Vladimír Claude Fišera: Miloš Jakeš II – a do konce pod maskou | Listy\nJste zde: Listy > Archiv > 2015 > Číslo 4 > Vladimír Claude Fišera: Miloš Jakeš II – a do konce pod maskou\nMiloš Jakeš II – a do konce pod maskou\nPrvní část studie o posledním ijícím tvůrci srpnové invaze a generálním tajemníkovi ÚV KSČ v roce 1989, nazvaná Nenápadný škůdce, se zabývala jeho kariérou a činností zejména v šedesátých letech a v samotném srpnu 1968. Závěrečná část popisuje Jakešovu cestu, pobyt na výsluní a pád. Autor opět vyuívá zdroje KGB a jiné nově dostupné materiály.\nA do Dubčekova pádu byl Miloš Jakeš mezi stoupenci invaze jediným nečlenem Předsednictva a Sekretariátu ÚV KSČ, kterého Sověti tajně informovali o manévrech a tlacích vůči Dubčekovi. Jakešův čas nadešel v lednu 1970, kdy Husák společně s dalšími umírněnými odpůrci Dubčeka – kteří nicméně odsoudili srpnovou invazi a umonili Dubčekovým stoupencům schválit příslušnou historickou rezoluci – svrhl předsedu vlády Černíka. O několik měsíců později usoudil Jakeš společně s Husákem a Štrougalem, e se hodí kritizovat nezákonné jednání, k němu došlo v padesátých letech, dodal však, e tehdy bylo potřebné zákonné revoluční násilí, které strana musela uít. To vyplývá z tajné zprávy Politbyra KSSS z 6. dubna 1969 pro náměstka sovětského ministra zahraničí V. S. Semjonova, vyslaného rozhodnutím z 31. března polooficiálně na velvyslanectví v Praze, aby koordinoval odstranění Dubčeka; velvyslanec dostal pokyn, aby o obsahu zprávy informoval ústně členy výkonného výboru Předsednictva s výjimkou Smrkovského (sic!) a šest dalších osob, to jest pět členů Předsednictva či Sekretariátu ÚV (stoupence invaze Biľaka, Lenárta, Indru, Kempného a Pillera) a... Jakeše bez hodnosti. Podle nově známých dokumentů věděla KGB dobře, e Husák tehdy nechal Biľakovi volnou ruku, aby provedl čistku v KSČ, co Biľak svěřil Jakešovi, a ten o tom pravidelně informoval praskou pobočku KGB prostřednictvím jistého Slavina. Od prosince 1972 šel Jakeš dál, kdy si postěoval na tuhý dozor, který... Husák vnutil ústřednímu výboru, a podotkl, e ve srovnání s tím se Novotného doba (1956–leden 1968) zdá jako zlatý věk. Vzápětí jedna ze zpráv KGB obvinila Husáka z dvojí hry, z neoprávněné shovívavosti vůči nepřátelům KSČ z důvodu jeho věznění v letech 1954–1960 a ze snahy vědomě omezit moc internacionalistů, signatářů zvacího dopisu. Jakeš se obrátil přímo na moskevské vedení KGB těmito slovy: Husák nechal rozmístit mikrofony, aby mohl odposlouchávat členy vedení. Nedá se dobře pracovat.\nV únoru 1973 tak na základě upozornění od přátel (sic!) informovala praská kancelář KGB moskevské ústředí o faktické likvidaci komunistů-internacionalistů v KSČ husákovsko-štrougalovským vedením, dodávajíc jasnozřivě, e se obecně jedná o staré, prověřené (ve smyslu zkušené, pozn. V. F.) soudruhy, kteří jsou odvoláváni ze svých funkcí pod záminkou, e je kvůli svému věku nejsou schopni vykonávat. Ve skutečnosti se jedná o vyřizování osobních účtů a o záměr umístit nové lidi na vlivná místa. Tato zpráva však neuvádí svůj zdroj, chráníc Jakeše, protoe je zde pouit protest (ani by byl citován a ani by byli zmíněni jeho autoři) z tého měsíce, který podali Jakeš, Karel Hoffmann, Antonín Kapek a Miloslav Hruškovič (posledně jmenovaný byl tajemníkem ÚV, ovšem méně známým ne dva předcházející, kteří byli klíčovými činiteli ve spoluúčasti na srpnové invazi) na zmíněnou praskou kancelář KGB a v něm alovali na snahy odstranit komunisty-internacionalisty. Tento nový dokument tak doplňuje onen z prvního svazku The Mitrokhine Archive a potvrzuje jej; ukazuje cestu, jakou putovala tajná informace: nejprve vysoce postavení kolaboranti-informátoři, neprofesionální a neplacení (například Jakeš), chránící svůj klan, ačkoli nebyli přímo ohroeni (Jakeš v 51 letech nebyl starý jako stalinisté předválečné generace), upozornili v nejzásadnějších, nejdůvěrnějších záleitostech československého stranicko-státního vedení praské sídlo KGB. To následně, ani by je jmenovitě uvedlo, informovalo ústředí v Moskvě, podávajíc důkaz o jisté obezřetnosti k vyřizování účtů v praském mikrokosmu. Vidíme tedy, e Jakeš v tomto systému kontroly státu ze strany Sovětů zaujal roli samozvaného prostředníka. Zde také prosvítá první potvrzení vnitřních konfliktů mezi normalizátory husákovsko-štrougalovského vedení umírněnými a tvrdými, k nim byl Jakeš diskrétně přiřazen, případně s nimi spřízněn.\nNové dokumenty z Mitrochinova archivu také ukazují, e podle KGB byl Jakeš (společně se svými přáteli, notoricky proradnými Kapkem, Indrou a Hoffmannem) od roku 1973 proti sloučení funkce generálního tajemníka KSČ s funkcí prezidenta republiky. Bylo to o dva roky dříve, ne se jejich rivalu Husákovi podařilo nahradit senilního Svobodu na prezidentském postu, ani by zároveň přenechal vedení strany tvrdým, kteří v to doufali. Od té chvíle drel Husák oba nejvyšší posty, co znamenalo symbolicky návrat před leden 1968, ačkoli právě kumulování funkcí způsobilo – díky spojenectví všech nespokojených – pád Novotného.\nJakeš a jeho přátelé udali Husáka na KGB, e udělal vše, aby mohl dret oba posty, a e na druhou stranu prokazoval příliš velkou shovívavost vůči reformistům z roku 1968. Tak se dozvídáme, e 18. dubna 1975 vystoupil Jakeš po boku Biľaka a Kempného na schůzi Předsednictva ÚV, jeho ještě stále nebyl členem, a doporučil soudní stíhání nepolepšitelného Dubčeka. Stejně tak zjišťujeme v nových dokumentech přepsaných na webu Echo24.cz (10. října 2014), e samotný ministr vnitra Jaromír Obzina, stoupenec Novotného a blízký Jakešovi, byl velmi častým informátorem KGB: neodřekl si ani udávání, například v roce 1978, kdy udal nejen slovenské pravičáky, ale také... jeho nejbliší spolupracovníky, tvrdé jako Biľaka, Jana Fojtíka a Oldřicha Švestku. Vidíme, e Jakeš byl stále otevřeněji proti vedoucí husákovsko-štrougalovské frakci a stejně tak proti jiným radikálům, neváhaje pracovat pro KGB proti vlastní politické policii StB. Co se této skupiny týče, uvádí jedna ze zpráv KGB, e lidé ze zastoupení (KGB v Praze, pozn. V. F.) a z velvyslanectví s nimi pracovali a e Indra čeká na svou chvíli, aby se stal generálním tajemníkem. Všimněme si, e Indra byl jediný – spolu s Kempným –, jeho Jakeš nikdy nenapadl, ani nepřímo, a jeho šetřil, byť pouze tím, e o něm mlčel.\nb) Mu čistek\nCo se týče prověrkových komisí, vzešlých z Ústřední kontrolní a revizní komise řízené Jakešem, víme, e v době od konce roku 1969 do roku 1972 byla třetina členů KSČ (asi 500 000 osob) vyloučena ze strany; funkcionáři strany byli přitom rovnou propuštěni ze zaměstnání a všichni ostatní včetně rodinných příslušníků dostali zákaz profesního postupu, vzhledem k tomu, e státostrana, kolektivně vlastnící veškeré hospodářství, byla jediným zaměstnavatelem v zemi. Jakešova komise ovládala rovně komise pro znovupřijetí, před ně tehdy museli předstoupit všichni členové a podepsat prohlášení schvalující bratrskou pomoc spojenců ze srpna 1968, aby mohli zůstat ve straně a v zaměstnání. Komise pro znovupřijetí byly novou provizorní kamufláí místních kontrolních a revizních komisí. Ústřední komise, to jest vlastně Jakeš, měla monopol na vyřizování všech odvolání proti rozhodnutí o vyloučení, která téměř nikdy neuspěla, s výjimkou velmi vzácných případů veřejného poníení (sebekritiky) těch, kdo odvolání podali. Ve velké většině případů lidé prohlášení diskrétně podepsali, aby chránili rodinu. To se mělo stát jedním z hlavních důvodů demoralizace obyvatelstva. I kdy KSČ znovu brzy přijala velké mnoství členů (v roce 1989 dosáhl jejich počet téměř milion sedm set tisíc), byly to převáně kádry, tj. odborní a vedoucí pracovníci, chovající se cynicky a nenápadně a vyuívající přijatelnou ekonomickou situaci pod podmínkou, e nezvednou hlavu. Více se toho od nich nechtělo, s výjimkou nejvyšších představitelů, ale i ti zůstali v červenci a ještě více v listopadu 1989 pasivní a nechtěli bránit vnucený systém, který byl zahnán do kouta, a ponechali Jakeše jako kůl v plotě.\nÚstřední kontrolní a revizní komise řízená Jakešem rychle dosáhla autonomie vůči dříve ustanoveným instancím, kdy na všech stupních vytvořila prověrkové komise ustanovující komise pohovorové. Ty měly ověřovat loajalitu všech členů KSČ a přivádět je k souhlasu se srpnovou invazí, pokud chtěli udret svou příslušnost ke straně a tím i své zaměstnání nomenklaturních kádrů. Tyto komise existovaly i po skončení prověrek pod hlavičkou místních kontrolních a revizních komisí, reaktivovaných a obdařených mnohem širšími pravomocemi – včetně vyhroování –, ne jaké měly před masivními čistkami zahájenými po dubnu 1969, kdy padl Dubček. Dodejme, e po vzoru Předsednictva a (s několika výjimkami) ÚV zůstalo jejich sloení neměnné po dobu dvaceti let, co je příkladem konzervativní, ostraité gerontokracie, která odmítá jakoukoli změnu v politice a především v oblasti personální (kádrové), neboť to by automaticky ohrozilo její staré všemocné pozice.\nKomise mohly vyřadit Jakeše, dokonce i po jeho nominaci na post generálního tajemníka, pokud by se obrátily přímo na dva velikány mezi vedoucími představiteli, jich se Jakeš obával: na jeho spíše mentora Indru a na tajemného Molka, vedoucího všemocného oddělení ÚV KSČ pro všeobecné záleitosti, a ne na kádrové oddělení ÚV, které řídil po desetiletí velmi úsluný Karel Kovář, odmítající jakoukoli podstatnou změnu. Jejich hlavní a nejčastější zbraní byl anonymní dopis, jak uvádí mezi jinými Jaroslav Jeník (v 80. letech vedoucí KV KSČ Východočeského kraje a poté vedoucí ideologického oddělení ÚV v letech 1988–1989) ve svých ústních pamětech. On sám byl x-krát předmětem vyšetřování krajské kontrolní a revizní komise – hromady, jak říká, nejhoršího moného hnusu – kvůli podezření z milostných vztahů, z podvodu při výstavbě skromné prefabrikované chaty. Na druhou stranu dostával anonymní udání povaovaná za důleitější ne nařízení vlády a okamitě řešená. Lidé jako on, kteří vyvolávali strach v občanech mimo nomenklaturu, se tak sami obávali kontrolních a revizních komisí všech úrovní. Ty vytvořily třetí způsob vertikálního řízení, vedle stranického a státního (tj. administrativního, zejména v oblasti zestátněné ekonomiky).\nDodejme, e existoval také čtvrtý způsob dozoru a řízení, praská KGB: ta si na začátku roku 1973 stěovala ústřednímu velení v Moskvě na situaci divadel a kin, dokonce na chování některých sovětských umělců na turné, zejména pak na situaci malých divadel bez dozoru. Následek byl, e se v Národním divadle v Praze začaly organizovat předváděčky pro koryfeje ortodoxie Miroslava Müllera – právě jmenovaného vedoucím oddělení kultury ÚV – a Jakeše. Ji v květnu 1967 si představitelé slovenské KS stěovali sovětskému konzulovi v Bratislavě na tohoto Millera (to jest Müllera, pozn. V. F.), který je podroboval skutečným výslechům, aby zjistil, co říkali projídějícím sovětským delegacím, a tak mohl odhalit případné deviace jugoslávského typu. Müller byl tehdy členem zahraničního oddělení ÚV. Během srpnové invaze kolaboroval a posléze se musel uchýlit na sovětské velvyslanectví, nače byl sesazen ze svého postu legitimním dubčekovským vedením. Vrátil se po moskevských dohodách z října 1968 a stal se náměstkem vedoucího tého oddělení. Z toho titulu podpořil u Sovětů stalinistickou frakci zvanou libeňská skupina, vedenou Kapkem, a to krátce po jejím prvním setkání 9. října 1968. Spojil se s jakýmsi tajemným F. Siominem (byl zřejmě sovětského původu a podivně chybí – stejně jako mnozí agenti KGB – v obsahu a v poznámkách sborníku Čechoslovackij krizis), vedoucím základní organizace KSČ mezinárodního oddělení ÚV, a společně udali svého nadřízeného O. Kaderku, Dubčekova stoupence, zástupci sovětské tiskové kanceláře Novosti I. N. Medveděvovi. Kdy Moskva podpořila Husáka, byl to Müller, kdo předal krátce po prvním dubnu 1969 (sic!) sovětskému velvyslanci jménem všech internacionalistů a zdravých sil (sic!), tzn. radikálů, prohlášení o podřízení Husákovi a taktickém spojenectví s ním, a to těsně před tím, ne převzal moc.\nZde tedy máme duo Müller (ideologie) – Jakeš (vrchní vedoucí personálu, tj. řízení lidských zdrojů), které ovládalo kulturu a vnášelo do ní svévoli a strach ze svévole, nepředvídatelné ve své podstatě, a vůči které neexistovalo odvolání. Tak Jakeš nařídil po jedné z předváděček v roce 1973 v Národním divadle v Praze, aby z baletu Špalíček Bohuslava Martinů byla odstraněna scéna z církevní svatby, je přitom byla ústředním okamikem díla. Jakmile Jakeš vyjádřil politicky pochybný charakter hry, byly i další pasáe vynechány předběnou autocenzurou samotných vystrašených umělců. Repríza představení v Brně byla... ještě více cenzurovaná! Dodejme, e Špalíček, který vznikl v roce 1931, byl nahrán v roce 1963 v Praze, na desce ale vyšel teprve v roce 1972, a to jen pro západní trh s průvodním textem pouze v angličtině.\nO čtyři roky později, v roce 1977, udal šéf opery Národního divadla ředitele, aby získal jeho post. Neupozornil přitom Jakeše, ale skromnou okresní kontrolní komisi, aby si stěoval na zaslouilé soudruky a zaslouilé soudruhy, kteří byli vdy proti intelektuálům a proti kultuře, jak o záleitosti referoval svědek zevnitř pod pseudonymem v exilových Listech. Vynechávaje hierarchickou strukturu, nahlásil šéf opery (který do KSČ vstoupil sotva o rok dříve, ne získal svůj post) místní kontrolní komisi různé trestné činy, například podvody, a zmínil přitom Jakešovy, Biľakovy a Štrougalovy návštěvy divadelní sauny, kde jako hostesky působily baleríny z opery! Jakeš tak byl sám zkratován a nemohl stínost pohřbít. Následkem toho na schůzi praského městského výboru KSČ (řízeného dalším Jakešovým rivalem, zrádcem z roku 1968 Kapkem), který se sešel těsně před sjezdem strany, byli ředitel divadla spolu se svým náměstkem zbaveni funkcí v městském a okresním výboru KSČ; náměstek přitom ztratil své místo v předsednictvu řečených výborů. (Náměstkové často zastávali ve stranické hierarchii vyšší místa ne jejich nadřízení v práci.) Poté, co se Jakeš stal generálním tajemníkem strany, se Kapkovi pomstil a zbavil ho všech funkcí; nahradil jej mladým a ambiciózním Štěpánem, který měl velmi blízko k Sovětům, co neskrýval, a byl mimochodem blízkým přítelem Jakešova syna.\nMasivní čistky, které zasáhly stovky tisíc obyvatel, ostrakizovaly je a odsoudily do svízelné situace, se nicméně nestaly po Listopadu součástí Jakešovy obaloby a byly mu sotva vyčítány veřejným míněním a médii. Nikdo z toho neumřel a navíc právní kontinuita, kterou od počátku prosazoval Václav Havel, způsobila, e nebylo mono alovat hlavního strůjce čistek státostrany za to, e uplatňoval tehdy zákonný a ústavní princip vedoucí úlohy strany. Z něj plynulo, e ti, které KSČ prohlásila za protisocialistické a protisovětské, museli být potrestáni, a to institucí tée KSČ, kontrolní a revizní komisí. Následky právní, profesní, následky týkající se bydlení, vzdělání, svobody pohybu, neustálý dozor, sledování a jiné vyplývaly automaticky z rozhodnutí instance strany, která řídila stát, policii, hospodářství a společnost jako celek. A odlišný názor těch, kdo se nechtěli zříci svých názorů, se stal přestupkem a rozličný názor se stal přečinem proti obecnému právu: Komunistická strana odmítala jednat s těmi, kdo ji kritizovali, jinak ne prostřednictvím policie, popsal bývalý tajemník ÚV z roku 1968 Zdeněk Mlynář svou zkušenost z let 1975–1977. Připomněl dále, e mezi třetinou členů KSČ, kteří byli pod Jakešem vyloučeni, bylo nejméně 40 % aparátčíků, nomenklaturních ,kádrů' a ti také tvořili 50 % z prvních 240 signatářů Charty 77. To vysvětluje, proč v Praze nebyli v roce 1989 ádní reformátoři uvnitř strany, jak tomu bylo v Jugoslávii v roce 1948, v Polsku a v Maďarsku v roce 1956 a zejména v SSSR za Gorbačova.\nOd té doby byl Jakeš muem aparátu funkcionářů a kádrů, který byl proti změnám, reformám a proti jakékoli destabilizaci systému, to znamená proti jejich kariérnímu postupu. Jakeš na rozdíl od Štrougala byl svého druhu šéfem personálu státostrany a řízení hospodářství, šéfem té obrovské masy aparátníků, páteřní opory reimu, která ovládala a zdvojovala všechny společenské a státní struktury, ani by byla schopna něčeho jiného ne sledovat loajalitu a poslušnost všech ostatních občanů. A právě z nich, kteří nebyli placenými funkcionáři strany, ale byli znalí svého oboru, rekrutovali aparátčíci a vedoucí představitelé reimu ty, kteří kvůli kariéře nebo z marnivé touhy po moci sledovali své kolegy, po nich se poadovala důvěryhodnost. Vedoucí aparátčík Jakeš, který řídil Ústřední kontrolní a revizní komisi, je proto méně známý a povaovaný za méně významného ne někteří ti, které ovládal, specialisté v oblasti hospodářství, intelektuálové, umělci. Prostřednictvím nominací a povyšování měl také hlavní slovo v oblasti bezpečnosti, armády a soudnictví. Jeho povýšení do funkce generálního tajemníka strany v prosinci 1987 bylo pro něj pouhým rozšířením tých úkolů.\nNe k tomu mohlo dojít, musel čekat dlouhá léta, aby se nejprve v roce 1977 dostal do sekretariátu ÚV a o čtyři roky později do Předsednictva, neboť Husák, usilující o zachování tzv. středového kursu, bránil tomu, aby byl Jakeš příliš vidět po jeho boku. Jakešův výstup do sekretariátu ÚV v roce 1977 byl – a to vůbec poprvé – prostou kooptací namísto volby na sjezdu či v plénu ÚV. Biľak si na to mimochodem ve svých pamětech stěuje – e v době Praského jara by to nebylo moné. V roce 1979 opustil Jakeš kontrolní a revizní komisi a začal řídit komisi zemědělskou, co mu po jeho povýšení do Předsednictva umonilo stát v čele komise, je řídí veškeré hospodářství. Jen se zřejmým sebezapřením husákovského vedení byl Jakeš společně s Indrou a Kapkem (dalšími dvěma internacionalisty, navíc spoluautory zvacího dopisu ze srpna 1968, jeho existenci Jakeš – jejich souputník – vdycky popíral) v roce 1982, třináct dlouhých let po Husákově nástupu k moci, vyhlášen hrdinou socialistické práce.\nV roce 1985 se poměry změnily po nástupu M. Gorbačova k moci v Moskvě, středobodu sovětského bloku. Nový generální tajemník KSSS udělal o dva roky později radikální krok: Moskva ji neměla svévolně a silou prosazovat řešení politických, ekonomických a diplomatických otázek, co mělo za následek, e ji neměla zasahovat do personálního řízení nejvyšších míst v zemích bloku, počínaje posty generálních tajemníků státostran. Tato deklarovaná ne-intervence byla ovšem intervencí: znamenalo to, e Moskva nebude v čele jednotlivých zemí podporovat breněvisty ani reformované; a to proto, e zájmy SSSR, které měly prioritu, byly nyní vnímány jako odlišné od zájmů bloku. To znamenalo konec Breněvovy doktríny, která upřednostňovala zájmy bloku před zájmy jednotlivých členů, a tím i konec omezené suverenity těchto zemí, která z Breněvovy doktríny vyplývala. Tato doktrína však byla základním východiskem normalizačního reimu, který v Československu vládl od roku 1969.\nPočínaje 28. lednem 1987 se věci dramaticky změnily: na jedné schůzi ekonomických kádrů vyslovil Lubomír Štrougal, předseda vlády od roku 1970, otevřený poadavek radikálních reforem systému. Byl to však Jakeš, kdo měl ten den závěrečný proslov, ačkoliv byl jako Štrougal prostým členem Předsednictva. To mu nezabránilo ukázat faktickou převahu nad Husákem a Štrougalem, které jmenovitě nezmínil, stejně jako nemluvil o potřebných reformách a demokratizaci, a raději apeloval na potřebnou kázeň. Oproti tomu se mu hodilo odvolat se na cenné zkušenosti naší (zdůraznil V. F.) minulosti, ovšem s výjimkou reforem z roku 1968. Tak 23. července 1987, kdy ještě stále nebyl generálním tajemníkem (na to musel počkat ještě pět měsíců – do 18. prosince), upřesnil, e nový návrh zákona o státním podniku nemá nic společného se zákonem o socialistickém podniku z ledna 1969, který snioval roli komunistické strany v továrnách a roli státního plánu jako základu řízení hospodářství, co by bylo vedlo k likvidaci společenského (tj. státního, pozn. V. F.) vlastnictví výrobních prostředků.\nTého roku – těsně před prosincovým nástupem Jakeše na nejvyšší místo – prosil Husák mnohokrát Gorbačova, aby se stal garantem plánovaných kádrových změn, co Gorbačov odmítl, nechtěje ji přímo zasahovat. Husák tedy ke změnám nepřistoupil. Gorbačov tím nepodpořil Štrougala, který měl k Husákovi vdy blízko a s ním Husák počítal jako se svým nástupcem na postu generálního tajemníka KSČ. Gorbačov nedal svůj mandát ani Biľakovi, který byl kandidátem tvrdých a ivým symbolem stagnace, je se projevovala především normalizací a fanatickým odmítáním Praského jara. To představovalo rovnici, ji Gorbačov na začátku nechápal. V knize Reformátoři nebývají šťastní, kterou napsal společně se Zdeňkem Mlynářem, uvádí, e během své návštěvy v Praze v dubnu 1987 odmítl otevřeně souhlasit se srpnovou invazí, navzdory instrukcím, které dostal od sovětského Politbyra, a navzdory poadavku československého vedení. Stoupenci Biľaka odhadli, e Moskva by nepřijala čistě breněvovské řešení, a proti reformátorovi Štrougalovi nechali zvolit méně výrazného, přijatelnějšího Jakeše, který byl ovšem stejně konzervativní jako oni.\nJakeš, ovládaný Indrou a Kempným byl jmenován generálním tajemníkem KSČ v prosinci 1987, zatímco Husák zůstal prezidentem republiky. Byl kandidátem vzešlým z provizorního kompromisu, kandidátem kliky gerontů, který čelil těkým vahám Husákovi a Štrougalovi na jedné straně a ultrakonzervativcům Biľakovi a Kapkovi na straně druhé. Ve skutečnosti se ve skrytu opíral o jednoho z těch, kdo pozvali Sověty v srpnu 1968, o Aloise Indru. Oba dva museli v dané době vycházet s pánem Slovenska Biľakem. Podle jejich spojence Zdeňka Hořeního, tajemníka ÚV a šéfredaktora Rudého práva, se z Biľaka v letech 1987–1988 stal druhý nejmocnější mu strany, to jest celého státu. Pokud jde o Jakeše, ten v sobě choval jako Biľak hluboký pocit nenávisti vůči protestnímu postoji ze srpna 1968: v březnu 1988 – kdy byl na vrcholu své moci a dostal se na obal amerického časopisu Time – popřel, e by byl osobou, která ukončila Praské jaro; hrdě však v interview prohlásil, e byl proti té době teroru, lituje pouze, e pouití sovětských tanků bylo tehdy nevyhnutelné, zatímco v době poskytnutí rozhovoru ji neexistoval rozklad vojenských a bezpečnostních sil. Pohrozil ovšem, e tu jsou síly, které si dovedou poradit samy, to znamená bez Sovětů, od nich se vzhledem k určitému druhu hořkosti (vzdoru z lásky!) v té době distancoval, věda, e jej ponechali vlastnímu osudu. Z opatrnosti ovšem – dokonce i tehdy v březnu 1988 – nechal celou tuto pasá vypustit z českého vydání rozhovoru. V jiné části, rovně vynechané v oficiálních československých médiích, zdůraznil jako pohrobek breněvismu, e jakákoli podstatná reforma od základu by byla... špatná pro situaci v Evropě. Ve stejném interview poloil zcela nevhodně důraz na geostrategickou pozici svého státu, nepostradatelnou pro bezpečnost východního bloku (stejně mluvil i jeho německý kumpán Honecker v NDR), ačkoli Gorbačov – jednající s Bonnem, zejména v rovině finanční – ji dříve jasně prohlásil, e hradby Sovětského svazu končí... na hranicích Sovětského svazu.\nJakeš ovšem počínaje rokem 1987 neargumentoval v duchu totalitních principů s výjimkou hájení mocenského monopolu, který byl v jeho očích ustanoven historicky a prakticky, funkčně. S oblibou poukazoval na schopnost rozumně řídit tuto moc, která však byla nerozumně absolutní, omezuje se na tvrzení (např. v roce 2012 u příleitosti svých 90. narozenin), e v obchodech nic nechybělo a e ivotní úroveň byla vyšší ne v Polsku nebo v Maďarsku. Ve svých pamětech příznačně nazvaných Dva roky generálním tajemníkem nemluví ne právě o tomto období. Tam lze vidět národní příběh československé post-breněvovské byrokracie, její sebeuspokojení ostře kontrastuje s nešťastnou kolektivní pamětí veřejného mínění v zemi.\nJakeš se dokázal v roce 1988 obklopit mladými, ambiciózními a bezohlednými komunisty: do čela praského městského výboru strany a praských Lidových milicí umístil Miroslava Štěpána, čím se zbavil rivala Antonína Kapka; na post předsedy vlády dosadil Ladislava Adamce, a tak odstavil starého ambiciózního Štrougala; Rudolfu Hegenbartovi svěřil řízení 13. oddělení ÚV, pověřené politickou policií, armádou a soudnictvím, ačkoli Hegenbart nepocházel z tohoto prostředí, co bylo tehdy něco nevídaného. Štrougal byl a do listopadu 1989 Jakešovým rivalem díky své silné pozici, kterou si utvořil během osmnácti let v pozici šéfa hospodářství, je řídil z titulu předsedy vlády od ledna 1970. Jakeš, který byl zvolen jako jeho protikandidát v roce 1987 na post generálního tajemníka strany, nikdy neměl jiné funkce ne v rámci stranického aparátu; nepůsobil ve státní administrativě ani přímo v aparátu řídícím hospodářství. Jeho úkolem byla odpovědnost za jmenování a odstraňování nejvyšších nomenklaturních kádrů, co nemohlo nevést ke střetu s předsedou vlády. Během celého roku 1988 se Jakeš stále distancoval od Štrougalových prohlášení – nebylo-li konkrétních opatření – podporujících pěrestrojku a hlavně systémové reformy v Československu; to bylo v jeho očích to nejhorší. V prosinci 1988 se navíc Štrougal, jen byl odstaven dva měsíce předtím (tehdy ve spojení s Jelcinem, který byl v Moskvě na vzestupu), odváil poslat Jakešovi protestní dopis poté, co byl na čtyři roky odsouzen slovenský katolický aktivista Ivan Polanský za publikování náboenského samizdatu. V pasái rozhovoru pro Frankfurter Rundschau, která byla v jeho českém vydání vynechána, prohlásil Štrougal, e nejzávanější (tj. osudová, pozn. V. F.) je skutečnost, e jsme reformy nezahájili včas a e pokud dobře pochopil kolegu Jakeše (hrubý přešlap vzhledem k nomenklaturní hierarchii, předseda vlády měl niší postavení ne generální tajemník, pozn. V. F.), jsou zde jisté šance, e by moc spolupracovala s těmi, kdo byli po roce 1968 vyloučeni, včetně vyloučených komunistů.\nJakešův způsob provádění čistek v době jeho největší slávy (omezené na rok 1988) je typický pro dokonalou svévoli pozdního breněvismu: Jakeš v proslovu z 10. října 1988 oznámil, e dva předsedové vlády, federální Štrougal a slovenský Colotka jej poádali, aby přijal jejich demisi, ačkoliv je na prezidentu republiky (ji dvacet let jejich nejlepší spojenec!) se souhlasem Federálního shromádění v případě prvního a Slovenské národní rady v případě druhého, aby tak učinil. Stejným způsobem byl ji v březnu náhle a bez dalšího vysvětlení v bratislavské Pravdě zadren druhý úryvek z Biľakových pamětí na zásah Jakeše a Indry, jak to uvedl šéfredaktor – a tajemník ÚV – Zdeněk Hoření. (Hoření později přiznal, e ve váných záleitostech jednal přímo s Jakešem a ne se svým hierarchicky přímým nadřízeným, kterým přitom byl mocný tajemník ÚV pro ideologii Jan Fojtík.) Ji v lednu byl první úryvek pamětí Biľaka, vydaný v Bratislavě, v Praze zakázán, ačkoli byl ji zařazen do Rudého práva, kde dominoval vliv Čechů, kteří se cítili napadeni Biľakovým ohnivým slovakismem: nevhodně toti ve svém díle připomněl, e v srpnu 1968 byl Jakeš spolu s ním a stejně jako on rozhodně nakloněn sovětské invazi a e díky těmto dvěma byla druhá vojenská oblast připravena odmítnout jakýkoli případný rozkaz o odporu, který by byl přišel od Dubčeka. Zatímco Jakeš vděčil za celou svou kariéru Novotnému, otevřeně vystupujícímu proti Slovákům, Biľak vykreslil jeho karikovaný portrét, představil jej jako směšného satrapu, intelektuálně omezeného a obávajícího se atentátu a toho, e někdo otráví jeho hvězdnou osobu. O devět měsíců později, v prosinci 1988, bylo stejným rytířským způsobem a bez dalšího vysvětlení oznámeno, e Biľak byl... zbaven všech svých funkcí. V Praze věděli, e Moskva nebude chtít bránit Biľaka ani to, co představoval. Jakeš doufal, e jeho odstraněním odkáe tohoto nekorunovaného krále Slovenska do patřičných mezí, ale chtěl také – coby umírněný post-breněvovský konzervativec – vyvolat zdání, e se konečně distancuje od starých ultrakonzervativců, ani by přitom přistoupil k reformám.\nAle stejně byl po jistou dobu vnímán jako méně extrémní ne jiní: a do začátku roku 1989 jej opoziční dubčekovci povaovali za otevřeného pěrestrojce, na rozdíl například od Indry. Ve skutečnosti zůstal úzce spjat, ideologicky v kadém případě, s tvrdými, i kdy si všichni vzájemně konkurovali v boji o moc. Znovu se s nimi sblíil vzhledem k rostoucímu protestu veřejnosti a k tomu, e se Gorbačov stáhl z československé scény.\nJako všichni slabí dostal Jakeš strach, kdy postřehl, e dovolí-li jednu demonstraci opozice, jak to učinil 10. prosince 1988 (u příleitosti mezinárodního dne lidských práv, v době, kdy se konala schůze KBSE ve Vídni o aktualizaci helsinské dohody, a zejména za přítomnosti Françoise Mitterranda v Praze), pouze tím povzbudí síly opozice proti celému systému, svému systému. Miroslav Štěpán v interview odhalil, e Jakeš a Biľak se tajně setkali s dalšími vedoucími představiteli na Nový rok 1989 na Javorině. Tehdy se rozhodli nařídit mu jakoto osobě odpovědné za bezpečnost v Praze, aby přistoupil k represi, neboť jinak to je v háji, jak uvádí. Tato scéna je hodna Shakespearovy tragédie a přesně vystihuje stav vnitřního rozkladu, v něm se nacházeli vrcholní představitelé moci: Štěpán, jeho se to jakoto vykonavatele rozkazů především týkalo, byl dren stranou této schůze vícero členů Předsednictva v tajném sídle slovenského ÚV, avšak věděl, o čem se jedná. Uvádí, e to bylo prostřednictvím mých informací ze zvláštních slueb získaných mými mladými v řadách policie, vnitra (tj. StB, pozn. V. F.) a vojska (tj. vojenské rozvědky, pozn. V. F.). Této schůze se klidně účastnil Biľak, ačkoli měl zakázáno publikovat, veřejně vystupovat a byl zbaven všech svých funkcí. Jakeš, usmířený s tvrdými, které nedávno odstavil, byl rovně přítomen; kdy mu však Štěpán sdělil, e o tom ví, potvrdil mu to, prohlašuje shovívavě, e on... tam lyoval.\nJakeš byl připraven připustit, jako v lednu 1989, kdy probíhalo vídeňské jednání KBSE, e existují (abstraktní) lidská práva, ale nepřijal masivní poctu prokazovanou obyvatelstvem Janu Palachovi, který se upálil o dvacet let dříve na protest proti Jakešově normalizaci: 15. ledna 1989 došlo při manifestaci k uctění Palachovy památky – manifestaci samozřejmě nepovolené – k násilnému potlačení, k němu byly poprvé pouity Lidové milice, ozbrojená pae KSČ. A tato represe se opět stupňovala: jak se blíil konec (stejně jako v případě mnohých končících autoritativních reimů), přibývalo policejních násilnosti, zadrení, procesů a odsouzení. Pro zastrašení opozice se vyhroovalo vyhlášením výjimečného stavu po způsobu Jaruzelského v Polsku v roce 1981 a nasazením armády vzhledem k nebezpečí svrení reimu. Jakeš nařídil autorovi svých prohlášení Jaroslavu Jeníkovi, vedoucímu ideologického oddělení ÚV, aby mu připravil úvodník pro Rudé právo, pod který by se podepsal; úvodník měl oslavit únorový převrat u příleitosti jeho výročí 25. února 1989, aby tak vznikla protiváha k nedávným výročím otravných let 1968 a 1969. Jeník, spíše nakloněný pěrestrojce, se pokusil mu to rozmluvit. Jakeš jej odpálkoval se svým naivním breněvismem: Ale ne, to je pořád důleité, ty velké okamiky! Prostě to napíšeš. A záhadný Václav Kuryl, hlavní Jakešův spolupracovník, vypustil z Jeníkova úvodníku všechny odváné pasáe, které nahradil úryvky ze zaloutlé brourky, ji napsal sám se svým týmem – ve své době, dodal – pro Jakeše. V onen den tak vyšla generálním tajemníkem podepsaná veřejná oslava převratu a jeho nutného násilí (sic, známý jakešovský leitmotiv, viz výše). Podle Jakeše bylo především třeba dělat a nediskutovat: na to máme schůze, školy a městské rady.\nVidíme, e se nikdy neobracel k občanům jako celku, ale k funkcionářům strany, aby je uklidnil v případě, e by byl zašel příliš daleko: Praské jaro jej vskutku strašilo, je všechny strašilo jako úhlavní nepřítel, jako Nemesis. Stát byli oni a oni byli – oni samotní – stát; a byl to Jakeš, kdo měl jakoto hlava strany, a nikoli státu, pověření řídit stát.\nJmenovitě na něj se tedy obraceli představitelé Charty 77 v letech 1988–1989. Stejně tak to byl on, a nikoli hlava státu nebo vlády, kdo v dubnu 1988 oznámil Jakešovu iniciativu pro vytvoření zóny důvěry ve střední Evropě a komu jmenovitě odpověděla Charta 77.\nJakešova linie byla jasná: byla dvojitá a odpovídala linii Jana Fojtíka, odpovědného na ÚV za oblast ideologie. Na jedné straně byl příznivě nakloněn detailním úpravám systému, ale na druhé straně (jak uvedl na mimořádné schůzi šéfredaktorů československých médií v březnu 1989) odmítal dialog s vyhlášenými nepřáteli socialismu, mezi které počítal nejen Chartu 77, ale také Dubčekovy stoupence vyloučené z KSČ. Objasnil, e tím míní ty, kteří odmítají uznat dva úhelné kameny systému, to jest správnost normalizace a princip vedoucí úlohy strany. Tím pádem byly odsouzeny k neúspěchu nesmělé kontakty, které v té době ve prospěch Jakeše navázal Jan Bouchal (odpovědný na ÚV za oblast společenských organizací) s bývalými komunisty sdruenými v neoficiální skupině Obroda. V červnu 1989 byly na Jakešův příkaz zcela přerušeny; dokonce i proti Obrodě zvolil Jakeš represi. Jeho nesmělé naráky na nutné reformy ostatně během roku 1989 zmizely, jak se prohlubovala politická krize a ulice začínala mručet: v dubnu, v čase dvacátého výročí Dubčekova pádu a v době, kdy se v Polsku otevřela rozhodující setkání kulatého stolu mezi stranou a Solidaritou, obhajoval Jakeš stávající stav systému, neboť u nás je mnoho věcí zdarma. Manifest Několik vět, který vyšel v červnu a poadoval dialog a pluralismus jako v Polsku, měl okamitě obrovský ohlas. Během několika týdnů jej podepsalo 17 000 lidí, mezi nimi byli i varietní a divadelní umělci do té doby apolitičtí (např. zpěvačka Hana Zagorová), na které si Jakeš stěoval ve svém slavném projevu ze 17. července ne kvůli jejich podpoře opozici, co zastřel, ale kvůli... jejich finančním příjmům, mnohem výraznějším ne naše.\nPo svém pádu Jakeš útočil ve všech četných interview, zejména v sérii rozhovorů v dubnu a listopadu 2003 – hned po procesu, který jej pro nedostatek písemných důkazů zprostil obvinění ze zrady v roce 1968 a z odpovědnosti za policejní násilí 17. listopadu 1989 – v podstatě na všechny někdejší vedoucí představitele, starší či mladší, s důleitou výjimkou: byl jí Alois Indra (zemřel v roce 1990), nejtvrdší z tvrdých, jeden z pěti signatářů zvacího dopisu ze srpna 1968 a šéf dělnicko-rolnické vlády a revolučního tribunálu, které měly 21. srpna 1968 jepičí ivot. Poznamenejme, e Jakeš dodnes tvrdí, e tento zvací dopis, adresovaný Breněvovi, nyní veřejně přístupný s vlastnoručními podpisy autorů, není autentický, neboť to potvrzují... soudruzi dotčení tímto obviněním.\n(Originál dopisu předal československé vládě Boris Jelcin v červenci 1992. Existuje té v anglickém překladu, který ovšem není příliš dobrý, protoe ruský originál uívá méně sebejistý tón, méně dramatický, méně naléhavý. Slibuje Moskvě boj všemi našimi silami pomocí našich vlastních prostředků a ne naší mocí a všemi prostředky. Signatáři naříkají nad slabostí odporu vůči antikomunismu, a ne nad naprostou absencí tohoto odporu, stejně jako nad paralyzováním institucí politických a státních, a ne nad paralyzováním všech institucí.)\nAvšak ten, který dopis podepsal jako první, toti Indra, je jediný normalizátor, kterého Jakeš nikde nikdy nezmiňuje, dokonce ani pochvalně ne – co je přiznáním toho, e byl Indrovi podřízený a jeho komplic číslo jedna. A to navzdory skutečnosti, e Indra byl jedním ze opěrných bodů normalizace: v letech 1971–1989 byl členem Předsednictva ÚV KSČ a předsedou Federálního shromádění, co je unikátní případ. Na veřejnosti sice téměř nevystupoval, byl však velice aktivní na schůzích Předsednictva a ÚV, kde jednal jako stráce ultraortodoxní linie par excellence. Stavěl se agresivně proti jakékoli reformě a proti reformátorům všeho druhu, ať u se jednalo o Dubčekovy stoupence, Chartu 77, Štrougala, který podporoval Gorbačova a Jelcina, nebo o bezpočetné ambiciózní mladé funkcionáře z ÚV, které ponioval označením revizionisté, aby je zahnal zpátky do řady; nic z toho Jakeš nikdy nedělal. Ani dnes se však o něm Jakeš nezmiňuje, ačkoli jejich cesty byly vdy rovnoběné a vedly tým směrem. Sověti Indru evidentně potřebovali (tak, e ho po srpnové invazi na jeden měsíc ukryli v SSSR), protoe byl tehdy pro české země tým, kým byl Biľak pro Slovensko, to jest nezpochybněným šéfem nekompromisních, nejdogmatičtějších breněvistů. Protoe Sověti věděli, e není populární a v očích veřejného mínění nese zahanbující označení zrádce, v dubnu 1969 raději umístili do popředí Husáka. Sledovali jej také vzhledem k jeho úzkým kontaktům s představiteli NDR, a to od počátku sedmdesátých let.\nZatímco čekal na svou chvíli, jak to vysvětlila praská KGB ve zprávě z února 1973, která byla loni zveřejněna (viz výše, Echo 24.cz z 10. října 2014), vsadil Indra na slabého Jakeše v roce 1987, kdy Moskva pod vedením Gorbačova přestala chránit Husáka, jako na provizorní řešení proti Husákovi; ovšem také proti samozvanému reformátorovi Štrougalovi, a dokonce i proti Biľakovi; ten byl sice Indrovým spojencem, ale také osobním rivalem ze Slovenska. Po Biľakově pádu v roce 1988 se Indra ostatně stal hlavním strácem chrámu dogmatického, protireformního konzervatismu, to znamená – co pro něj bylo vdy typické – zejména protidubčekovského, ještě více ne konjunkturálně protigorbačovovského.\nAby ochránil Jakeše, který takříkajíc drel místo v očekávání Gorbačovova pádu, v něj doufal, útočil Indra otevřeně na mladé členy vedení, kteří skrývali svou nespokojenost. Právě o Indrovi prohlásil Jeník (vedoucí funkcionář ideologického oddělení ÚV), e z něj má Jakeš strach. Indra také v prosinci 1988 zakázal Štěpánovi, klíčovému mui v Praze, aby kontaktoval divadelní kruhy, které Indra obvinil – co v jeho ústech byla nejhorší nadávka – z napojení na ty z roku 1968. Velice podobnými výrazy zaútočil Indra o šest měsíců později, v červnu 1989, kdy sílily protesty, na Rudolfa Hegenbarta, který přitom řídil od prosince 1988 všemocné 13. oddělení ÚV, kontrolující oblasti zvané silové (armádu, policii, soudnictví). Toho dne se Jakeš nechal zastoupit Hegenbartem na generální schůzi vysokých kádrů státních orgánů, jak to dělal často, kdy byla situace horká. Hegenbart vystoupil a odváně navrhl rozdělení státních a stranických funkcí. A Indra, vrchní stráce ortodoxního pojetí, jej nařkl z tajné spolupráce s revizionisty a veřejně se od něj odvrátil.\nPoznamenejme, e kdy byl Hegenbart jmenován do čela 13. oddělení pověřeného vedením politické policie, dostal své příkazy u Jakeše během nástupního rozhovoru. Jakeš mu nařídil, aby objasnil dvě věci týkající se jeho kolegů z vedení státostrany: za prvé jejich vazby na politickou policii, za druhé jejich vazby na bývalé osmašedesátníky. V červenci 1989 řekl Jakeš soukromě Hegenbartovi – Hegenbart to uvedl v rozhovoru v roce 2003 –, e nahradit Husáka na postu prezidenta republiky musí... Indra.\nAni volba generálním tajemníkem strany nepřinesla Jakešovi popularitu. Teprve 17. července 1989 se vše změnilo díky jeho tajnému proslovu na Červeném Hrádku, který byl vynesen jedním radiotechnikem a okamitě nesčetněkrát vysílán Svobodnou Evropou a Hlasem Ameriky; v Československu vznikly tisíce kopií. Od této chvíle se Jakeš stal hvězdou stejně populární jako komickou; najednou ho všichni znali. Před vedoucími představiteli státostrany Západočeského kraje předvedl zmatený monolog, v něm odhalil svou nekulturnost a jazykovou neschopnost, politickou prostoduchost a neznalost ekonomie, ať u jejího fungování či terminologie. Také například zaútočil na kardinála Tomáška a při té příleitosti i na Dubčeka, který říká, e je pravý komunista a který šel osobně kardinálovi blahopřát k narozeninám: Tohle, to není socialismus, církev... není představitelem státu. Pozdější CD s projevem se stalo trvalým bestsellerem: v roce 2014 oslavila média jeho 25. výročí.\nPoslední slib propagandy normalizačního systému, tedy hmotný blahobyt, který Jakeš ve svém slavném proslovu ještě jednou vyzdvihl, byl popřen, kdy jedním dechem rehabilitoval Ceauşeska, neboť ten podle něj zůstal komunistou, internacionálním (sic!) stoupencem jednoty a ne ústupu, co nebyl případ Polska a Maďarska, které padaly pod tíhou dluhů. A to navzdory skutečnosti, e v Rumunsku byl hlad, zima a vázly dodávky elektřiny, co popíralo vlastní legitimizaci komunistických reimů, které vdy stavěly do popředí jako svůj největší výdobytek hmotné a sociální zabezpečení, jak připomněla Charta 77 dne 2. ledna 1988 ve své Výzvě k solidaritě s Rumunskem. Poté, co celý ivot vyzdvihoval sovětský model socialismu, oslavil v tomto proslovu národní československý přístup, který zahraničí nic nedluí. Dokonce nechal v letech 1988 a 1989 slavit 28. říjen 1918, den vyhlášení nezávislosti a jejího tvůrce Masaryka, přičem stejně jako Husák chyběl při poloení kytice... kterou sám objednal.\nJakeš a jeho mentor Indra byli napojeni na Gorbačovovy odpůrce v Kremlu a na Honeckera v NDR. (O něm Jakeš řekl v rozhovoru z 10. prosince 2014, e to byl člověk jemu nejbliší mezi vedoucími představiteli východního bloku, neboť jsme se znali u od časů mládenické organizace. Honecker mimochodem prohlásil, e Berlínská zeď vydrí ještě sto let, co přesně odpovídalo tomu, jak se na svět díval Jakeš... před příchodem Gorbačovovým, který mu zkazil tu radost.) V současné době Jakeš přiznal, e si stěoval na kapitulaci Sovětů 15. ledna 1989 na vídeňské konferenci KBSE, kde vznikla aktualizace Helsinských dohod z roku 1975. Potvrdil to v roce 2003 Štěpán, který byl v roce 1989 také předsedou komise pro zahraniční záleitosti Federálního shromádění a který z tého obvinil Ševardnadzeho, tehdejšího sovětského ministra zahraničních věcí. Jakeš tedy hrál o čas, drel se u moci za kadou cenu a čekal, e Gorbačov bude v Moskvě svren. Sám měl blízko k sovětskému generálnímu štábu a k jeho spojkám v Československu – jak bylo vidět během krize v listopadu 1989 – a také k vysokým kruhům KGB. Pokud jde o Gorbačova, ten 7. října 1989 odmítl ve Východním Berlíně při příleitosti 40. výročí vzniku NDR podpořit breněvovské představitele NDR a tím i Československa a Bulharska.\nVe svých četných interview označuje Jakeš tento okamik jako první, případně hlavní bod zlomu, od kterého vedla cesta k pádu jeho reimu, přičem zrady jeho spolupracovníků, zejména těch, kdo byli zodpovědní za silové struktury, vykonaly zbytek. Pár dnů po onom osudovém 7. říjnu byl Alexandr Jakovlev, hlavní spolupracovník Gorbačovův, vyslán do hlavních měst zemí bloku, aby důrazně oznámil: Nepouijeme naše vojska; i kdy jsou na místě, zůstanou v kasárnách a nikam nepůjdou, ať okolnosti budou jakékoli. Jakeš se kvůli tomuto opuštění v říjnu 1989 sblíil s Jaruzelským, Ceauşeskem a Miloševićem. Ji v květnu 1989 se dokonce ukázal po boku generálního tajemníka syrské strany Baas, krátce poté, co došlo k přerušení vztahů – včetně vojenských – Damašku s Gorbačovem. Jakeš myslel, e získá čas a upevní svou pozici díky místním represivním slokám, jak se to podařilo čínskému vedení – které nyní dává za příklad – o pět měsíců dříve. Ale pro něj to muselo přijít později: čekal toti, a jeho sovětští spojenci v čele s velitelem KGB Krjučkovem svrhnou Gorbačova, do čeho se pustili a za devět měsíců, příliš pozdě. K tomu poznamenává Šebaršin, poslední velitel sovětské zahraniční rozvědky, e Jakeš a jeho protějšky z ostatních zemí bloku byli vychováni pouze k tomu, aby byli spojenci Sovětského svazu. Nikdy se nepřipravovali na to, aby si poradili úplně sami. V listopadu 1989 odmítl Gorbačov ke smůle Jakeše a jeho pravé ruky Štěpána vojensky zasáhnout, aby zachránil kolabující zastaralý breněvovský reim.\nAby zastrašil protestující, ukázal se 16. listopadu Jakeš sám na místě ministra obrany nikoli po boku sovětských politických představitelů, na jeho vkus příliš nakloněných Gorbačovovi, ale po boku... vrchního velitele vojsk Varšavské smlouvy, jak ukazuje fotografie na první stránce Rudého práva, kde čteme titulek: Sovětští generálové u Miloše Jakeše. Z titulu svých funkcí i ze svého fanfarónského postoje byl následně přímo obviněn, spolu se svým nenáviděným poskokem Štěpánem, za neslýchané policejní násilí, k němu došlo následujícího dne, 17. listopadu 1989, během povolené, mírumilovné studentské manifestace a jeho následkem bylo 568 raněných.\n17. listopad je však symbolickým datem, které připomíná rok 1939, kdy praští studenti manifestovali proti německým okupantům, a ti je tvrdě potlačili, zanechajíce jednoho mrtvého a mnoství raněných; dále nechali zavřít univerzitu a mnoství studentů deportovali. Přitom předchozího dne si Jakeš chtěl získat studenty, vyuívaje přitom kontaktů našeptávače Štěpána, bývalého předsedy Mezinárodního svazu studentstva, a na půdě sídla této organizace si nechal s velkou slávou připnout zlatou medaili svazu. Náhle však mladý (ve svých 43 letech vzhledem ke starcům, kteří byli u moci ji dvacet jedna let a více) Štěpán – nováček a nástupce tvrdého Kapka v čele praské KSČ a praských Lidových milicí –, jemu bylo slíbeno předání moci na sjezdu strany, plánovaném na květen 1990, zaujal bojový postoj a urychlil tento pohyb, aby postavil ústřední výbor před hotovou věc ji na prosincovém zasedání. Nenecháme sebou zametat, udeříme! prohlásil těsně před 17. listopadem. Jak jsme se dozvěděli z nevydaného Jakešova rozhovoru z 19. prosince 1989 – Jakešovi tehdy teklo do bot, kdy stál tváří v tvář studentovi urnalistiky, členovi komise vyšetřující události 17. listopadu –, Štěpán ještě dodal: Přestaňte se s nimi (s protestujícími, pozn. V. F.) srát a rozbijte jim hubu! Štěpán, který byl pod větším tlakem ne Jakeš, vytáhl do boje sám a vydal se ještě represivnější cestou, ji se Jakeš podle svého zvyku neodváil následovat, byť jen z taktického realismu. Ale ještě více ne v srpnu 1968 ho veřejné mínění vnímalo jako nepřítele demokracie: 18. listopadu, den po násilné represi, alovali manifestující Jakešovo gestapo, nikoli netrpělivého Štěpána, který byl přitom za červené barety, jich se to týkalo, zodpovědný.\nDnes Jakeš uvádí, e byl ponechán během krize... osamocený, co mu mělo zabránit přijmout potřebná silová opatření, jak mu doporučoval Josef Kempný, jeho stínové alter ego, a věrní z velení armády a Lidových milicí. V nedávném rozhovoru odhaluje Jakeš své spojení s Kempným, věrným mezi věrnými, a to, e 20. listopadu Předsednictvo s jistou nevolí přijalo myšlenku povolat armádu. Jednalo se o operaci Vlna, která měla dostat média pod kontrolu armády a rozmístit v Praze milice. Kdy Lidové milice z okolí Prahy a z ostatních částí republiky odmítly přijet do Prahy potlačit protestní hnutí, byl Jakeš, který je povolal, přinucen dát jim rozkaz – diskrétně po telefonu – vrátit se domů, zatímco odvolal jejich vrchního velitele Nováka. Znovu jednal ve stínu, ovšem tentokrát – v klíčovém okamiku – se záměrem ustoupit pokojné revoltě, zatímco dnes předstírá, e v té době jej zradili jeho tehdejší podřízení, kteří zabránili jakémukoli znovunastolení moci silou. Jako vdycky, jednal v masce a za pouití výmluv.\nJeho poslední vystoupení v televizi 21. listopadu bylo z nejslabších a nikoho neuklidnilo: zdůraznil, e se jedná o obranu našeho socialistického zřízení, které je ohroeno tím Občanským fórem..., které chce nestydatým způsobem zmanipulovat část mládee. Znovu kličkoval, aby ukolébal protestující, ne je bude moci potlačit: tého dne nechal Štěpána, aby nařídil osobám odpovědným za závodní organizace KSČ v praských továrnách, e je vyloučeno vést dialog v ulicích, zatímco následujícího dne ujistil v odpovědi na otázku redaktorů Mladého světa, e ádné politické nařízení (to jest takové, které by pocházelo od něj, pozn. V. F.) zasáhnout nebylo 17. listopadu speciálním silám vydáno. Tento způsob zůstal do budoucna jeho spikleneckou obrannou linií, typickou pro stalinovsko-breněvovskou mentalitu, protoe tímto postojem obvinil osoby odpovědné za udrování pořádku, to jest... Štěpána v Praze a na národní úrovni Lorence (náměstek ministra vnitra) a Hegenbarta (odpovědného za silové struktury na ÚV), kteří přitom byli jeho přímými podřízenými. Avšak manifestace narostly do obřích rozměrů a Jakeš byl překonán svými kolegy z Předsednictva, kteří začali sami vyjednávat s opozicí bez jeho prostřednictví. Jeho podřízený Ladislav Adamec, předseda vlády, kterého jmenoval v roce 1988, aby se zbavil Štrougala, se pověřil vyjednáváním s... tým Občanským fórem a se stávkovým výborem studentů. Adamec se vydal bez Jakešova mandátu ještě před jeho nucenou demisí a před demisí celého Předsednictva, k ní došlo 24. listopadu, vyjednat s opozicí kapitulaci reimu, protoe Gorbačov rozhodně nechtěl vojenskou intervenci, která byla vdy poslední moností řešení situace v prostředí totality východního bloku. 24. listopadu ráno vydalo samo Rudé právo článek, který naprosto popíral postoj toho, jen byl ještě stále dritelem nejvyšší moci ve státě. Na první straně vyšlo komuniké redakce a ostatních zaměstnanců deníku přítomných na veřejném shromádění závodní organizace KSČ, je uvádělo ve svém prvním bodě, e rozhodnutí nechat 17. listopadu zasáhnout bezpečnostní sloky bylo politickou chybou, a poadovalo, aby byly co nejrychleji zveřejněny výsledky šetření slíbeného k této záleitosti a zejména aby z toho byly vyvozeny důsledky. Tého dne večer ve svém posledním projevu, proneseném za zavřenými dveřmi na tajné schůzi ÚV ve Vokovicích v prostorách Vysoké školy politické ÚV KSČ, Jakeš ještě jednou zopakoval, e události jsou zapříčiněny spiknutím vnitřních nepřátel socialistického Československa vydatně podporovaných ze zahraničí, a pověřil ministra obrany Milana Václavíka, aby shromádění navrhl vyhlásit bojový stav armády, bezpečnosti a milicí, aby byly připraveny, pokud by se něco přihodilo, aby to urovnaly (sic!). Ale vida, e to prohrál, nechal krátce nato, stejně jako to učinil 22. srpna 1968, svého starého nepřítele Štrougala, který a do té doby mlčel, říci za potlesku značné části sálu – náhle probuzené po dvacetiletém spánku –, e Václavík... přehání. A stav nouze nebyl vyhlášen. Záhy byla, v sedm hodin večer, oznámena Jakešova demise – zamaskována demisí celého Předsednictva – a jeho nahrazení na postu generálního tajemníka (zcela neznámým Karlem Urbánkem, který o jeden hlas porazil Štrougala v ústředním výboru sloeném z gerontů, kteří tam působili odedávna). To vyvolalo výbuch radosti mezi desetitisíci protestujícími. Ti byli s prsty do V na znamení vítězství a se státními vlajkami shromáděni v samém centru Prahy, na Václavském náměstí, zatímco vedoucí představitelé KSČ se skrývali na předměstí. Jiná fotografie pořízená ČTK ukazuje ve stejné chvíli dav nadšených dělníků ČKD, kontrastující s výrazy poraených papalášů na fotografii pořízené během oné osudové schůze ÚV. Následujícího dne dosáhly manifestace svého vrcholu jen v Praze s 800 000 účastníky, slavícími pád reimu, i kdy formálně k tomu ještě nedošlo. Pro ně se Jakeš rovnal reimu a reim Jakešovi. Komise pro vyšetřování událostí 17. listopadu logicky připojila Jakešovo jméno 5. prosince ke jménu Štěpánovu coby přímo odpovědnému z titulu svých funkcí za násilné potlačení manifestace 17. listopadu; ádala zrušení jeho poslaneckého mandátu.\n24. listopadu se pro Jakeše se ztrátou mandátu generálního tajemníka strany zhroutil svět. Pokud jde o jeho poslanecký mandát, o tom nikdy nemluvil, neboť v jeho koncepci neměl ádný význam. Kdy však byl 7. prosince vyloučen společně se Štěpánem z KSČ, nemohl tomu uvěřit a běel okamitě na Ústřední výbor, aby se proti tomu odvolal. Zbytečně. Vrcholem potupy pro něj bylo, e Urbánek, který jej nahradil, a další noví představitelé komunistů v provizorní koalici nevzešli z vysokých míst hierarchie strany ani bezpečnosti vzhledem k tomu, e obě se během několika dnů zhroutily. (Ke stejnému jevu došlo o dva roky později v Moskvě.) V komunistické baště na severní Moravě změnu paradigmatu nepochopili hned. 26. listopadu manifestovalo osm a deset tisíc komunistů v Ostravě naposledy za pokřiků Ať ije KSČ!, Havel ven! a Ať ije Urbánek!, a kdy jejich odpůrci reagovali slovy Bolševici za mříe! a oznámili jim rozhodnutí nových autorit ukončit vedoucí roli KSČ a změnit ústavu, odpověděli: Počkejte, a se Urbánek vrátí z Ruska! Gorbačov však Urbánkovi, který jej toho dne navštívil, odmítl pomoci. Ve svém posledním rozhovoru v prosinci 2014 řekl Jakeš jasně, e technicky bylo mono probíhající události utnout, jak se to stalo v Číně v červnu 1989, a e velitelé armády tomu byli nakloněni, e se to však stalo nemoným. Zdůraznil, e by to bylo bývalo jiné, kdyby se Sovětský svaz byl odváil do toho pustit. 4. prosince 1989 v Moskvě však Gorbačov za přítomnosti samotného Urbánka dal sovětskému modelu komunismu ve východním bloku ránu z milosti, kdy veřejně odsoudil sovětskou invazi do Československa v srpnu 1968. Jako Karel Kosík v listopadu 1968 teď o dvacet jedna let později Jakeš ukázal, e se s novou linií komunistické strany neztotoňuje, a posléze z ní byl společně se svým našeptávačem Štěpánem vyloučen. Stalo se tak 7. prosince, v den, kdy nastoupila první koaliční vláda, kdy armáda odmítla operaci Vlna, která by vedla k vojenskému převratu, a kdy byly Lidové milice, jejich byl Jakeš nejvyšším velitelem, odzbrojeny a rozpuštěny.\nBěhem sametové revoluce bylo Jakešovo jméno předmětem ničivě výsměšných rýmovaných sloganů, karikatur a plakátů. Pozdější nejpopulárnější spisovatel polistopadové éry Michal Viewegh si na něm vyzkoušel své schopnosti v prvním čísle politicko-satirického časopisu Škrt, které vyšlo v lednu 1990 a prodávalo se v ulicích po desetitisících exemplářů. Viewegh jej nazývá výhradně soudruhem Mylošem, který řeční groteskně zmateným stylem o demogracii a opakuje, klopýtaje přitom o slova, dětinská klišé.\nJakeš 19. prosince 1989 popřel ze strachu z blesků spravedlnosti, e by v listopadu byl chtěl zasáhnout silou, ať u 17. nebo později. Distancoval se tak od všech ostatních vedoucích představitelů včetně svého prvního učedníka Štěpána, předstíraje, e probíhající změna je v jeho očích pozitivní, přičem naznačoval některá nebezpečí pomsty, která by mohla ohrozit... zaměstnání některých lidí! Z toho chápeme, e Jakešovi teklo do bot, víme-li, e jedním z tazatelů byl studentský předák, student urnalistiky Václav Bartuška, jeden z členů komise pro události 17. listopadu. Jak ertem poznamenal filozof François George, opravdoví stalinisté nasadí masku lítosti čekajíce, a pomine doba, která jim je nepříznivá.\nV téme rozhovoru uvedl Jakeš, e jeho nástupce v čele KSČ Karel Urbánek během jejich setkání obhajoval jeho vyloučení ze strany 7. prosince, poukazuje na velký tlak na nás, který má co dělat s minulostí, tak abychom se toho zbavili. V roce 2002, kdy byl souzen za povolání Sovětů v roce 1968 a za nařízení represe 17. listopadu 1989, byl zproštěn viny pro chybějící písemné důkazy, zatímco zbytek jeho jednání byl povaován za ne protizákonný. Mimochodem, při tomto procesu vyšlo najevo, e jeho skutečné jméno je Milouš, nikoli Miloš, jak se do té doby předpokládalo. To ještě přispělo k jeho komickému obrazu. Navíc to připomíná nechvalně proslulou postavu ze známého satirického románu Saturnin Zdeňka Jirotky, v něm je prostoduchý synek se svou sebestřednou matkou uvězněn na samotě, která je od zbytku světa odříznutá rozvodněnou řekou. Podobnost s Jakešovou situací v roce 1989 byla do očí bijící a uspěla. Byl jen jeden Milouš, a to právě on.\nJakeš dnes obviňuje dokonce i Moskvu, e se podílela na státním převratu v listopadu 1989 v Praze za spoluúčasti vedoucích bezpečnosti, jako byli Hegenbart nebo náměstek ministra obrany Lorenc. Hájí i Stalinovo dílo a celý sovětský systém, s výjimkou doby Gorbačovovy, a útočí otevřeně na XX. sjezd KSSS v roce 1956, který je podle něj větší chybou ne ty, kterých se dopustil Stalin a z něho vyplývají roky 1968 i 1989. Viděli jsme, e dnes podporuje Putina, neboť oceňuje jeho pevný postoj, stvrzování mocenských zájmů Ruska a opozici vůči USA. Tím má blízko k Vlasteneckému fóru, jeho součástí je Slovanský výbor ČR (název podle výboru, který byl vytvořen v Moskvě v roce 1941). Shodou okolností je Zdeněk Hoření, blízký Jakešův spolupracovník v letech 1987–1989, v současné době jedním z vedoucích tohoto sdruení. Jeho bulletin Slovanská vzájemnost se staví příznivě k myšlence úzké spolupráce s Ruskem a Srbskem proti NATO a povauje Pakt Ribbentrop-Molotov, nedávno vyzdviený Putinem, za prorocký; otiskl té oslavný nekrolog další osoby Jakešovi blízké, Karla Hoffmanna, který byl jedním z aktivních spolutvůrců srpnové invaze a za svůj podíl na ní byl po roce 1989 vězněn. Hoffmann také pomohl Jakešovi stát se v roce 1987 generálním tajemníkem strany.\nNa závěr řekněme, e Jakeš je modelovým příkladem toho, kdo byl rusky nazýván muem druhého řádu (vtoroj ešelon); byl jím celou dobu před rokem 1987 i později. Při pohledu zpět můeme říci, e jako generální tajemník byl pouze přechodný, ani první (pěrvyj), ani náčelník (chozjain), ovšem přijatelný pro svou slabost a pro svou dočasnost. Pouze si nikdo nevšiml skutečnosti, e Jakeš zastávající nejvyšší funkci se díky ní neprosadil, ale skrz svou nevýraznost ji znehodnotil natolik, e on, generální tajemník, a celé Předsednictvo byli naprosto opomenuti všemi protagonisty listopadu 1989 a padli. To také umonilo zbylým představitelům reimu, pocházejícím z řad mladších a z niších stupňů stranické hierarchie, rychle stranu opustit a přejít do nových stran u moci a do světa obchodu. Předstírali, e ji neznají své včerejší nadřízené, zkušené tvůrce kolektivní diktatury, zneváené jedenadvaceti dlouhými lety absolutní moci, kteří ztratili svého zahraničního garanta, Sovětský svaz. Jako Husák v roce 1987, generální tajemník Jakeš odevzdal svůj mandát Ústřednímu výboru 24. listopadu 1989. Jako tehdy mu nikdo nebránil a jako tehdy byla zvolena další loutka, jediný kandidát v soutěi, a to tak drtivou většinou hlasů, e volba naprosto postrádala důvěryhodnost (136 ku 7 podle Rudého práva z následujícího dne, kde si lze přečíst, e ve svém projevu před odchodem Jakeš důrazně varoval své spoluobčany před... konáním stávek!).\nMěl zůstat symbolem nenormální normalizace a obyčejného stalinismu doby po Stalinově smrti. Uzavřeme následující příznačnou scénou z pondělí 20. listopadu 1989, kdy se systém hroutil: desítky tisíc protestujících spontánně procházely Prahou po nábřeí poblí Národního divadla. V pět hodin odpoledne prošly okolo honosného věáku, kde Jakeš, ani by o tom věděli, řídil schůzi – měla být poslední – vedoucích Svazu československo-sovětského přátelství, který čítal miliony papírových členů. Tato schůze věnovaná organizačním úkolům se uzavřela ve chvíli, kdy dav procházel kolem této luxusní budovy, ji musel všemocný generální tajemník tajně opustit skrytým východem. Zatímco revolta hřměla v jeho zemi, která o něho nestála, Jakeš se naposledy obrátil na Sovětský svaz, který o něj rovně ji nestál.\nPřeloil Aleš Zapletal.\nVladimír Claude Fišera (1948) je politolog, historik, překladatel, spolupracovník Listů. Byl profesorem na univerzitách v Paříi,v Portsmouthu a Štrasburku (zde působil v Ústavu soudobých dějin). ije ve Francii, kde se narodil.


Vítězové Cen Velkého Bratra za rok 2015 – Big Brother Awards CZ\nVítězové Cen Velkého Bratra za rok 2015\n„Kdybych teď řekl, že bych chtěl, aby každý uživatel internetu byl identifikován, tak se na mě vrhnou všichni. Ale podle mě nastala doba k debatě, jak se tímto směrem posunout,“ řekl ministr vnitra Chovanec v článku „Chovanec by internetu rád nasadil obojek“, Lidové noviny text vydaly letos 8. ledna 2016 a byl reakcí na kauzu prolomení e-mailové schránky premiéra Bohuslava Sobotky a zveřejnění jeho soukromé komunikace serverem White Media.\nO den později pak Lidové noviny přinesly s Chovancem rozhovor, v němž ministr myšlenku dále rozvádí: „Přichází doba, kdy si lidé musí uvědomit, že cosi psát na webu, e-mailem, zkrátka na síti, že i tím se mohou dopouštět trestné činnosti. Že nepravda, která nese znaky trestného činu, může být zájmem policie. A ti lidé za ni mohou být souzeni a odsouzeni. Ať je to poplašná zpráva, forma xenofobie, nebo něco podobného. Já si nemyslím, že je čas výrazně omezovat internet. Myslím, že nastává doba, kdy lidé budou identifikováni s tím, co říkají. A co dělají na internetu … Myslím, že ani ti, kdo plédují za svobodu internetu, nechtějí, aby to bylo rejdiště zločinů a semeniště různých hnutí, která chtějí zlo. A věřím, že i s ochránci svobody internetu najdeme společnou řeč.“\nUvedené výroky ministra Chovance by snad šlo přejít jako nedomyšlenou reakci na neschopnost policie zabránit dalšímu zveřejňování premiérových e-mailů, pokud by ovšem nebyly minulý rok činěny kroky k dalšímu rozšíření plošného sledování uživatelů internetu. Konkrétně jde o návrh vzešlý od Policie ČR na rozšíření uchovávání provozních a lokalizačních údajů (tzv. data retention), který se promítl do novely vyhlášky ministerstva průmyslu a obchodu. Nově by se měly u služeb přístupu k internetu uchovávat i „adresa IP a číslo portu zařízení, ke kterému bylo přistoupeno“. To by v některých případech fakticky znamenalo, že by byly zjistitelné i konkrétní webové stránky, na něž bylo přistupováno a tím by se fakticky odhalil i obsah komunikace.\nPorota roku 2015:\nTereza Reichová – dokumentaristka\nTomáš Rosa – expert matematické ochrany informací\n1 thought on “Vítězové Cen Velkého Bratra za rok 2015”\nPingback: Automatická kontrola vozidel – Rss News


Boris Ekrt - Právě dnes\n10.August » e-region.cz\nZkameněliny a jejich sbírání jsou spojeny s těžbou uhlí od nepaměti. Sběru fosílií se v okolí Bíliny a Mostu věnovaly generace horníků a sběratelů. O záchranu těchto svědků dávné minulosti se dlouhodobě starají také geologové Severočeských dolů a....\nČlánek o původu zubů v magazínu Science!\n13.July » Přírodovědecká fakulta UK v Pr\nValéria Vaškaninová z Ústavu geologie a palentologie PřF UK je hlavní autorkou článku, který otiskl prestižní vědecký magazín Science. Mezinárodní vědecký tým, který článek publikoval, je složen z odborníků z univerzity v Uppsale, evropského synch...\n27.January » Xman.cz\nNa zemi, ve vodě i ve vzduchu se proháněli fantaskní tvorové, leckteří predátorští, mnozí úctyhodných velikostí. Pravěk se svými bizarními obyvateli se nevyhnul samozřejmě ani oblasti dnešního Česka. Byl domovem burianosaura i smrtícího mořského n...\nTato informační stránka o Boris Ekrt zobrazuje poslední internetové články, ve kterých se výraz "Boris Ekrt" vyskytuje. Výsledný seznam není redigován.


Hrad Helfštýn byl pravděpodobně založen na konci 13. století slezským šlechticem Fridušem (Fridrichem) z Linavy, který se v tomto kraji bezprávně zmocnil části panství. Strategickou polohu hradu využíval k loupežení.\nNa hradě docházelo k častým stavebním úpravám. Na konci 14. a začátku 15. století, kdy hrad vlastnili Kravařové, příslušníci významného panovnického rodu, se Helfštýn proměnil v gotickou pevnost. Kravařové hrad obývali déle než sto let.\nVýznačné přestavby se Helfštýn dočkal také za panování mocného rodu Pernštejnů. Ti roku 1554 Helfštýnské panství prodali Půtovi z Ludanovic. Poté Helfštýn vlastnili Rožmberkové, Bruntálští z Vrbna a Dietrichsteini.\nV roce 1911 se na Helfštýně započaly zajišťovací práce. Po 2. světové válce se v objektu prováděly rozsáhlé průzkumy, které pomohly objasnit jeho minulost. V současné době helfštýnský hrad spadá pod správu Muzea Komenského v Přerově.\nHrad Helfštýn (Široká hradba)\nHrad Helfštýn (vstup do hradního areálu)\nHrad Helfštýn (I. nádvoří)\nHrad Helfštýn (pohled z II. nádvoří)\nHrad Helfštýn (hradní příkop)\nHrad Helfštýn (vstup na III. nádvoří)\nHrad Helfštýn (IV. nádvoří - hradní palác)\nHrad Helfštýn (historická mincovna)\nHrad Helfštýn (expozice kovářství)\nHrad Helfštýn (IV. nádvoří)\nHrad Helfštýn (pohled ze severní husitské věže)\nHrad Helfštýn (III. nádvoří s vyhlídkovou severní věží)\nHrad Helfštýn (II. nádvoří)\nHrad Helfštýn (výstava kovaných plastik na II. nádvoří)\nNejnižší / nejvyšší bod: 350 m / 378 m\nPrůměrné stoupání / klesání: 10.4 % / 7.2 %


Fiskars kalač 3700 – Betonové palisády\nPřehledný a jednoduchý test křovinořezů. Jaké jsou nejlepší křovinořezy na českém trhu? Zjistěte to v testu kvality na našich stránkách, poradíme vám. Pořiďte si elektrický, aku nebo benzínový křovinořez s nožem i strunou.\nPotřebujete vybrat pořádný křovinořez , který bude odvádět ty nejlepší výsledky? Poradíme vám, jak ho vybrat. PS: Značky Fieldmann a Sharks u nás vedou! Husqvarna 1l v hodnotě 2Kč ZDARMA! Kvalitní poloprofesionální křovinořez za skvělou cenu!\nDoprava zdarma skladem. Většinu produktů máme skladem. Rádi bychom vám nyní představili to nejlepší z křovinořezů , co máme v naší nabídce. Jedná se především o japonskou kvalitu Hitachi či skvělé stroje Solo.\nJaký motor je u křovinořezu a vyžínače nejlepší? V současné době si můžete vybírat ze tří typů motorů – akumulátorového, elektrického a benzínového. Pro použití v náročnějších podmínkách je u křovinořezu důležitý nejen dostatečný výkon, ale i kroutící moment motoru.\nU kvalitních výrobků je . Křovinořez jak sám název napovídá, řeže křoví. Tušíme ale, že když hledáte kvalitní křovinořez , tak to myslíte vážně a jste . Hlasuj – toto je kvalitní názor – 1hlasů. Všechny naše křovinořezy jsou zhotoveny z kvalitních materiálů a jsou vybaveny osvědčenými motory.\nVariabilita nastavení křovinořezu umožní přizpůsobit stroj . Velmi kvalitní křovinořez s kompletním příslušenstvím. Hmotnost pouze kg. Vhodné pro podrost,křoví a větve. Nůž je určen pro motory 3-5HP. Připravili jsme pro Vás tento velice kvalitní křovinořez Ryobi se silným motorem za super cenu.\nRyobi je původem Americká značka patřící do obrovského . Pro uživatele, kteří potřebují silný a kvalitní křovinořez , nejsou však profesionálové pracující v lesnictví či oboru údržby zelených ploch. Chlapi, ten Dolmar má nějaký kvalitní motor? Pozáruční opravu Vám udělá každý kvalitní servisák, co umí i ostatní značky jako je Stihl, HQ, .


Dům dětí a mládeže Praha 6: Keramika pro dospělé\nKaždé úterý od 18 do 20 hodin se schází KERAMICKÝ KLUB, jehož účastníci nemusí platit pololetní nebo celoroční zápisné, ale tzv. Klubovou kartu, předplacenou na 4 lekce (800 Kč / 4 lekce pro dospělé, 700 Kč / 4 lekce pro studenty VŠ do 26 let).\nTaké nabízí možnost platby pouze jednotlivých lekcí (250 Kč / lekce dospělí, 200 Kč / lekce pro studenty VŠ do 26 let). Lze ale také platit zvýhodněné pololetní či celoroční zápisné.\nNáplní je především tvorba z volné ruky, práce se sádrovými formami, dekorování i glazování.\nPro pravidelné KERAMICKÉ KROUŽKY dospělých, mládeže a studentů je naše dílna otevřena každé pondělí a úterý dopoledne od 10 do 12 hodin a ve večerních hodinách v pondělí a ve středu od 18 do 20 hodin.\nCena všech těchto kroužků pro:\n- dospělé je 2200 Kč za půl roku, 3900 Kč na celý rok\n- pro studenty VŠ (do 26 let) je cena zvýhodněna na 1900 Kč za pololetí nebo 3400 Kč za celý rok (s potvrzením o studiu).\nTOČENÍ NA HRNČÍŘSKÉM KRUHU - pravidelné kroužky\nPro dospělé - pondělí od 18:00 do 20:00 hodin\nDěti a mládež - středa 16-17,30 hodin.\nPřihlášení pololetní nebo celoroční!\nVšichni účastníci našich kroužků a klubů, dospělí, mládež a děti mají možnost využívat i naši víkendovou nabídku – sobotní a nedělní keramické dílny, účastnit se výletů, exkurzí, návštěv ateliérů, výstav atp. Tyto akce budou inzerovány na našich webových stránkách a letácích DDM.\nStačí se jen zajímat a přihlásit předem!\nVíkendové tvoření pro veřejnost (děti, rodiče s dětmi, mládež, studenti i dospělí):\nKeramické soboty (většinou 1x - 2x měsíčně)\nHliněné neděle (2-3x ročně)\n- děti a mládež (do 18let) 100 Kč / 2 hod.\n- studenti VŠ (do 26 let) 200 Kč / 2 hod.\n- dospělí 250 Kč / 2 hod.\n- zvýhodněné vstupné rodič + dítě 250 Kč\nNa tyto akce je nutné se hlásit předem telefonicky nebo e-mailem, neboť kapacita keramické dílny je omezena.\nKontaktní osoba: Bc. Gabriela Lasíková, Klára Plieštiková\nE-mail: lasikova@ddmp6.cz, klara.pliestikova@ddmp6.cz\n10.00 - 12.00 a 18.00 - 20.00 ker. kroužky, 18.00 - 20.00 točení na hrnč. kruhu\n10.00 - 12.00 točení na hrnč. kruhu, 18.00 - 20.00 keramický klub\n18.00 - 20.00 keramické kroužky\nkeramické soboty - většinou 2x měsíčně\nhliněné neděle - 2-3x ročně


Evropa posílá na Ukrajinu lékaře a právníka. Mají dohlédnout na případ Tymošenkové | Hospodářské noviny (iHNed.cz)\n16. 5. 2012 13:52 / 2 minuty čtení\nUkrajina EU Evropská unie Tymošenková Julie\nTým lékařů se na pokyn Evropského parlamentu připojí ke specialistům z Německa, kteří léčí Juliji Tymošenkovou. Na Ukrajinu vyšle také svého právníka, který bude při projednávání stížnosti na procesní chyby, k nimiž mělo dojít při odsouzení bývalé premiérky.\nEvropský parlament (EP) vyšle na Ukrajinu tým lékařských specialistů, kteří se zapojí do léčby vězněné Julije Tymošenkové. Dohodli se na tom ve středu v Bruselu šéf evropských poslanců Martin Schulz a ukrajinský premiér Mykola Azarov.\nEP rovněž pošle na Ukrajinu "vysoce kvalifikovaného" právníka, který dohlédne na kasační stížnost advokátů Tymošenkové podanou kvůli rozsudku v plynové kauze.\nKvůli jejímu zdravotnímu stavu bylo v úterý odročeno zasedání soudu, který má projednat kasační stížnost na procesní chyby, k nimž údajně došlo při rozsudku nad bývalou premiérkou v plynové kauze.\nZa podpis nevýhodné smlouvy o dovozu ruského zemního plynu, kterým měla stát připravit o miliardy, byla minulý rok v říjnu Tymošenková odsouzena k sedmi letům vězení.\nKdyž koncem loňského roku soud vyšší instance zamítl odvolání, podali advokáti odsouzené kasační stížnost, o níž bude soud jednat 26. června.\nTymošenkovou v Kyjevě podpořily tisíce lidí. Požadují odstoupení Janukovyče - čtěte ZDE\nZesláblá Tymošenková je v nemocnici. Lékaři ukončí její hladovku a začnou s léčbou - čtěte ZDE\nTymošenková v úterý přerušila své léčebné procedury na protest proti tomu, že ukrajinské ministerstvo zdravotnictví údajně zveřejnilo detaily o jejím terapeutickém plánu. Po středečním setkání s německým terapeutem Lutzem Harmsem se rozhodla v léčbě znovu pokračovat.


Nejhezčí tablo v kraji mají maturanti z Havířova, rozhodli čtenáři - iDNES.cz\n21. května 2013 6:55, aktualizováno 6:55\nKrajská část ankety o nejhezčí maturitní tablo má vítěze. V Moravskoslezském kraji dostalo od čtenářů serveru iDNES.cz nejvíc hlasů tablo studentů 4.D ze Střední průmyslové školy v Havířově. Maturanti se fotili v obchodním domě i v ostravském Hornickém muzeu.\nTablo havířovských maturantů, které vyhrálo krajské kolo ankety MF DNES a Rajče.net. | foto: Rajče.net\nMá tři podlaží a v každém se něco děje. V podkrovním pokoji nalevo například právě vrcholí polštářová bitva, v jedné z přízemních kuchyní zase kluci chystají těsto, snad na koláč.\nNejvíc hlasů získalo v Moravskoslezském kraji tablo studentů 4.D Střední průmyslové školy stavební z Havířova. Na druhém místě se umístili studenti 4.A Obchodní akademie a Vyšší odborné školy sociální z Ostravy-Mariánských Hor. A na třetím místě bylo tablo studentů 4.B z Masarykova gymnázia v Příboře.\nMaturitní tablo studentů 4.D Střední průmyslové školy stavební z Havířova zvítězilo v krajském kole soutěže, kterou pořádá MF DNES a Rajče.net. O vítězích rozhodují čtenáři serveru iDNES.cz.\nStudenti vítězné tablo pojali jako jeden velký bytový dům, ve kterém se odehrávají nejrůznější, často zábavné situace. Do pravé části tabla pak umístili své portrétové fotografie.\n"Tahle podoba tabla napadla spolužačky, všichni jsme s ní souhlasili," řekla studentka 4.D Ivona Szotkowská, která tablo do soutěže přihlásila.\nFotky zachycující momentky v pokojích třída pořídila v jednom obchodním domě, kvůli cihlové stěně, která se objevuje v pravé polovině tabla pak zavítala i do ostravského Hornického muzea. Tam se studenti fotili před jedním ze starých havířských domů.\n"Fotili jsme se tuším na konci února. Pamatuji si, že bylo chladno. Za jeden den jsme měli hotovo," vzpomíná Ivona Szotkowská, která je jedné z fotek zachycena, jak v obývacím pokoji čistí prach ze skříně.\nO nejhezčí ztvárnění maturitního tabla soutěží studenti už posedmé. V Moravskoslezském kraji se letos mezi sebou utkali autoři celkem třinácti originálních děl. Vítězné tablo získalo celkem 357 hlasů a postupuje do celostátního kola, které odstartuje v pondělí 27. května a potrvá do 9. června.\nTablo třídy 4.A OA a VOŠS z Ostravy-Mariánských Hor skončilo v krajském kole ankety druhé\n4.B Masarykova gymnázium Příbor skončila na třetím místě\nStudenti hrají o stovky plechovek míchaného nápoje z piva a pětitisícové poukázky od McDonald's.\n"V celostátním kole si věříme. Myslím, že máme šanci vyhrát," říká Ivona Szotkowská. Asi víc než na soutěž teď ale bude myslet na ústní část maturit, která ji a její spolužáky čeká už příští týden.\nTémata: Havířov, Maturita , obchodní dům, Hornické muzeum, Střední průmyslová škola, McDonald's, Příbor, Moravskoslezský kraj, Mladá fronta DNES, Ostravsko, server, fotografie, Karviná, kuchyně


Historie - Oficiální stránky Obce Toužetín\nV obci se nachází areál raně barokního zámku, postaveného v l. 1697-1698 Giacommem a Petrem de Maggi pro Ferdinanda Schwarzenberga. Vlaští architekti respektovali dispozici starší vodní tvrze, kterou bylo třeba zbořit. Stavba je s ohledem na vlhké podloží, založena na dubových pilotech. Na mostě před vchodem do zámku stály barokní sochy sv. Jana Nepomuckého a sv. Václava, dnes přemístěné do jeho interiéru. Objekt není veřejnosti přístupný. Z historického hlediska je areál zámku zajímavým a uceleným dokladem vývoje hospodářské architektury s celou řadou objektů včetně pivovaru. Autorem některých hospodářských budov byl architekt P.I. Bayer.\nR. 1759 se poblíž obce strhla bitka mezi pruskými husary a císařskými dragouny—připomíná ji sloup při odbočce ze silnice na Prahu směrem k obci. R: 1813 bylo v obci internováno 900 francouzských vojáků zajatých v bitvě u Chlumce.\nObec má asi nejkratší historii ze všech na lounském okrese. Je totiž znám přesný rok jeho založení, 1797. Čtvrt století před tím byl postaven úsek císařské silnice mezi Chlumčany a Panenským Týncem. Majitel toužetínského statku, Josef Schwarzenberg (1769-1833), se rozhodl při silnici vybudovat osadu o dvaceti domcích, po deseti na každé straně. Do dnešní doby si žádný z nich nezachoval svou původní podobu; vesměs byly přestavěny v letech 1885-1910. Jméno získala vesnice po bavorském rodu Sulzů, s nímž byli Schwarzenbergové od 17. století spřízněni.\nPrvními obyvateli Sulce byli poddaní z okolních vesnic. Zakládací listinou byla Suleckým uložena povinnost robotovat ročně třináct dní. Od 60. let minulého století se na Sulci lámal pískovcový kámen. Stavěly se z něj mj. cukrovary v Lounech, Chlumčanech a Postoloprtech. Dnes je Sulec místní část obce Toužetín.\nNázev obce pochází se staročeského jména Zdoň. Nejstarší zmínka o obci pochází z roku 1353, kdy se zde uvádí vladyka Řivín. V 16. století se s Donínem setkáváme už jako se součástí panství Toužetín, s nímž byl počátkem 17. století, za Jana Hrušky z Března, připojen k Peruci. Obec byla majetkově rozdělena a částečně patřila Strahovskému klášteru – panství ve Vraném. Dnes je Donín místní část obce Toužetín.\nPozoruhodností Donína je široko daleko jediný zachovaný větrný mlýn, postavený v roce 1846. Stojí asi 500 metrů jižně od obce při polní cestě do Panenského Týnce. Silný vítr roku 1879 polámal lopatky, a proto tehdejší majitel přestavěl mlýn na parní pohon. Po požáru o 20 let později byl provoz mlýna definitivně zastaven. Na návsi stojí kaple sv. Václava, pochází z roku 1906.\nV obci se narodil generál František Fajtl, známý autor několika autobiografických knih z období II. světové války, kdy působil v britském královském letectvu. Po vypuknutí SNP odjel se svojí letkou po odsouhlasení exilové vlády na pomoc východní frontě.\nDnes je pondělí, 17. 1. 2022, 20:18:42


EVROPA: Uprchlická tsunami a konec pravolevé politiky\nUž jsem si zvykl, že hlasatelé korektnostní politiky postrádajíce skutečných argumentů utloukají své oponenty slovními nálepkami. Nechceš mašírovat, jak my kážeme? Jsi populista, rasista, pravicový extremista, xenofob, islamofob, popřípadě fašista. No dobře. Býval jsem za oněch časů reakcionář, kontrarevoluční živel, obdivovatel zahnívajícího Západu a mnoho jiného, i toho populistu už nějak na hřbetě unesu. Co ale má v tom výběru co dělat ten pravicový extremista? Nebo extremista možná, proč ale zrovna pravicový? Snad abychom přesněji určili, co je pravicovost a co jí naopak není, neboť jak vidno, mnohá hlava politická v tom ohledu tápe.\nPředstavme si měrnou lať označenou ryskami od nuly do sta, přičemž na nulový konec postavme absolutní pravicovost, na rysku s číslem 100 stejně krajní levicovost. Než v té úvaze pokročíme dál, vylučme, co na měrnou lať nepatří, leda z povrchnosti: zpolitizovaný nacionalismus, jakkoli bývá z povrchnosti řazen na pravý konec názorového spektra, stejně jako zpolitizované náboženství. Rovněž tak má postavení na měrné lati málo jiné podstaty než materiální; hodnoty duchovní v tomto hokynářství nabízeny nejsou, byť i bylo něco takového rádo předstíráno. S tímto vymezením můžeme postoupit dál.\nLevicový extremista (neboť jde opravdu o extrém, běžný občanský názor se pohybuje někde mezi ryskami 20 a 80) je názoru, že vešekeren společenský produkt má být navršen na jednu hromadu a z ní pak spravedlivě rozdílen mezi všechny, ať se na jeho tvorbě podíleli více, méně či vůbec nijak. Extremista pravicový má naopak za to, že společenský produkt náleží tomu, kdo jej vytvořil, snad jen po odvodu daní na nejnutnější, ale opravdu jen nejnutnější veřejné účely. Zkráceně lze pravicový postoj vyjádřit větou Umím se postarat o sebe sám, levicový Státe, postarej se o mě. Nebo ještě jinak, jest levicovost výrazem ducha kolektivistického, pravicovost individualistického. Sám bych se blížil spíš zásadám pravicovým; poučen peripetiemi dosti proměnlivého života pokládám všechno rozdělování, přerozdělování a erární poskytování za sud beze dna, z nějž spodem vypadne sotva polovina toho, co se do něj vrchem nasype. Avšak ponechme každému, k čemu srdce jeho tíhne, jen když nebude nositele nesouhlasného názoru hned strkat mezi fašouny a málemže hitlerovce, jak se v přítomném čase děje u nás v Německu.\nČímž se chtě nechtě dostáváme k těm malérům s uprchlíky, největšímu karambolu od pádu Říše římské a snad od samého počátku dějin. Neboť zánikem Říma se středisko západní civilizace jen přeneslo o pár set mil k severozápadu, nabylo nové dynamiky a rozvíjelo se dál. Dnes... nechci být přemrštěně pesimistický, ani ale malovat budoucnost na růžovo; má-li jít všechno jako dosud, může být západní civilizaci přinejmenším na půdě Evropy dřív nebo později – ale spíš dřív - konec. Může, ne musí; naštěstí se začíná projevovat, že evropská veřejnost není takové stádo mezků, jaké lze vést na oprati, kam je oportunistickým politikům a spanilomyslným krasoduchům libo. I vyčkejme časů příštích, byť i nedoufám, že bychom se mohli vrátit ke stavu před počátkem uprchlické invaze; tu možnost jsme si nechali protéci mezi prsty.\nJedna velmi závažná a řekl bych pozitivní změna se nicméně stala: pravolevé schéma, základní předpoklad politiky od samých počátků moderní demokracie, pozbývá svého významu. Političtí profesionálové, toť se ví, k pravolevé lati lnou jak přilepení nevědouce, k čemu by tu jinak byli; řadovému občanu je však čím dál víc puténka, nabízí-li mu kdo víc sociálních výdobytků zleva nebo zprava. Nejpozději od onoho záříjového dne, kdy kancléřka Merkelová otevřela dokořán brány nekontrolovanému přílivu běženců ze všech koutů Blízkého východu a severnější Afriky, je jeho hlavní starostí, zůstane-li mu zachován jeho dosavadní způsob života, jejž by se přece jen nerad vzdával, třeba i z pohnutek nejšlechetnějších. Zvlášť když vysoce převážný díl uprchlického tsunami pochází z končin, jejichž obyčej je určován ideologií islámu. Pravím ideologií, nikoli náboženstvím, na kterýžto aspekt bývá celý problém z povrchnosti či neznalosti zužován; jest islám ucelenou soustavou náboženských, ale také právních, mravních, politických, etických a společenských příkazů, vesměs v rozporu se vším, co si pod týmiž pojmy představujeme u nás v Evropě.\nRád potvrdím, že muslimové v jejich vlastních zemích – a že jsem jich procoural dost od Maroka po Indonésii – jsou vesměs lidé milí, přátelští, neúchylně poctiví, k cizinci zdvořile tolerantní, není-li cizinec takový mezek, aby se zapletl do hovorů o náboženství nebo dokonce, nedej Alláh, o židech a Izraeli. Islámsky motivovaná společnost je ale malér, matka všech malérů. Což se projeví, jakmile se její příslušníci v touze po lepším životě přemístí mimo svou sídelní oblast: první generace ještě bývá – neříkám, že vždy je – vděčná za ten kus existenční příležitosti, jak jej skýtá západní hospodářský systém. Nejpozději v třetí generaci však převáží negativní stránky islámské výchovy, místo zdvořilé tolerance nastupuje pohrdavost, z ní dalším postupem nespokojenost a pocit křivdy. Jak to, že my, jimž Alláh svěřil věčnou pravdu v celé, dále již nezměnitelné úplnosti, musíme vzít zavděk s tím, co odpadne od stolu nevěřících? Nemáme snad také právo na vysoké příjmy, prostorné byty a vše ostatní, v čem si medí starousedlíci? No, nedivme se: souvislost mezi prací a příjmem není zcela zřejmá ani mnohému človíčku západnímu, v podmínkách svobodného rozhodování vyrostlému; což teprve lidem z krajů, kde tvůrcem a zároveň poskytovatelem všeho jest Bůh. A protože Bůh nemůže chybovat, jen sama taková myšlenka je poukázkou na oheň pekelný, jest nasnadě, že rozdíl mezi skrovným živobytím v uprchlické ubytovně a blahobytem těch pěkných vilek kolem dokola je dílem zlomyslnosti nevěřících, kteří by nás, muslimy, mohli připustit k témuž, ale nechtějí. Pro ilustraci uveďme zmínku proběhnuvší nedávno německými internetovými novinami (ač také oficiální, jsou přece jen o hodný kus odvázanější než papírové). V kterémsi uprchlickém táboře vyhlásila skupina mladých muslimů hladovku: raději že zemřou, než by se spokojili s almužnou nějakých tří nebo čtyř set eur. Dva tisíce žádáme, provolávali, stejné dva tisíce, jaký je mzdový průměr v téhle zemi!\nAch jo. A to jsme, obávám se, teprve na začátku celé patálie. Dá se očekávat, že dalším přílivem nezvaných hostí porostou jak jejich nároky a nespokojenost, tak i dožranost domácího lidu. Kam a k čemu ta kombinace povede, nechci nebo se spíš bojím předvídat; téměř jisté však je, že hlavním, ne-li jediným tématem politiky bude právě tento rozpor. Bezpochyby nezůstává utajen ani dosavadním držitelům moci, kteří nejsou tak hloupí, jak vypadají; i pokoušejí se uklidnit vření ve společnosti po vrchnostensku: vytěsňováním nepohodlných názorů, zamlčováním skutečností nebo lakováním narůžovo, zásahy do tiskové svobody nemajícimi daleko do censury, nevybíravou útočností, štítivými odsudky. Tím ovšem zmíněné vření spíš podněcují, než aby je zklidnili, i je se nač těšit. Nemýlím-li se příliš, respekt před orgány státu, už takhle nalomený, poklesne ještě hloub, příkop mezi vládci a ovládanými se rozevře k nepřekročitelnosti, a setrvá-li politická kasta i nadále ve své bohorovné znehybnělosti, snadno se rozhodování o věcech veřejných přenese ze sálů vládních na ulici se všemi představitelnými i nepředstavitelnými následky, Netvrdím nezlomně, že to tak musí přijít, ale může.\nLeda by se ještě předtím přihodilo něco podstatného, i když mě nenapadá, co by to mělo být. Spolkové volby se mají konat až napřesrok, a třebaže jediná strana mající v programu obranu civilizačních hodnot týden od týdne sílí, stěží dosáhne takové popularity jako jí podobná hnutí ve Francii, Nizozemí, Dánsku a jinde. Nu, zanechme prognostiky. Co jediné lze téměř s jistotou předpovědět, je zánik tradičního pravolevého folkloru a s tím související pokles významu partají. A jelikož se v dosavadním systému demokracierovnávládě partají, je možno soudit na další a možná definitivní úpadek této už tak dost oškubané slepičky.\nNicméně, jakkoli nechci propadat nemístnému optimismu, myslitelný je i opak. Demokracie vyproštěná ze svěrací kazajky partajního handrkování, demokracie vrácená svému účelu, jímž nejsou kariéry politických profesionálů, nýbrž účast celé společnosti na rozhodování o věcech veřejných, myšlení ne od voleb k volbám, ale na dlouhé úseky času budoucího, demokracie programů a osobností... to, povím vám, by vůbec nebylo špatné. A je-li, jak už naznačeno, nejvyšším zájmem znepokojeného občana zachování jeho životního způsobu a kulturních norem, také k tomu cíli by se dalo směřovat příměji a odvážněji, bez partajně taktických tanečků. Zajisté je uprchlická tsunami průšvih, ba megaprůšvih; skrývá však v sobě i možnost obnovy. Demokracie i veškerý Západ jí má urgentně zapotřebí.\nNa závěr ještě pár poznámek. Málokdo jde politicko-korektní věrchušce tak na nervy jako uherský premiér Viktor M. Orbán, což je mi znamením, že je to muž moudrý a předvídavý. Dovolím si však nesouhlasit s jeho výrokem, dle nějž uprchlická patálie není problém evropský, nýbrž pouze německý. V této chvíli možná. V delším časovém rozměru... nelze svrhnout do rybníka skálu, aby se vlny nerozšířily k břehům i přes ně, je-li skála dost velká. Německý rybník je navzdory kancléřčinu „my to zvládneme“ plný až po okraj, i je jen přirozené, že se vlny začnou přelévat jinam. Nejprve do blahobytnějších končin Evropy, jelikož však je blahobyt v přímém rozporu s následky uprchlického přívalu, je nutno počítat s tím, že se přesměruje i do zemí pokládaných dosud za méně atraktivní. I bylo by možná rozumnější nestavět tsunami hráze každý kolem svého dvorečku, ale vytvořit hráz společnou. Základ by zde už byl: východoevropské země s jejich zkušeností totality a netoužící tudíž o zopakování v jiné podobě. K tomu odpadají od korektnostního bloku jeden po druhém i západoevropské státy, a jak tak sleduji dění u nás v Německu, už se kýve židlička pod samotnou paní Merkelovou. Opatrně sice, ale zřetelně se od ní odtahují i její nejvěrnější a ramena rostou odpůrcům, i nepokládám za vyloučené, že než se rok s rokem sejde, bude merkelismu konec, německému i všemu ostatnímu. Výsledkem by pak mohla být opravdu Evropská unie, ale změněná, ohlávky levicového liberalismu zbavená, svého existenčního zájmu si vědomá, jíž by tón a směr neudávali povýšenečtí krasoduchové, nýbrž názor občanský, většinový, jak se na demokracii sluší. Ještě není vše ztraceno, jak se může zdát při pohledu na ten bohapustý galimatyáš, ještě zbývá naděje, jen je třeba v sobě najít síly a schopnosti západnímu člověku vlastní, ale zasuté pod nánosem módních pověr.\nHannover, 4. ledna 2016\ntak nejlepsimi spojenci nam muzou byt\nSluníčkové čubky by měly být dány\nRe: Sluníčkové čubky by měly být dány\nNebezpečný ideový chaos!\nVážený pane Frýborte\nSouhlas až na to, že\nLevičáci ctí nejen Mohameda, ale každého, kdo je\nAle napřed je třeba vystřílet ty, kteří zákony násilně\nLidé zdola se ozvou vždy, až je zle. To je známá věc.\nRe: Dobrý začátek,\nJe již zvykem každého debila\nRe: Řešení je známé - a je NUTNÉ, je ale podmíněné\nTen optimistický závěr má jeden háček.\nRe: Ten optimistický závěr má jeden háček.\nJak porozumět Mohamedovi a muslimům- Alí Sína\npočet příspěvků: 55, poslední 7.1.2016 11:38


Když v zaměstnání dostanete výpověď a jinou práci v záloze nemáte, je dobré se registrovat na úřadu práce, a to minimálně kvůli platbám zdravotního pojištění, které jsou povinné. Zaměstnancům jsou odváděny ze mzdy a OSVČ si je musí hradit samy. Samy si je také musí platit i osoby bez zdanitelných příjmů, kterými jsou i nezaměstnaní, kteří nejsou v evidenci na ÚP. V roce 2022 měsíční záloha na zdravotní pojištění pro OBZP činí 2187 Kč. Při zařazení do evidence uchazečů o zaměstnání si zdravotní pojištění platit nemusíte, stanete se totiž státním pojištěncem.\nProč nedostanete podporu?\nNesplňujete potřebnou dobu pojištění\nPracovali jste na dohody do limitu\nPokud jste ve starobním důchodu nebo na nemocenské\nVýpověď z důvodu porušení povinností zvlášť hrubým způsobem\nJestliže nedoložíte potřebné dokumenty\nNa úřadu práce si navíc můžete zažádat o podporu v nezaměstnanosti. Tu lze pobírat až 5 kalendářních měsíců, pokud je vám méně než 50 let. V prvních dvou měsících činí 65 % průměrného měsíčního výdělku a následně začíná klesat. Třetí a čtvrtý měsíc budete pobírat 55 % a po zbytek podpůrčí doby už pouze 45 %. Pro nárok na podporu v nezaměstnanost je však třeba splnit určité podmínky. Kdy tedy žádnou podporu od úřadu práce nedostanete?\nDůchodové pojištění je součástí pojištění sociálního. Je vám odváděno ze mzdy, pokud jste zaměstnaní. OSVČ na hlavní činnosti pak na sociální pojištění hradí každý měsíc zálohy, osoby na vedlejší činnosti také, pokud je jejich roční výdělek nad limit. Ten v roce 2022 činí 93 387 Kč, za rok 2021 pak byl 85 058 Kč. Do limitu se pak sociální pojištění neplatí vůbec.\nV posledních dvou letech jste si pouze přivydělávali prostřednictvím dohody o provedení práce a dohody o pracovní činnosti, a to pouze do limitu? Podporu také nedostanete. Do limitních částek totiž z výplaty není odváděno pojištění, včetně toho důchodového.\nU DPČ se pojištění neodvádí do výdělku 3499 Kč.\nTo, jak lze pracovní povinnosti porušit obzvlášť hrubým způsobem, zákoník práce blíže nedefinuje. Takové situace se tedy posuzují vždy individuálně. V praxi by však mohlo jít o falšování docházky anebo o krádeže majetku zaměstnavatele. Je pak vždy právě na zaměstnavateli, zda vás vyhodí na hodinu, anebo zda dostanete pouze klasickou výpověď.\nCelkem hlasovalo: 41678


Odpolední cyklovýlet - Kladensko\nvýchodní okolí Kladna\nChceme vyrazit na cyklo výlet 60km: Roztoky - Okor - Lidice - Bustehrad - Zraloci zuby -Podlesinska skalni jehla - Libusin Plánovaná trasa po cestě turistické zajímavosti a jedna hospůdka, abychom se moc nerozseděli:-)\nZačátek: so 18. září 2010\nČas:12:30 - 19:00\nMísto akce:východní okolí Kladna\nChceme vyrazit na cyklo výlet 60km:\nRoztoky - Okor - Lidice - Bustehrad - Zraloci zuby -Podlesinska skalni jehla - Libusin\npo cestě turistické zajímavosti a jedna hospůdka, abychom se moc nerozseděli:-)\npá 17.09.2010 15.14 syslik\nJirk@, já sem akce dávat budu a pokud tu budou sportovci tak klidně i sportovně zameřené, ale nechci sem zbytečně dávat akce, na které se stejně nikdo nepřihlásí. Já jsem spíš pro "akčnější" aktivity a po zkušenostech s PaP(áky) a Dolomity už nic podobného pro lidi, které neznám, dělat nebudu. Čím víc akcí tu bude, tím líp se bude vyhodnocovat přehlednost, rychlost a další vlastnosti SpA, jen mě teď kromě vody moc akcí, které bych organizoval já, nenapadá :-( Možná jsem sem mohl dát ty Dolomity, ale já jsem je řešil přes PaP, FB, mail a skype a i tak toho měl docela dost.\npá 17.09.2010 14.21 Pepa Ověřený organizátor\nKdyž jste to posunuli na odpoledne, tak možná dorazím, uvidím, jak se budu ráno cítit fit...\npá 17.09.2010 11.35 Jirk@\ntjo tak to mě teď mrzí, že se tam nedostanu na bruslích:(\npá 17.09.2010 11.09 Quido\nCo to zkombinovat s http://www.okruhprahy.cz/public/data/image/letak-A4-nahled_4-1.jpg\nsnad by nas tam pustili i s kolama... Ale trochu se to tluce s tim Kladenskem.\npá 17.09.2010 09.53 Jirk@\nRadku, fakt teď nikoho nepřesvědčuju sem dávat akce, ten původní příspěvek měl na konci smajlíky:-))) stále přiznávám, že SA není zdaleka dokonalý a přívětivý a minimálně ještě tak do konce září nebude... až bude nová grafika a všechny funkce a úpravy, které jsem slíbil udělat, tak uvidíme, jak se to hne... užijte si vodu a mějse!\npá 17.09.2010 09.02 syslik\nTo je těžké, já jedu o víkendu na Hamerák a ze SpA znám jediného vodáka, který říkal, že na Hamerák nejede, tak proč (a pro koho) bych to sem dával?\nToho stavu "Plánování" jsem si nevšiml, asi by to chtělo nějak barevně ten stav odlišit a co by hdoně pomohlo je kalednář. Ale o tom jsme se tuším už bavili?\nčt 16.09.2010 17.53 Jirk@\nTak to asi nebudeš mít nikdy:)\njinak nahoře u akce je psáno "Akce je ve stavu Plánování" to znamená, že ještě její konání není oficiálně potvrzeno, jen se o ní veřejně diskutuje.... proto se zobrazuje jen v sekci "Plánování" a nikde jinde.. (zatím)\nDnes probíhá testování nové verze, kde bude dokončený vzkazník a také možnost pozvat své přátele mimo SA na akci. Takže snad již zítra ráno:-)\nčt 16.09.2010 16.45 syslik\nDokud nebudu mít všechny přátele a lidi, se kterými podnikám aktivity, na SpAkt, tak budu muset využívat i jiné sítě a komunikační prostředky. Mimochodem sobotní cyklovýlet není vidět na 1. stránce SpA, protože je překryt TOP akcemi (s pozdějším datem). Je to škoda, když akce je už za 2 dny!


Asány ve stoji | Hormonální jóga\nAsány ve stoji\nAsány ve stoji, které jsou taktéž nazývány pozice ve stoji, neboli spojení se zemí ve stoji, jsou základním kamenem veškeré asana praxe. Reprezentují totiž naši schopnost být uzemněn a stát na svých vlastních nohách. To je esenciální pro dosažení Jógy – osvícení, to je nekonečného štěstí a uvědomění si Jednoty bytí.\nCesta k poznání Jógy může být dlouhá, a vyžaduje intenzivní oddanost a vytrvalost. Skrz pozice ve stoji se tělo stává silné, promlouvá k nám, mysl je bystrá a ostražitá, jsme soustředění, a to všechno je pak nápomocno k tomu, aby bylo cvičení zaměřeno na rozvíjení vědomí u praktikujícího.\nPozice ve stoji nabízí možnost, jak rozpustit své karmy, především karmy, které jsou ve spojení s první čakrou tzv. Muladhárou, neboli kořenovou čakrou, která se nachází v pánevní oblasti. Muladhára čakra koresponduje s naším vztahem k zemi, k rodičům, domovu, autoritám, kariéře, penězům, prostředí kolem nás a záležitostem přežití. Když procházíme pozicemi ve stoji, často se konfrontujeme s bolestí, ztuhlostí, nepohodlím, strachem a obavami, které se týkají těchto lidí a záležitostí v našem životě. Tím, že zaznamenáme tyto pocity a emoce bez toho, aniž bychom je soudili, popírali nebo od nich utíkali, osvobodíme se z pout těchto karem (našich vytvořených návyků a tendencí z minulosti) a pročistíme tuto kořenovou čakru.\nAsány ve stoji jsou důležité pro celou praxi – zahrnují předklony a záklony, twisty (zkruty do stran), inverze (obrácené pozice) a balanční pozice. Každá pozice ve stoji se podílí na společné struktuře toku energie: energie stoupá přední částí těla a proudí dolů zadní částí těla. Tento energetický tok odráží (a je ovlivněn) postavením kostí. Praxí se zmenšuje chápání, kdy se snažíme oddělovat tělo od mysli. Jak se zvyšuje vědomí energetického toku, pohyby fyzického těla jsou čistší a zdatnější, a to díky většímu spojení se záměrem mysli.\nNejzákladnější pozicí ve stoji je Tadásana – pozice (asana, taktéž “seat” tzn. spojení se zemí). Taktéž se nazývá samathiti, což znamená “stejné stání”, neboli „stejná pevnost”. To jak se snažíme zdokonalit a vyrovnat v Tadásaně se odráží i v jiných pozicích. Pokud se chceme stát mistry v Tadasaně, pracujeme na tom ve všech naších pozicích v průběhu naší praxe. Funguje to i obráceně, to znamená, že bez kvalitního spojení se zemí bude všechno ostatní vachrlaté a nestabilní.\nTadasana začíná chodidly – fyzického spojení se zemí. Chodidla by měla být u sebe, zapřené rovnoměrně pevně do země. Stejná váha je na vnitřní i vnější straně chodidla a uprostřed paty. Jak jsou chodidla tisknuty do země, všechny tři oblouky chodidel se zvedají zepředu dozadu do vnitřní I vnější části, zároveň od kloubu palce po malíček. Obloučky vytváření efekt mula bandhy (kořenového zámku energie nacházející se v pánevní oblasti u kostrče, aktivované stažením pánevního dna), která nám pomáhá přesměrovat energii přijímanou díky dobrému spojení všech čtyř opěrných kloubů, proudící vzhůru.\nDalším klíčem jsou končetiny. Díky kombinací vnější rotace a rotace dovnitř se tvoří jemné spirály energie v nohách a pažích, které vytvářejí stabilitu a vedou energii vzhůru. Stehna a vrchní část paží rotuje směrem ven, zatímco holeně a předloktí dovnitř. Tyto rotace jsou obojí, fyzické a energetické, a napodobují dvojitý spirálovitý tvar naší DNA, tak jako spirály ida a pingala nadis (levý a pravý kanálek, kterým proudí energie), které se točí kolem sushumna nadi (centrální energetický kanálek). Tyto spirálovité víry v končetinách bychom měli formovat nejen v Tadásaně, ale i v ostatních pozicích.\nTady je pár dalších narovnávacích bodů v Tadásaně:\nKvadriceps se stahuje, kolenní češky jsou zdvižené. Kostrč a stydká kost se energeticky předsunují k sobě. Podbřišek se zvedá nahoru a dovnitř. Hrudní kost se zvedá, žebra od sebe, přední žebra jemně klesají směrem k pasu, zadní žebra se rozpínají. Brada je paralelní k podlazeLopatky dolů k pasu. Paže rovné a dlouhé, dlaně ke stehnům, prsty na rukou míří dolů k podlaze. Měkký pohled očí, zadívejte se neurčitě na horizont. V tadásaně nabýváme kvalit hory: silná, pevná, odhodlaná, nekonečná, nepohnutá, důstojná. Pozice odráží, jak bychom měli stát ve světě – vyrovnaně na obou nohách, s pevným a radostným spojením se zemí a všemi bytostmi. A až najdete tadásanu v každé pozici, kterou děláte, najdete propojení se zemí, a nasměruje vás to dále a výše, až k samotnému Vesmíru.


Květen 2018 – Konata\nMirator 29. 5. 2018 0\nYou Say 27. 5. 2018 0\nKnize s názvem Penguin Highway byla v průběhu roku oznámena animovaná adaptace, které se máme dočkat ještě tento rok, a sice v létě. Adaptace bude mít podobu filmu, jehož premiéra v japonských kinech proběhne v pátek 17. srpna. Snímek bude nasazen do více než sto padesáti kinosálů. Na zveřejněné upoutávky se můžete podívat na konci článku. Plakát k filmu je k vidění vlevo. Režie se ujal Ishida Hiroyasu, jenž režíroval například krátké filmy Fumiko no Kokuhaku a Rain Town.\nShinobu 22. 5. 2018 0\nAč se to některým nemusí líbit, hentai hry s postupem času stále více nabírají na popularitě. Jedním z jejich největších producentů je společnost Nutaku, která nejen že nabízí zdarma hratelné eroge, ale slouží zároveň jako prostředník pro setkávání hráčů a v poslední době zažívá raketový růst. Přinášíme vám rozhovor s její manažerkou sociálních médií Nordland o tom, jak se komunita vyvíjí, jaké je to pracovat v hentai společnosti a jaká má očekávání. I. Život v Nutaku Games Redakce GoBoiano (GB): Kdo jste?…\nSiMiK 21. 5. 2018 0\nShinobu 14. 5. 2018 0\nYou Say 13. 5. 2018 0\nShinobu 12. 5. 2018 0\nSiMiK 11. 5. 2018 0\nMirator 8. 5. 2018 0