila. Dávné rituály jako by ulpěly v prostoru. Člověk prochází lesem a nad jeho hlavou se vítr probírá větvemi stromů. Jsou to převážně jehličňany a vytvářejí hudebně podbarvené prostředí. Je slyšet hučení, které může někomu znít jako meditační hudba. Jiný poutník slyší jen svištění větru. Jsme lide obdaření různými stupni vnímání.\nBabička mi vyprávěla o rytíři, který žil v tvrzi na Plešivci. Teď si nejsem jistá, jestli patřil do období knovízkého, nebo to byl Kelt? Po staletích to stejně bude jedno. Jeho dcera se spustila s obyčejným mládencem, prý pásl nějaká dobytčata. Přišla do jiného stavu a tatíček ji nechal zaživa zazdít. Asi udělala rodině ostudu.\nNedávno jsem dočetla povídání o Hadí panně, která prý žije v Plešiveckém jezírku. Tomu už se začalo říkat Smaragdové, ale nemá to jiný důvod, než hodně žabince na hladině. A nebýval tam. Kdysi bylo v jezírku super koupání. Je to zatopený lom. Pramen měl vytrysknout náhle a prý zatopil povoz i s párem koní. Ono to jezírko nebude moc věkovitá záležitost. Dřív se Hadí panna zdržovala nahoře, kde líhala na skále a vyhřívala se na sluníčku. Copak ji napadlo, stěhovat se do studeného a vlhkého místa? Že by se stala vodním hadem? Jak vidno, lidová slovesnost funguje.\nJeště, že nám ona slovesnost nepřestěhovala draka. Přistával na Ostrém.\nNa brdských vrcholcích se také konávaly sabaty, čili akce, na kterých se čarodějnice setkávaly s ďáblem, pravděpodobně kvůli sexu.\nBrdy si svá tajemství i kouzla uchovávají i v nynější, podivnostmi potrefené době. Uchovávají sepjetí s minulostí a s tím, co těmto místům přisoudily báje a mýty našich předků. Jestli se mi povede dojít k jezírku, budu hledat Hadí pannu. Minu mohutné trsy kapradí, obejdu balvany, obrostlé lišejníkem a okouknu kamenné trpaslíky. Užiju si kouzelnou atmosféru a nikdo mi nevymluví, že někde opodál číhají pohádkové bytosti. Až přejdu, vylezou ze svých úkrytů a budou se bavit i čarovat. Na lidi si totiž dávají pozor - mají s nimi špatné zkušenosti.\nOkolí, které přemlouvá zarytého milovníka domácího pohodlí k tomu, aby vyrazil do světa, může někdy nasadit správné páky a uspět. Když už se stane a dojde k nepředloženému slibu, je čas úpočítat vs nejhorším.\nSprávný pecivál nesnáší letadla. Má zkušenost z vyhlídkového letu, který jako odměnu, např. za sběr starého papíru, absolvoval v mládí. Tehdy, při okukování Českého ráje, mohl vidět Řeheč shora, ale nestalo se to, protože zvracel, a to tolik, že i pilot aerotaxi přiznal, že něco takového v životě neviděl. Byl už před penzí.\nNezbývá, než vydat se po silnici. K tomu má cestovka "pohodlný autokar. Tak tu příšernost inzeruje v katalogu. Po celonočním přesunu se zoufalý pasažér vykutálí v cíli cesty v poloze skrčence. Závažnější případy se úplně nenarovnají až do odjezdu.\nČeši nemají na rozhazování. Někteří ano, ale ty v chorvatském kempu obvykle nepotkáte. Pro prostého turistu je chatička to nejlepší a většinou i nejmíň nákladné řešení. Někdy takové prázdninové obydlí vypadá jako přerostlá psí bouda, která se ale dokázala odstěhovat od pláže o celých sto metrů. Takový je rozdíl mezi nabídkou v katalogu a skutečností.\nČlověk, který se dostal až k moři, vstoupí do vody. Pak, nadšen tím, že je omýván slanými vlnkami a že se hladina úžasně třpytí, začne plavat. Sportovní výkon okamžitě přejde v topení se. Proto je vhodné, brát si do vody klobouk. Pokrývka hlavy, která se opuštěná houpá na vodě, naznačuje, že její majitel bojuje s živlem.\nKdyž vám delegát a jiní znalci tvrdí, že v moři se nemůžete utopit, nenechte se ukecat. Jakmile vám otrne a půjdete se koupat, dopadnete stejně. V metrové hloubce skončíte u dna a zlomyslné moře vám nedovolí se postavit na nohy.\nV důsledku spolykané slané vody vás přepadne průjem. Zajisté to přijde v hluboké noci. Poběžíte lesem, plně soustředěni na to, aby vaše útroby dosáhly sociálního zařízení včas. Povede-li se to, máte důvod k jásotu. Zvláště, když si uvědomíte, že nikde ani živáčka a sprchy jsou prázdné. Okamžitě se vrhnete na očistu, i když voda je vcelku chladná. Než odteče, namydlíte se od hlavy až k patě. Voda je stále velice studená. Nakonec to vzdáte a osprchujete se. Tělem cloumá ledový chlad a vy jste dokonale probuzeni. Ráno vám delegát prozradí, že v noci teplá voda neteče, protože je po sezóně. To je vám divné, protože podle cen sezóna právě vrcholí.\nDostanete se do stavu, kdy odpočítáváte dny do odjezdu. Máte sto chutí obejmout "pohodlný autokar", který budete po návratu proklínat, dokud se nezbavíte ischiasu.\nV hluboké noci, když zastavíte na hranicích, vstoupí do vozu uniformovaní muži, kteří pátravě obhlížejí všechny blondýnky. Obáváte se justičního omylu a sami sobě slibujete, že takhle už nikdy více. Jestli by vám nebylo líp na koupališti, kde by vás možná i okradli? Vaši postel a křesílko by vám snad neodnesli.\nProč se tak mučit, když sluníčko svítí pro všechny stejně? Akorát, že někde míň a jinde víc.\nCESTOU Z FESTIVALU\nNení to tak dlouho, kdy jsme se loudali nocí, protože jsme byli celí unavení z hudebního festivalu. Po chladném večeru, kdy jsme se v zámeckém parku ve Slabcích halili do deky a dalšího zateplení, jsme v duchu zůstávali u písniček, které srdíčko rozehřejou, až posluchač to chladno ani neregistruje.\nVěra Martinová dozpívala, paní Vrbová, která mě překvapila, jak moc umí a taky mě rozbrečela mou zamilovanou písničkou, už dávno odešly z pódia a koncert už odvedl i úžasný Honza Nedvěd.\nPaní u mikrofonu varovala odcházející diváky, že policie nespí. A my se loudali rakovnickým okresem. Vyhlížím nespící policii - a nic. Oddechla jsem si. Člověk, na kterého číhá kontrola, nemívá dobrý pocit. Vyjeli jsme do Plzeňského kraje. Uf, říkám si, je to za námi. A už nás stavěli.\nA taky se dýchalo - tedy foukalo. Zapudila jsem tendenci k rozladění. Policajti byli mimořádně slušní, alkohol nezjistili a já si uvědomila, že zatímco my se bavili, oni si odpracovávali náročnou šichtu, protože kontrolovaní lidé bývají občas i nevrlí.\nJako kdyby jim uniklo, že taková kontrola s foukáním kvůli alkoholu je prospěšná. Kdyby se míň nasazovaly botičky a míň odtahovaly auta, mohly některé oběti dopravních nehod žít. Marušce, která hlavou narazila na plot skládky, když jí bylo čtrnáct, by už bylo přes dvacet. A řidič, který požil a který už má odpykaný trest, by neměl výčitky svědomí. To si jen myslím, možná už tu hrůzu překonal. Kdyby dostal fouknout, nic se nemuselo stát.\nPečivo z bílé mouky, sladké a tudíž nezdravé. Přesto velice oblíbené.\nNejdřív nespolupracovalo droždí. I sáhla jsem po sušeném a to se chovalo s větší vstřícností. Posléze kynulo přímo divoce. Vytvořila jsem tvarohový, s meruňkovou domácí zavařeninou a s ořechovou náplní. Ten tvaroh byl zčásti domácí a skutečně potkal krávu!\nKuchyň voněla vanilkou. A když uvážím, že polední bramboráky po sobě zanechaly vůni česneku, ta směs po sobě jdoucích vůní byla spíš podivná, než omamná. Venku česnek, vevnitř koláče. A to vedro, které způsobila trouba!\nJenomže někdy to musí být. Zapomenout na tmavé housky, které jsou mnohdy přibarvené karamelem a pustit se do něčeho sice ne zrovna doporučovaného, ale moc dobrého. Tak si říkám, že lidi si pochutnávali na koláčích po značnou část své historie. Jakmile zjistili, jak je udělat, už koukali, jak si dopřát.\nNežijeme proto, abychom jedli a já mám výčitky svědomí, protože jsem snědla dva kousky s oříškama.\nJsou obce, které ještě nedosáhly takové velikosti, aby měly ulice. U nás je tomu právě tak. Komu to komplikuje úplně obyčejné dění? Hádejte.\nNebudu jmenovat zásilkovou firmu, u které jsem si objednávala nějaké ty hadříky. Vyplňuju formulář a vtom to na mne jukne. Ulice a dvojtečka. Vynechala jsem příslušnou kolonku, jelikož ulice není. Formulář ale nebylo lze odeslat. Žádal si dovyplnit.\nTakhle nějak by mohl vypadat boj s větrnými mlýny. Rytíř bojoval, měl zbraň, měl i pomocníka. Já měla po hodině marných pokusů jen vztek. A protože jsem neměla tu zatracenou ulici, nebylo možné se spojit s firmou a poslat jim mejlík. Byli jako za nepřekonatelnou hradbou.\nDostavil se nápad. Soukromě nazývám polní cestu, která vede podél plotu Ježibabí stezka. Mám k tomu několik důvodů. Na začátku stezky se vyskytuju já, na konci jiná dáma. A tuhle jsem viděla další dvě dámy se právě tady procházet. Prostě nás tohle místo něčím přitahuje.\nI zadala jsem do formuláře Ježibabí stezku. Formulář to přepsal na Brandýs. Protože je to na místě ulice, a protože ostatní údaje vypadají rozumně, balík mi došel. Není to divné?\nXenofobní pravděpodobně nejsem. Už několikrát jsem psala na téma : cizí jazyk v koupelně. Ano, mám na mysli angličtinu, kterou mohu slýchat a číst všude. Nikoho nezajímá, že nerozumím výrazům, které mnozí vzdělanci tak rádi používají. Dávají zaostalcům v okolí najevo, jak jsou vyjímeční, a taky že vysoko převyšují průměr.\nMožná to nějak takhle vypadalo, když se naši předkové poněmčovali a jejich mateřština jim připadala příliš obyčejná. Občas se nacházívám v situaci, kdy mě ten, kdo hovoří v cizích termínech, pokládá za blba, protože se umíněně ptám na všechno, čemu nerozumím. V Čechách je totiž normální mluvit česky. Pokud si kdokoli myslí, že normální je používat jiný jazyk, například angličtinu, je to omyl. Existují dokonce jedinci, kteří nejenže se anglicky neučili, oni angličtinu neznají a do učení se jim nechce.\nMy, zarputilci, potřebujeme potrestat. To se skvěle daří v koupelně. Když si ráno zaměníte shower gel s deodorantem, je to docela legrační - když vám konečně přestane pěnit podpaží.\nDrogerie je místo plné angličtiny. Nevoní dálkou, voní čistotou. Jen kdybych věděla, jestli to, co si kupuju, je šampon nebo tekuté mýdlo. Ta malá česká písmmenka schoulená na obalu, se dají přečíst možná s lupou. A tu si teprve musím obstarat. Abych v koupelně nepěnila, když nechci.\nJmenuje se zcela lidsky: Kája. Prý je to vzácné plemeno. Já vidím pejska, inteligentního a rozverného. Připadá mi jako voříšek, což je podle mého mínění super rasa.\nKája nás navštěvuje, ač se mu to zapovídá. Jednak je proti jeho páníček, který toho chronického útěkáře venčí jedouce na kole, s Kájou, snaživě upalujícím na vodítku. Jakmile je příležitost, Kája se venčí sám. O souhlas nežádá. Jeho nejoblíbenější činností je "parfemizace". Neznáte-li tento termín, nezneklidňujte se, pochází z mé autorské dílny. Pejskové mají jinou stupnici pro vůně libé a nelibé. Dá se to chápat tak, že to co nám voní, je pro pejska pach přímo hnusný. Proto se tváří tak divně, jsou-li vyšamponováni atd. Vyjímkou jsou pudlíci a jiní gaučáci. Ty už člověk dokázal převychovat k obrazu svému.\nKája je bojovník a lidské vonění on nerad. Parfemizaci provádí tak, že pronikne do výběhu, kde se pasou koně. Ti nedělají po celý den nic jiného, než že žerou a to, co nutně musí následovat. Kája si vybírá zásadně tu největší hromadu. Dřív jsme tomu říkávali "koňské kobližky". V těch se Kája se zjevným potěšením válí. Nejdřív záda. Těm dopřává co nejvíc. Pak následuje zbytek těla. A pak jde domů.\nJe veselý a já si ho dovedu představit na sousedovic gauči.\nMy, kdo máme rádi melouny, kupujeme zajíce v pytli a přijde nám to samozřejmé. Teď už nám hypermarkety nabízejí melouny pruhované, ale já si vzpomínám na ty tmavě zelené. Objevovaly se na pultech malých obchůdků.\nV hypermarketech se dají koupit melouny obrovské. Člověk je nese domů a dokud ho nerozkrojí, neví, zda je dobrý. Ten meloun je zároveň dobrý i nedobrý. A nějak takhle vypadá kvantová fyzika. Jenomže tam v obdobném sdělení vystupuje kočka v bedně.\nKdyž uvážím, že každá částice má svou vlastní historii, napadne mě, jak je to s tím mým melounem? Jeho částice jsou současně dobré i nedobré a jestliže každá má svou historii, může se stát, že si někdy meloun koupím a jindy si ho nekoupím, ale ne proto, že by nebyl dobrý. Je to onou historií.\nJednotlivé historie se od sebe mohou v maličkostech i lišit, ale výsledek vždycky směřuje stejným směrem.\nPodobně, jako ten můj dobrý i nedobrý meloun, který směřuje k tomu, aby byl sněden.\nJe to úžasná část roku. Zbývající roční období jsou rovněž plné krás a každá je na jiný způsob. Teď máme sluníčko i koupání, a jestliže prší, bývá déšť často teplý. Léto je krásné každoročně a my máme to štěstí, že umíme vzpomínat. Vybavujeme si útržky z let předešlých. Mnohdy je to jen mžik, v němž se vlastně nic nedělo. To jen se po ránu objevovalo slunce zrovna, když davy pochodovaly do práce, do fabriky a lidé, ponoření do vlastních myšlenek, měli před sebou hodiny ubíjející činnosti, která je živila a oni vůbec nesledovali, jak se nad jejich hlavou probouzí letní den. Měli před sebou přesně nalinkovaný, obvyklý rozvrh.\nČlověk ráno utíkal do mlékárny pro šátečky a čerstvé mléko - než byl vynalezen tetrapack a mléko je nekonečně čerstvé, i když by takové být nemělo. Povidlové šátečky se pohupovaly v síťovce a mléko nebyla ta bílomodrá tekutina, která je téměř bez chuti a cítit je všelijak. Červen nás uváděl do léta a byl to čas, kdy v mlékárně nabírala paní tu bílou tekutinu z velké, za pultem postavené baňky. Jméno té rozložité paní už jsem zapomněla. Oháněla se plechovým žejdlíkem, jehož obsah byl půl litru. Pro mléko se chodilo s bandaskou, která měla dřevěnou rukojeť a plechové víčko. V tom ránu před školou to byla příjemná pochůzka.\nTeď si užíváme poslední krůpěje léta, stáváme se lakomci, kterým velice záleží na tom, aby jim ani kousek toho příjemného času neunikl. Aby neprotekl mezi prsty, jako pouštní písek.\nKolony aut už se neženou k moři tolik, jako na začátku prázdnin. Výlety se mění na památné fotky a my podle nich určujeme, kde jsme se toulali. Snad i poslední prázdninové dny budou stát za to. Přeju to nám všem!\nA ZASE - MY, ŽENSKÉ!\nZa totáče nám emancipaci připomínaly hlavně sdělovací prostředky. Byl tady 8.březen, kdy se na Hrad dostavil výběr Kabrhelek - podle tehdejší předsedkyně svazu žen. Rozdávala se vyznamenání a pěla se chvála.\nPrůměrná rodina žila od výplaty k výplatě, protože všechno něco stálo a jídlo bylo v rodinách s dětmi nejrozsáhlejší položkou v rozpočtu. Práce byla a bylo jí dost pro každého, i když člověk sháněl zaměstnání, kde by se neutahal. Po odpolednách a o víkendech se zavařovalo, peklo a taky shánělo, protože nakoupit, to byla náročná záležitost. Hospodyně musela mít zmapované, kde co mají a kam snad ani nechodit.\nTaky se šilo. Jinak by si člověk nedopřál ani nějakou tu parádu. Chlapům bylo většinou skoro fuk, v čem chodili, oni si taky neměli z čeho vybírat.\nPořídit si šmrncovní letní bílé kalhoty? Proč ne. Stačilo zajít do prodejny pracovních oděvů a koupit takové ty pekařské. Čistá bavlna to byla - skoro. A pak se přešívalo, zužovalo a tvarovalo. Důležitá byla nějaká ta cedulička, aby gatě vypadaly západně.\nMikina? Proč ne. To se muselo koupit jégrovo prádlo. Takový ten nátělník vespod s vlasem. Podvlíkačky se nepoužily. Nátělník stačilo rozstříhat, otočit, přešít, ozdobit cedulkou a dole všít do užšího lemu, aby ta paráda neplandala. A počítat s tím, že je to bavlna a tudíž se to srazí.\nTrička z uměliny praskala při oblékání, až člověka tělo brnělo. Takže jsme pletly. Někdy to bylo s vlnou všelijaké, ale bavlněná příze k dostání byla a její cena se jevila jako příznivá.\nRuční práce nám zkracovaly večery a my se těšívali na páteční detektivku.\nJe to místní jméno. Tak se jmenuje obec, kde se minulou sobotu konal Dobře utajený country festival. Zabalili jsme židle a už se jelo.\nKapela střídala kapelu. Vznikl hudební maraton na odpoledne a večer. Před domem kolem kterého vedla cesta k parku, kde se to věechno dělo, seděly ženy a poslouchaly. Spřátelila jsem se s bílým pejskem Míšou, který pochází z útulku. Míša dostal kosti z kuřete. Ty první ale nedostal, protože se mi někam ztratil a nebyl k nalezení. Jako domorodec se orientoval líp, než já. Tak jsem poslala tu kuřecí delikatesu psovi, který hrdě zaujímal místo v džípu americké US Army.\nMám country ve velké oblibě. Tak jsem si lebedila, zatímco většina návštěvníků si dopřávala pivo. My si vzali kafe do PET lahve. Kolem nás se diváci rozložili na deky a vidět byl i stan. Pivo sice proudem neteklo, ale kdyby se to spočítalo - no, bylo by toho dost. Zvlášť mě zaujalo, jak zdatně popíjely ženy. Snažily se. To jsem teda zírala. Hádám, že se zrovnoprávňujeme. Je pozoruhodné, že navzdory emancipaci vypadá opilá ženská hůř, než opilý chlap.\nV pozdním odpoledni se mikrofonu ujala paní Vrbová. Výrazný hlas a mimořádně slušný projev mě zaujaly natolik, až jsem přestala myslet na pytlík s buchtama, které jsem uložila do tašky.\nO Věře Martinové je zbytečné psát, protože každý ví, že tahle paní je jednička. Až na malou chybičku jí byla i tentokrát. Ta chybička byl výtvor mladé umělkyně, jmenoval se nějak kosmicky, po planetách a měl zůstat v šuplíku. Tenhle dobrý skutek by bylo lépe vynechat.\nJan Nedvěd. Co říct? je to milý člověk s duší poety. Takových lidí by mělo být víc. A tenhle pán navíc i zpívá.\nDomů jsme se vydali před koncem programu. To nejlepší jsme zvládli a byli jsme báječně unavení. A v duchu jsme se kochali zážitkem, jaký se hned tak nepovede.\nV poslední době se mi nějak podařilo získat nějakou tu knížku o postavení ženy v zemích, kde vládne islám. Mezi některými z těchto zemí a naší odrůdou civilizace se zdá existovat pořádně hluboká kulturní propast. Člověk zahloubá nad příběhem ženy, jejíž dítě manžel unesl někam do tramtárie, anžto je to podle islámského práva, které říká, že děti patří otci a navíc takovému taťkovi záleží, aby z jeho potomka vyrostl řádný muslim, případně muslimka. Je to cosi ve stylu, že účel světí prostředky, i když býti řádným muslimem musí být podle koránu nade vše.\nSaúdky dokonce ani nesmějí řídit auto. Bez mužského poručníka nemohou islámské ženy takřka nic. Při čtení jejich příběhů obtížně vnímám možnou realitu takového života. Říkám si - jak to vůbec snesou? Jak to zvládají? A pak si uvědomím, že ony nic jiného neznají. Jejich matky žily v mnohoženství a snášely, že je manžel navštěvoval potom, co obešel jejich spolumanželky. Takový životní styl by euroamerická civilizace nepochopila - a ani se o to nesnaží. Zaráží mě, a jakou vervou náboženští fundamentalisté urážejí západ. Solí v očích je jim hlavně Amerika. To pak nevypadá, že obě náboženství uctívají téhož Boha.\nKnihy, ke kterým jsem se dostala, líčily příběhy muslimských žen. Popisovaly střet touhy po životě, jak ho známe v naší kultuře a konflikt hrdinky s tradicemi. Výraznou veličinou v životě muslima je čest, jejíž význam lze mnohdy přiirovnat k tomu, jak tuto mravní hodnotu vnímal raný středověk.\nIslám dává věřícím muslimům zvyklosti, podle kterých je zásadní hodnotou ani ne sex. Tady je hlavní prevence, která má za účel vymýtit z běžného života vše, co neodpovídá všeobecně uznávanému modelu. V mnoha zemích ovlivňuje Mohamedovo učení veškeré dění. Stát je úzce spjat s náboženstvím a jím danými pravidly. Ač je výsledek odlišný podle tradice země, ženská část populace je v nevýhodě vždycky.\nNáhodou jsem objevila dílko Hisama Matara V ZEMI MUŽŮ. I tady jsou znát náboženské vlivy, ale v knize se projevuje i působení spoplečenské. Přesně řečeno, je zde popsána lybijská diktatura, viděná očima dítěte.\nHisam Matara opět předkládá tradiční hodnoty, které jsou ale kulisami pro děj, v němž se Kadáfího systém projevuje v celé své krutosti. Osud jedné rodiny a jednoho dítěte přivádí čtenáře k poznání, že diktatura je strašlivá za všech okolností a lidská schopnost vzdorovat má své hranice.\nAbsolutely free financing training course\n(DavidNah, 4. 7. 2022 4:59)\nYou are without a doubt exhausted of working so hard for the very little reward you obtain. You desire you could have your liberty back as well as do what you desire to do when you wish to do it.\nBut what can take place if you do not make the decision to change? You will not have the ability to up your life. Your desires will never ever happen.\nThe time is now for you to obtain control of your own monetary success. Own your own life and quit living like a slave to economy with our totally free manual. Get going now and learn how very easy it may be to enjoy the life that you are worthy of.\nCheck it out, it's totally free >>> https://4dct.short.gy/biblical.financial_guide_ <<<\n(Richardwak, 1. 7. 2022 10:35)\n(ChrisGauct, 29. 6. 2022 22:40)\n(Marvinfutty, 29. 6. 2022 21:39)\n(SobiAmopaTt, 28. 6. 2022 2:38)\ntanie noclegi nad jeziorem wielkopolska https://www.pokojew-augustowie.pl/podlaskie-krlowy-most-noclegi\n(Richardwak, 27. 6. 2022 21:35)\n(velolBoG, 26. 6. 2022 22:43)\n(AnnieNah, 26. 6. 2022 9:29)\n(Nathanlyday, 26. 6. 2022 3:39)\nOur business is increasing so we are in the demand for more remote employees.\nWhat you will certainly be doing: As an online chat aide you will certainly be paid to reply to live chat messages on a business's website or social media sites accounts.\nFull training is offered so you don't need any kind of previous relevant experience. Contract size: No set duration\n- Must have a device able to accessibility social media sites and web site chat features (Phone/Tablet/Laptop).\n- Capacity to carefully follow given steps and directions.\nTo learn more: https://4dct.short.gy/charming.social_jobs\ntanie noclegi krakow kazimierz\n(SobiAmopaTt, 26. 6. 2022 2:17)\npodlaskie siemiatycze noclegi https://www.pokojew-augustowie.pl\nnoclegi w augustowie nad jeziorem necko https://www.pokojew-augustowie.pl/noclegi-podlaskie-sliwno\n(Richardsairl, 25. 6. 2022 17:35)\nВыкуп автомобилей Land Rover в СПБ\n(Andrewquine, 25. 6. 2022 17:29)\nhttps://vukypavto.ru/ - Выкуп авто иностранных машин марки Saturn модели Q4 Sportback e-tron, 1912 года выпуска, тип кузова спидстер с объемом двигателя 49 коробка передач автоматическая в Петербурге.\nZci 9 Rszi Mv\n(DalOEOY, 24. 6. 2022 3:58)\n(Doocky, 23. 6. 2022 13:27)\nКак ввозить товары из Поднебесной в страны таможенного союза ЕАЭС для малого бизнеса. Рассчитываете ли вы развивать малоизвестный товар https://ved-line.ru или же стремитесь использовать уже известные товары, импорт товаров из Китайской Народной Республики в регионы России вправе стать основным элементом вашего импортного бизнеса. Каждый результативный бизнес возникает с кассовой реализации товара. Размыслите касательно товарах, спрос которых обуславливается от наступающих трендов, современных особенностей на рынке либо обновленных технологий. Всегда продуктивно выделять товары, с которыми вы не впервой работаете, что создаст вам откровенное превосходство при утверждении намерений для вашего бизнеса. Старайтесь держаться подальше от товаров, которые воспринимают значительную конкуренцию, с тем чтобы избегнуть ценовых столкновений и приумножить свою прибыль на высоком уровне.\nHow Music Developed Critical Explanatory\n(HerbertDring, 23. 6. 2022 5:01)\n(CurtisKeW, 22. 6. 2022 20:50)\n(HoraceKep, 18. 6. 2022 18:02)\n(Edwardglymn, 18. 6. 2022 15:56)\n(RitaMup151, 18. 6. 2022 11:14)\n(VirgilSpurn, 16. 6. 2022 12:11)\nKočka u stropu