Dějiny křesťanství v Íránu | Orientalismus\nÍránské křesťanství má své počátky v parthském období (247 př. n. l. – 228 n. l.). Skutky apoštolů, pocházející z prvního století, se zmiňují, že „když nastal den letnic, byli všichni shromážděni na jednom místě [v Jeruzalémě] … Parthové, Médové a Elamité, obyvatelé Mezopotámie, Judeje a Kappadokie…“. Rané křesťanské texty dále poukazují, že apoštolové Petr a Tomáš kázali evangelium Parthům, a další, jako Tadeáš, Bartoloměj a Tadeáš z Edessy, úspěšně evangelizovali národy Mezopotámie a Persie, kde Mari – perský konvertita vznešeného původu – se po Tadeáši z Edessy stal vůdcem perské křesťanské obce. Po něm ve třetím století obec vedli biskupové Abrís, Abrahám, Jákob, Ahha, Tomarsa, Šáhlufa a konečně biskup Papa bar Aggai koncem třetího století. Syrsky psané dokumenty rovněž naznačují, že již počátkem třetího století měli křesťané v Persii zhruba 360 obcí a řadu mučedníků.\nV Arbílu, hlavním městě starověkého království Adiabena na hranicích Persie, ležícím 80 kilometrů východně od řeky Tigris, vznikla první křesťanská obec v Persii. V Arbílu žila početná židovská komunita a ačkoliv někteří židé hráli klíčovou úlohu při šíření křesťanství, řada jiných nové náboženství přijmout odmítla. Židovský historik z prvního století Flavius Josephus píše, že adiabenský král někdy kolem roku 36 přestoupil k židovství. Něco takového by z Arbílu přirozeně učinilo centrum židokřesťanské misie. Dalším významným centrem židovství v Mezopotámii bylo město Nisibis, kde se nacházela židovská ješiva.\nKřesťanství se šířilo jak mezi vesničany, tak městským obyvatelstvem a ke konci parthské éry (225) se křesťanské obce nalézaly od Edessy na západě, jež byla významným centrem křesťanské misie, až po Afghánistán na východě. Arbílské kroniky uvádí, že v tomto období měla perská církev dvacet biskupů a křesťané pronikli až do Arábie a střední Asie.\nParthští vládcové byli vůči jiným náboženstvím snášenliví a křesťanství se tak mohlo nerušeně šířit do všech koutů říše. V dobách pronásledování křesťanství Římany mnoho křesťanů utíkalo na východ, kde hledali útočiště a ochranu u íránských vládců. Ačkoliv se ke křesťanské víře obrátily tisíce Peršanů, většina obyvatel zůstávala zoroastriány a mnoho dalších se hlásilo ke kultu Mithry. V Persii nikdy nevznikla domácí perská církev, která by fungovala v perském jazyce – perské křesťanství, včetně všech tradic, je syrského původu a po dobu zhruba tří set let uznávalo autoritu patriarchátu v syrské Antiochii.\nS nástupem Sásánovců (226–641) se situace křesťanství a dalších minoritních náboženství zhoršila. Proti křesťanství brojili nejen zoroastrovští mágové a kněžské školy, ale také někteří židé. Když římský císař Konstantin Veliký prohlásil křesťanství státním náboženstvím římského impéria a sebe vládcem všech křesťanů, začali Peršané vnímat křesťanství jako náboženství spjaté právě s Římany, svými úhlavními nepřáteli. Také christianizace Arménů a přeběhnutí některých arménských jednotek perské armády na stranu Římanů pověst křesťanů právě nezlepšilo. Perské náboženské i národnostní cítění se sjednotilo a vydláždilo cestu budoucímu pronásledování křesťanů, které v Persii trvalo ještě nějakých sto let poté, co skončilo v Římě – kde pronásledování křesťanů mělo svůj prapůvod.\nSásánovští králové obecně stranili zoroastriánství a i když někteří byli vůči křesťanství tolerantnější, perské národní cítění se vždy přidržovalo této staré víry. Vzdor tomu počty křesťanských vyznavačů stabilně rostly, z části i díky odsunu několika set tisíc křesťanských obyvatel z římské provincie Sýrie a maloasijské Kilíkie a Kappadokie králem Šápúrem I. (vláda 240–270). Toto rozhodnutí mělo své hospodářské i demografické důvody, ale nechtěně přispělo k urychlení šíření křesťanské víry na území Persie. Přistěhovalci postavili nová města v úrodných, leč řídce zalidněných oblastech Chúzistánu a Mešanu. Mezi křesťany bylo mnoho zkušených dělníků a řemeslníků a řada se jich podílela i na velkých stavebních projektech. Nová města se záhy stala významnými středisky kultury a vzdělanosti, jako například Gondešápúr, kde se nacházela slavná akademie s knihovnou a kde žili vzdělanci z celé říše, včetně židovských a křesťanských. Gondešápúr se stal rovněž centrem produkce hedvábí a křesťané se na jeho výrobě, vývozu a prodeji nemalou měrou podíleli.\nObdobí míru a prosperity pro křesťanskou komunitu trvalo až do nástupu Bahráma II. (276–293), který odstartoval pronásledování jinověrců. Mezi Bahrámovými prvními oběťmi se nacházela i jeho křesťanská konkubína Kandida, která se stala jednou z prvních perských mučednic. Pronásledování podporoval a dokonce podněcoval zoroastriánský velekněz Kartír, jenž se v jednom ze svých nápisů chlubí tím, jak Angra Mainju a modly utrpěli velkou porážku, a dále prohlašuje: „A židé, buddhisté, hinduisté, nazaréni, křesťané, baptisté a manichejci v říši byli rozprášeni, jejich modly zničeny, příbytky jejich model srovnány se zemí a přeměněny v příbytky bohů.“\nVe srovnání se situací ve 4. století, kdy pronásledování křesťanů bylo systematické, se tento útlak odehrával spíše nárazově. Křesťanství se původně šířilo převážně mezi židy a Syřany, ale počátkem 4. století začala křesťanská víra přitahovat stále více rodilých Peršanů. Obrácení na křesťanství představovalo pro tyto lidi závažné rozhodnutí: i v dobách míru nezřídka znamenalo ztrátu rodiny, majetku, občanských práv či dokonce smrt. Některé vlny pronásledování za vlády Šápúra II. se co do hrůznosti mohly poměřovat s pronásledováním křesťanů v římské říši za císaře Diokleciána, který nechával křesťany upalovat, předhazovat divokým šelmám nebo zabíjet v aréně během gladiátorských her.\nPočátkem 4. století zvolil vůdce perské obce za své sídelní město Seleukii-Ktésifón, hlavní město perské říše. Pod jurisdikcí ktésifóntského metropolity (arcibiskupa) se nacházelo několik biskupů; jeden z nich – Jóchanan bar Marjam – byl v roce 325 přítomen na zásadním nikájském koncilu. V roce 340 nebo 341 král Šápúr vyzval metropolitu Šimona bar Sabbá’é, aby mezi křesťany vybral dvojitou daň z hlavy, aby bylo z čeho financovat válku proti Římu. Šimon odmítl, což se stalo předzvěstí systematického pronásledování křesťanů. Podle Martiriologia Šimonova Šápúr Šimona nařkl, že jeho neposlušnost má politický motiv. Perský učenec Afrahát, v té době jeden z nejvlivnějších křesťanských intelektuálů v celém Íránu, ve svých Rozpravách přirovnává římského císaře Konstantina k dobru, kdežto pyšného Šápúra k silám zla.\nAfrahát byl původem Asyřan, který se narodil v oblasti Adiabeny v severní Mezopotámii. Afrahát byl mnich, ale snad zastával i biskupský úřad. Jeho jediným dochovaným dílem jsou Rozpravy (Demonstrationes, syrsky Tahwijáthá), sbírka homilií o křesťanské věrouce a praxi, kterou sepsal v letech 337–345. Prvních deset kapitol Rozprav se zabývá deseti konkrétními aspekty křesťanského života a takovými doktrínami, jako je víra, půst, motlitba či skromnost. Ve svém díle Afrahát projevuje velmi prostou víru založenou na posvátných textech. „[K]řesťanský život musí být životem neutuchajícího zápasu mezi věřícím a ďáblem, přičemž vůbec nejnebezpečnějším nástrojem satanského svodu je žena; pro muže nejbezpečnější cestou je zříci se lásky ženy a žít pouze pro Krista. Co se týče žen, je jejich nejvyšším posláním uchovat své panenství a tak ďábla připravit o nástroj pokušení. Protože není možné, aby celibát zachovávali úplně všichni, tak se křesťané mohou ženit, ideálně arci ještě před křtem.“ Mnichům pak radí, že pokud si „mnich přeje, aby s ním pobývala žena, jež je taktéž vázána slibem celibátu, bude pro oba nejlepší, pokud se vezmou a budou žít otevřeně jako manželé.“ Afrahátovým myšlenkám se dostalo velké pozornosti o více než sto let později, kdy církev začala řešit otázku kněžského celibátu.\nŠápúr ale nebyl jediným protivníkem křesťanů. V arbílské kronice se dočteme, že křesťané vinili mágy, židy a manichejce z podněcování nenávisti a šíření fám, že jsou římští špehové. Podle syrských Skutků mučedníků (Acta Martyrum) se někteří vysocí zoroastriánští kněží přímo podíleli na vyslýchání a vynášení rozsudků nad křesťany v dobách pronásledování. Některé příběhy křesťanských mučedníků vykazují protižidovské tendence v podobném duchu, jako díla některých východních církevních otců. Zda tito křesťané měli politické motivy nebo ne by si zasloužilo podrobnější výzkum, nicméně dochované literární prameny naznačují, že křesťané svou víru skutečně považovali za nadřazenou. Jejich svět nebyl rozdělen mezi Římany a Peršany, ale „božím lidem“ na jedné straně a „nevěřícími“ na straně druhé. Ve své literatuře se křesťané sami označují jako „čistí“, „spravedliví“, „lid boží“ nebo také misihájé (ti, kteří věří v mesiáše). Také činili rozdíly mezi domorodými syrskými a íránskými křesťany (nasrájé) a řecky hovořícími křesťany a jejich potomky (kristjáné), kteří částečně pocházeli z deportovaných populací ze západu.\nŠápúrova mírová smlouva s císařem Joviánem z roku 363 pronásledování křesťanů dočasně zastavila. Podle mírových podmínek se území Mezopotámie a Arménie navrátila pod perskou nadvládu. Král Jazdkart I. v roce 409 vydal toleranční edikt, kterým (na čas) ukončil pronásledování křesťanů. Jazdkart měl židovskou manželku a byl vůči židovství a křesťanství tak smířlivý, že jej dokonce někteří nazývali „křesťanským králem“. Jazdkartův edikt křesťanům dovoloval svobodně vyznávat svou víru a stavět kostely. Období míru navíc jim ale hlavně poskytlo prostor pro uspořádání vnitrocírkevních poměrů; napětí uvnitř obce trochu ustoupilo, když íránští křesťané vytvořili vlastní církevní organizace s vlastní hierarchií, což připravilo půdu k jejich pozdějšímu osamostatnění od západní církve.\nAč Řím a Konstantinopol byly centrem takzvaného „ortodoxního křesťanství“, řada křesťanských skupin, hlavně v Mezopotámii, se vůči jejich politice a doktrínám vymezovala. Roku 410 se v hlavním městě Persie konala synoda, které předsedal ktésifóntský biskup Mar Izák. Na tomto koncilu byla vyhlášena nezávislá perská církev v čele s vlastním vůdcem (metropolitou), který nesl titul katholikos (patriarcha); prvním perským katholikem a arcibiskupem celého Orientu byl zvolen Mar Izák.\nSynoda se také přihlásila k nikájskému koncilu a tím i k nikájskému vyznání víry. I přesto, že církev ještě nebyla plně nezávislá na Římu, král Jazdkart schválil koncilem předkládanou církevní organizaci a vydal edikt, kterým uznal katholika za hlavu perské církve. Íránským křesťanům se tak konečně dostalo jasně zakotveného postavení ve společnosti, včetně svobody spravovat si své vlastní záležitosti, ale také se stali odpovědnými vůči státní autoritě prostřednictvím katholika, který tak představoval nejen náboženského představeného, ale i vůdce křesťanů v civilních záležitostech. Králův výnos také obsahoval podmínku, že volbu křesťanského katholika musí potvrdit král.\nV počátcích Jazdkartovy vlády působil mezopotámský biskup Maruthas jako vyslanec římského císaře na perském dvoře. Maruthas hrál klíčovou roli při reorganizaci perské církve a dalším šíření křesťanství; město Nisibis se stalo baštou íránského křesťanství. Později za Jazdkarta nechal perský biskup Abdás ze Sús zničit zoroastrovský chrám v tomto městě, ale král biskupovi nařídil chrám na vlastní náklady obnovit. To Abdás odmítl udělat a král proto vydal rozkaz za trest zbourat všechny křesťanské kostely. Ničení kostelů zanedlouho přerostlo ve všeobecné pronásledování křesťanů, ve kterém Abdás byl jedním z prvních, kdo zemřel mučednickou smrtí. Pronásledování pokračovalo i po Jazdkartově smrti v roce 420 a nástupu jeho syna Bahráma V. Mnoho křesťanských obyvatel zemi opouštělo a prchalo na římské území. Bahrám od Římanů požadoval vydání křesťanských uprchlíků a v roce 422 vyhlásil Římu novou válku.\nAčkoliv druhá polovina čtvrtého a počátek pátého století bylo ve východních provinciích obdobím neklidu, bylo to zároveň období rozkvětu křesťanské církve a její literární činnosti. Tento rozvoj písemnictví vedl ke zformování vlastní syrské církevní literární tradice na perském území (liturgickým jazykem perských křesťanů byla právě syrština) a později také křesťanské literatury v perštině. Kolem roku 420 bylo v Persii pět metropolitů a biskup Dádješu byl zvolen katholikem. Již následujícího roku byl ale Dádješu uvězněn a uvnitř církve nabyly na intenzitě vnitřní sváry mezi různými denominacemi.\nZa vlády Bahráma V. (421–438) se konal třetí perský koncil, který přinesl radikální změny. Tato synoda se sešla v roce 424 a předsedal jí Mar Dádješu. První perský koncil Mar Izáka (410) rozhodl, že katholikos – patriarcha Seleukie-Ktésifóntu – bude nejvyšším z východních biskupů. Synoda Dádješuova poté schválila, že katholikos by měl být jedinou hlavou perské církve. Důležitý byl zejména bod, že „Východňané by si na svého patriarchu neměli chodit stěžovat k patriarchům Západu – každý případ, který nebude rozřešen katholikem, bude čekat na rozsudek Kristův.“\nTo tedy znamenalo, že katholikos se zodpovídal pouze Bohu a nikoliv římskému papeži nebo patriarchům v Antiochii, Alexandrii nebo Konstantinopoli. Šest metropolitních a třicet řadových biskupů pak Dádješua zvolilo do pozice katholika, který byl co do hodnosti a autority roven kterémukoliv západnímu patriarchovi. Pro íránskou církev to mimo jiné znamenalo výsadní spravování vlastních záležitostí, bez cizího vměšování. Král Jadzkart II. tento krok zpočátku přivítal a vyslal patriarchu perské církve na oficiální jednání s římským císařem. Jadzkart II. měl obzvláštní osobní zájem o náboženské otázky a nastudoval si všechna náboženství, která se v Persii praktikovala. I přesto však zůstával zavilým přívržencem zoroastrovství a ke konci své vlády začal utlačovat jak íránské křesťany, tak židy. Jazdkart se pokusil vojenskou akcí přivést Armény od křesťanství zpět k zoroastrovství. Poprvé byl sice poražen, ale podruhé již zvítězil a zajal vůdce arménské církve i členy předních aristokratických rodin, které odvlekl jako rukojmí do Persie. Jeho nástupce Péróz (459–484) musel čelit válkám i vážným vnitřním krizím a nakonec sám upadl do zajetí. Péróz pronásledoval židy a křesťany nechal potácet ve vnitřních půtkách a doktrinálních sporech.\nV roce 486 perská církev učinila rozhodnutí, které se zásadním způsobem rozcházelo s radikální asketickou tendencí Východu i kanonickými zákony Západu: zrušila celibát a zakotvila právo všech křesťanů – včetně vysvěcených kněží a biskupů – uzavírat sňatky. Texty za tímto rozhodnutím zmiňují společenské i kulturní důvody, ale také stát na křesťany naléhal, aby ohledně celibátu změnili svůj přístup. Zoroastriáni svobodnými knězi opovrhovali a v panenství či panictví nespatřovali ctnost, naopak celibát považovali za příčinu slabosti říše. Existují známé případy jeptišek, které byly zoroastriány vyhnány z klášterů a nuceny ke sňatku – a usmrceny, pokud se odmítly podřídit. Hnutí uvnitř perské církve proti celibátu ovšem nemělo dlouhého trvání a již v 6. století byl kněžský celibát obnoven.\nV letech 450–500 byli v římské říši pronásledováni nestoriáni, následovníci konstantinopolského patriarchy Nestoria, kteří v rámci křesťanství vytvořili vlastní proud. Nestoriáni utíkali do Persie, kde se jim dostalo ochrany. V roce 431 bylo nestoriánství na efezském koncilu prohlášeno za kacířství a nestoriánští biskupové museli prchnout do Íránu. Roku 488, za vlády krále Kaváda, se ale na gondešápúrském (béthlapatském) koncilu k nestoriánství přihlásila celá perská církev – seleukijsko-ktésifóntský katholikos se tím pádem stal patriarchou nestoriánské církve Persie, Sýrie, Číny a Indie. Nestoriáni razili nauku o dvou přirozenostech Krista (božské a lidské), která stála v protikladu vůči monofyzitské nauce o jediné přirozenosti. Nestoriánství bylo oblíbené zvláště v pohraničních oblastech Persie, slavná je například „perská škola“ v Edesse. Nestoriánství bylo také způsobem, jakým se perští křesťané snažili oprostit od zažitého stereotypu coby páté kolony Římanů.\n„Perská škola“ byla v Edesse později zavřena a z nyní monofyzitské Edessy se musela přestěhovat do města Nisibis. Jejím prvním rektorem byl malomocný Narsés (Narsaj), plodný autor, kterému se dostalo širokého uznání. Narsés byl i skvělý básník a jeho jazyková obratnost z něho učinila krále syrských idiomů. Jeho dílo pomohlo vybudovat církev na silných biblistických a teologických základech a později se mu za ně dostalo titulu „Rabban Veliký“. Ústředním aspektem školy byla její duchovní disciplína, studium Bible a misijní činnost. Škola měla jedinou fakultu a její běžný život se podobal klášteru; její řehole se dochovala. V jedné době měla i 800 studentů. Věhlas zdejšího teologického semináře byl takový, že římského papeže inspiroval k založení Cassiodorova kláštera ve Vivariu. Existovaly i další méně významné školy, v Gondesápúru, Seleukii-Ktésifóntu a v menších městech. Nejbarvitější postavou tohoto období byl Barsauma (Bar Saumá), který bojoval za prosazení nestoriánského vyznání. Barsauma ve městě Nisibis založil novou školu a byl také politicky činný. Stavěl se proti vůdci íránských křesťanů, katholiku Babuwajovi.\nVálky krále Husrava (Chosraua) Anóšarvána (531–579) proti byzantské (východořímské) říši a vítězství císaře Herakleia opět rozpoutaly pronásledování íránských křesťanů. Ale když nastal mír, král opět křesťanům zaručil svobodu vyznání a řada křesťanů, jako třeba filosof Pavel Peršan či příslušníci vzdělané rodiny Buchtjišú, se přidala ke královskému dvoru nebo univerzitě v Gondešápúru. Husravův nástupce Hormizd IV. (570–590) křesťany rovněž podporoval; jeho matkou byla byzantská princezna Marie, křesťanka. Jeho náboženská shovívavost ale vyvolala nevoli mezi zoroastrovskými knězi, což pro křesťany mělo neblahé důsledky. Král Husrav II. (579–590) musel trůn napřed vybojovat od uzurpátora Bahráma Čóvéna, v čemž mu vydatně pomohl jeho tchán, byzantský císař Maurikios. I Husrav II. byl tolerantní vůči křesťanům a dokonce uctil Pannu Marii a další světce, kteří byli populární mezi syrskými křesťany. Jeho manželka Šírín byla oddaná jakobitská křesťanka a v perské literatuře byla zvěčněna v podobě postavy královny Marie v milostném příběhu Chosrau a Šírín. Když však vypukla nová válka s Byzancí, Husrav II. otočil a začal křesťany pronásledovat.\nHusrav II. roku 610 dobyl Jeruzalém a jeho syrské jednotky město plenily tři dny, přičemž povraždily stovky křesťanů a řada relikvií – včetně části Pravého kříže (toho, na němž zemřel Ježíš) – byla jako kořist vzata do Persie. Samotný Pravý kříž se stal předmětem sporu mezi Byzancí a Persií a nakonec byl Byzantincům vrácen v rámci mírové smlouvy. O učení nestoriánské církve v dobách Husrava II. pojednává taktát Kniha o jednotě (De Unione) energického mnicha Babaje Velikého.\nV následujícím století se perská církev stabilně rozrůstala a měla už kolem 230 biskupů. Křesťané byli k nalezení ve všech koutech říše: v Asýrii, Babylónii, Chaldei, Arábii, Médii, Chorásánu, Persidě, Turkestánu, Mervu a na obou březích Perského zálivu. Seleukijský katholikos již nabyl značnou moc a mohl se měřit s byzantskými patriarchy. Křesťanská misie v zásadě zaznamenávala úspěch u všech vrstev obyvatelstva, včetně vysoce postavených Íránců. Existují zprávy o křesťanech, kteří vlastnili rozsáhlé pozemky v Mosulu a přilehlých horách. Král Husrav III. byl zavražděn během vzpoury, v jejím čele stál křesťan, jehož otec byl nejvyšším finančním správcem říše. Někteří patriarchové nestoriánské církve pocházeli z řad někdejších zoroastriánských mágů, kteří přestoupili ke křesťanství, či synů takových konvertitů.\nVe 4. století egyptští mniši přinesli do Mezopotámie myšlenky monasticismu. Od té doby se kláštery rychle šířily po celé Persii. Mar Augínovy záznamy uvádí, že v jeho klášteře poblíž města Nisibis bylo 350 mnichů a každý z jeho 72 učedníků později založil svůj vlastní klášter. Počet klášterů musel být značný; hodně se jich nacházelo v Mezopotámii a oblasti severně od Tigridu a další byly roztroušené v Persii a Arménii. Vedle cenobitských společenství (mniši žijící v početných klášterních komunitách) existovalo i nemálo asketů žijících osaměle v jeskyních či prostých poustevnách. V klášterech se rozvíjela křesťanská mystika, která později významně ovlivnila mystiku islámskou (súfismus).\nI přesto, jak početní íránští křesťané byli, nikdy nevytvořili vlastní národní církev. Lišili se sice od nestoriánů žijících dále na západě, ale ne natolik, aby si od zbytku nestoriánství vytvořili patřičný odstup a církevní nezávislost. Jazykem církve a teologie zůstávala syrština – a to i na území Persidy – zatímco v perštině křesťanských spisů vzniklo jen pramálo, dokonce do ní nebyla přeložena ani Bible. Těch několik málo textů psaných středopersky se vesměs zabývá právním postavením křesťanské komunity v Íránu. Zákoník metropolity Mar Išobuchta z 8. století se dochoval pouze v syrském opisu, podobně jako další křesťanské právní texty, jako např. dílo metropolity Mar Šimona či text vzniknuvší za metropolity Mar Aby v 6. století, kdy Persii vládl Husrav I. Mar Aba byl původně zoroastrovec, který konvertoval ke křesťanství. Studoval řečtinu v Nsibilidě a Edesse a plánoval připravit a vydat novou verzi Starého Zákona – svůj záměr však nestihl dokončit. Seleukijským katholikem se stal Abův žák Ezechiel, pod nímž působil Bodh Periodeutes, překladatel indické sbírky bajek Pančatantra (Kalíla a Dimna) do syrštiny. Indická literatura byla v Íránu velmi populární, zejména díky překladatelské práci gondešápúrské univerzity.\nS růstem církve začaly narůstat také rozdíly mezi různými konfesemi, a to je snad i jeden z důvodů, proč íránští křesťané nevytvořili íránskou národní církev. Vnitřní sváry vytvořily značnou nejednotu a mnoho dalších problémů, které posléze přispěly k jejich úpadku a konečné porážce po muslimském a mongolském vpádu do Íránu a okolních zemí. Situace byla ještě nepřehlednější kvůli lidem, kteří konvertovali od církve Východu k římskému katolictví. Tato skupina, která odmítla nestoriánství na chalkedonském koncilu v roce 451, se nazývala Chaldejci. Chaldejci se hlásili ke svému vlastnímu syrskému patriarchovi a vytvořili tak obrovskou propast mezi Konstantinopolí, Alexandrií, Antiochií a Římem. Chaldejci, které podporoval byzantský císař, převzali kontrolu nad řadou místních kostelů a začali utlačovat ostatní křesťanské skupiny.\nArménští a asyrští křesťané\nSituaci dále komplikovala arménská a asyrská církev. Kvůli tehdejší válce s Persií neměla arménská církev své zástupce na chalkedonském koncilu, ale Arméni později stranu nestoriánů nepodpořili. Perští nestoriáni se přeli s perskou ortodoxní církví, která byla v jednotě s arménskou církví, a perští ortodoxní žádali Armény o podporu. Arméni v reakci na to svolali koncil, na který kromě svých biskupů pozvali také zástupce ze sousední Gruzie a kavkazské Albánie. Shromáždění se konalo ve městě Dvin, centru arménské církve, v roce 506. Po dlouhých debatách se koncil nakonec přihlásil k efezskému koncilu a odvrhl jak chalkedonské, tak nestoriánské pojetí křesťanství. Nezamýšleným efektem tohoto rozhodnutí bylo faktické vydělení arménské církve od zbytku křesťanstva, respektive řecko-římského křesťanství.\nAsyrští křesťané se rovněž dělili na různé konfese. Asyřané představují jednu z nejstarších dodnes existujících křesťanských skupin; v současnosti jich je kolem 550 000, z toho asi polovina dosud žije v Iráku. Jedná se o potomky starých Asyřanů, kteří kolem roku 2000 př. n. l. vytvořili asyrskou říši, která byla vyvrácena až roku 612 př. n. l. Bybylóňany a Médy. Z říše zbyla akorát Urhai, později nazývaná Edessa. Po pádu Asýrie značný počet Asyřanů prchl do odlehlých kurdistánských hor, jiní se usadili Orúmíji v severozápadní Persii a zbytek se rozprchl po celé Malé Asii.\nV současnosti Asyřané obývají horské i rovinaté oblasti jižního Turecka a severního a severozápadního Íránu. Početná emigrantská komunita žije v Evropě a severní Americe. Hovoří nejrůznějšími dialekty semitské aramejštiny a jejich liturgickým jazykem je chaldejština. Podle svých vlastních kronik Asyřané přijali křesťanství v prvním století. Až do 16. století, kdy na Blízký východ začali pronikat jezuitští a později také protestantští misionáři, hlásili se Asyřané ke dvěma starobylým křesťanským denominacím: církvi Východu a syrské ortodoxní církvi (jakobitům). Tento rozchod se odehrál v 5. století a podle všeho za tím stály politické důvody. Asyřané se snažili pojistit svou bezpečnost v neklidném regionu, který ležel na pomezí dvou znepřátelených říší – Persie (centra církve Východu) a Říma (centra syrského ortodoxního křesťanství) – tím, že konvertovali k té denominaci, na jejímž území žili. Za vlády sásánovské dynastie se většina íránských Asyřanů přiklonila k nestoriánství a tím se dále oddělila od asyrských jakobitů.\nKřesťanství se šířilo Íránem a ovlivňovalo i ostatní náboženské skupiny, jako například manichejce. Navzdory ukončení pronásledování a dalšímu zlepšení své situace, křesťané odmítli poskytnout podporu Sásánovcům, když byla perská říše přepadena Araby. Snad je k tomu vedl pocit sounáležitosti s křesťanskými arabskými kmeny. Poté ovšem, co Arabové Persii dobyli, křesťany – podobně jako židy – čekal osud občanů druhé kategorie.\nObdobí po islámském dobytí\nIslámská expanze se odehrála v 7. století a předznamenala konec náboženské svobody na celém Blízkém východě. Všechny polyteistické a pohanské kulty, stejně tak blízko- a dálněvýchodní náboženství, byly postaveny mimo zákon. Islám je neuznával jako skutečná náboženství a všichni bohové a bůžci tak byli eliminováni jako falešní bohové. V mekkánské svatyni Ka’aba byla podobných náboženství a božstev uctívána celá řada, včetně křesťanství, po nástupu islámu však byla všechna zakázána. Vyznavači lokálních bohů se stali „nevěřícími“ (kuffár) a obyčejně dostali na výběr: konverzi k islámu nebo smrt. Alláh – výraz, který používaly místní arabské křesťanské kmeny jako označení Boha nebo lokálních božstev – se najednou stal jediným všemocným a nadřazeným bohem. Islám byl poslední a nejvyšší a ze všech věr a muslimští muži stáli nejvýše nade všemi, muslimských žen nevyjímaje. Jedině křesťanství a judaismus se svými posvátnými texty byly uznány jako skutečná náboženství. I přes velký počet křesťanských kmenů na Arabském poloostrově, byla náboženská svoboda arabských křesťanů podstatným způsobem osekána a snížen byl i jejich společenský status.\nPrávo vyznávat svou víru dostali křesťané teprve tehdy, když zaplatili diskriminační náboženskou daň z hlavy zvanou „džizja“. V Koránu se takto podřízeným jinověrcům říká „dhimmí“. Íránští zoroastriáni byli do tohoto systému posléze zahrnuti také. Korán muslimům zakazuje se s židy a křesťany přátelit, obě skupiny se nemají podílet na stavbách mešit a jen muslimové smějí navštívit Mekku – kdysi centrum mnoha náboženství. Nemuslimové mají zakázáno ženit se s muslimkami, ale muslimové si nemuslimky brát mohou. Muslimové také nemohou upadnout do otroctví, kdežto jinověrci mohou být otroky – buď do otroctví prodáni, nebo zotročeni jako váleční zajatci. Na druhé straně byli vyňati z vojenské služby nebo nucených prací. V pozdějších dobách bylo křesťanům zakázáno jezdit na koni se zbraní nebo navyšovat své počty obracením jiných lidí na svou víru. Jejich domy nesměly být vyšší, než domy muslimů (názorným příkladem tohoto omezení je například židovská čtvrť v jihoíránském Kermánu) a křesťanské kostely nesměly zvonit. Jinověrcům byl předepsán způsob oblékání a většina jich musela žít v oddělených čtvrtích.\nŠaríatské soudy zůstaly jedinou cestou, jakou se jinověrci mohli dovolávat svých práv vůči muslimům – a Korán muslimským mužům přiznává nadřazený právní status. Například zabije-li žid nebo křesťan muslima, uplatní se jak fyzický trest (qisás), tak finanční odškodnění (dijja). Zabije-li muslim jinověrce, žádný fyzický trest se neuplatní a přistoupí se jen k finanční kompenzaci, která bude poloviční oproti tomu, kolik by v takovém případě platil žid nebo křesťan. Žádný jiný trest za zabití káfira (nevěřícího) nebo murtadda (apostaty, odpadlíka od islámu) není. Takzvaný „Umarův pakt“ z náboženské diskriminace učinil instituci. Umar byl přesvědčen, že Arabský poloostrov by měl zůstat výlučně muslimský a arabský; velké křesťanské a židovské komunity, především v Nadžránu, chajbarské oázy, Hidžázu a Medíně, byly z Arábie vyhnány na nově dobytá území a jejich majetek konfiskován. Jeho brutalita a diskriminační jednání nakonec přispěly k jeho zavraždění v roce 644, které provedl křesťanský otrok perského původu.\nSituace se dále zhoršila za vlády Hárúna ar-Rašída v 8. století. Drtivá většina obyvatelstva Persie v té době byla křesťanská, zoroastrovská a židovská. Jejich svatostánky byly zničeny a jako nemuslimové měli zakázáno stavět nové. Byla také podstatně zvýšena džizja, jejíž plátci byli vystavováni ponižování a jinému osobnímu pokoření; například při placení této daně byla na člověka připlácnuta pečeť, nejčastěji z olova, jako stvrzenka zaplacení a vyjádření statusu dhimmí. Za vlády chalífy al-Mutawakila v 9. století byli jinověrci vyloučeni ze zaměstnání ve vládním sektoru, muslimských škol a bylo jim nařízeno žít v oddělených čtvrtích a nosit zvláštní oblečení s barevnými stužkami, aby bylo jasně poznat, že se jedná o nemuslimy.\nÍrán byl součástí chalífátu a vztahovala se na něj stejná pravidla. Protože nemuslimové byli vytlačeni z vládních institucí, přeorientovali se obchod a finančnictví. Vznikla vrstva bohatých křesťanů, kteří ovšem měli mizivý politický vliv. Ve velkých městech našli uplatnění křesťanští řemeslníci, včetně například zlatníků a šperkařů. Tomáš z Margy se v záznamu ze své misie zmiňuje, že patriarcha Timotej vyslal jeho misionáře v doprovodu skupiny obchodníků, kteří cestovali do Muganu na řece Araks. Muslimové s náboženskými menšinami nakládali různě, v souladu s politikou chalífy, který byl zrovna u moci. Také velmi záleželo na povaze konkrétních místních guvernérů. Zatímco al-Hadždžádž ibn Júsuf, umajjovský místodržící Íránu, byl brutální a vůči jinověrcům bezohledný, jiní byli tolerantnější a diskriminačních pravidel se striktně nedrželi. V prvních staletích muslimům sloužila řada židovských, křesťanských a zoroastrovských filosofů, lékařů, vědců, techniků, hudebníků a dvorských úředníků. Později ale buď museli konvertovat k islámu, nebo opustit státní služby.\nNástup nové dynastie Abbásovců znamenal pro jinověrce dočasné zlepšení, zejména za vlády druhého chalífy al-Mansúra. Chalífa Al-Mansúr byl velkým příznivcem vědy. Syřany, Řeky a Peršany vyzýval, aby zachovali své starodávné znalosti a podporoval proto rozsáhlé překladatelské hnutí, které v 8. století započalo v Sýrii a posléze rozkvetlo v Bagdádu, a na kterém se podíleli vědci a intelektuálové z celého Blízkého východu. Vyrostla centra vzdělanosti, kde vznikaly tisíce překladů z řečtiny, hebrejštiny, perštiny a dalších jazyků do arabštiny. Podíleli se na ní členové rodin Buchtjišú a Másawajh, kteří již po generace působili na gondešápúrské univerzitě a také se podíleli na vybudování nemocnice (bímarestán) al-Adudí v Bagdádu. Íránští židé psali v novoperském jazyce, ale v hebrejském písmu, zatímco křesťané pro zápis perštiny užívali syrské písmo. Postavení nemuslimů se během času různě měnilo, jak ostatně dokládají dochovaná křesťanská díla a kroniky.\nJan z Damašku (675–749) a nestoriánský patriarcha Timotej (779–823 nebo 778–821) patří mezi ty křesťanské autory, jejichž díla se zachovala. Jan z Damašku napsal Pramen poznání, rozsáhlé dílo, jehož část pojednává mimo jiné o herezích. Jan islám nevnímal jako svébytné náboženství, ale jako heretickou křesťanskou sektu, která představuje hrozbu. Poznamenal, že během psaní Pramenu poznání byl jeden biskup z jeho okolí muslimy popraven, protože kázal proti islámu. Muslimy nazývá „išmaelity“ a jejich víru za předzvěst Antikrista. Křesťanské uctívání kříže není podle jeho soudu o nic menší idolatrie, než muslimské uctívání mekkánské Ka’aby a také kritizuje muslimskou praxi polygamie.\nDialog patriarchy Timoteje s abbásovským chalífou al-Mahdím se stal klasikou. Al-Mahdí se ptá, jak je možné, že tak inteligentní člověk může věřit, že Bůh měl syna. Timotej chladně odvětí, že takový výrok je rouhání. „Kdo by říkal něco takového?“ píše patriarcha, „Kristus je synem božím, nikoliv však ve smyslu tělesném.“ Tato debata pokračovala po celé dva dny. Tento druh literatury naznačuje, že vedle vojenských a politických konfliktů s sebou islámská expanze do světa východních křesťanů přinesla i konflikty doktrinální.\nDobytí Jeruzaléma v roce 640 znamenalo, že muslimové nyní ovládli nejsvatější město jak židovství, tak křesťanství. Jeruzalém od té doby představoval jablko sváru mezi těmito třemi vírami. Zatímco některá svatá místa zůstala dobře zachována, jiná byla muslimy zabrána a musela ustoupit stavbě mešit. Příběhy o Muhammadově nanebevstoupení (mirádž), které se mělo udát právě v Jeruzalémě, bývaly záminkou pro takovéto akce. Výsledkem byla staletí křižáckých válek s evropskými křesťany, kteří bránili křesťanstvo, a místními muslimskými vládci: křižáci Jeruzalém dobyli v roce 1099, ale roku 1187 město zase ztratili. Muslimská nadvláda na křesťanských územích ukončila činnost křesťanských misionářů, kteří tak byli nuceni se přesunout do Indie a na Dálný východ.\nNestoriánská církev byla v Íránu dominantní křesťanskou denominací. Ačkoliv v samotném Íránu již nerostla, získala mnoho nových přívrženců v Indii a Číně. Seleukie-Ktésifón, někdejší hlavní město Persie, bylo během muslimského vpádu zcela zničeno a sídlo katholika se tak muselo v roce 762 přesunout do Bagdádu. Osud křesťanského obyvatelstva muslimských států závisel na libovůli a momentální náladě jejich muslimských vládců. A zatímco mnozí bylo tolerantní, jiní byli krutí a nesnášenliví. Na přelomu tisíciletí se fátimovský chalífa Egypta al-Hákim obrátil proti křesťanům a židům. Tisíce lidí nechal mučit a zavraždit, a to i včetně řady muslimů, kteří se jeho řádění postavili. Všechny křesťany nutil k přísnému dodržování povoleného oblékání a také museli nosit téměř dvou a půl kilogramový kříž kolem krku. Židům zase uložil kolem krku nosit podobně těžký zvon. Al-Hákim se také zbavil všech jinověrců ve státní správě. Poštval egyptskou lůzu, aby rabovala a ničila kostely a synagogy. Konce židovské ulice nechal zazdít a její obyvatele zemřít uvnitř hlady. Něco podobného udělal i u vchodů do ženských lázní, které dal zazdít a zaživa pohřbít všechny, kteří zůstali uvnitř. Všem ženám v Egyptě zakázal vycházet na ulici, ať již z jakéhokoliv důvodu. Po al-Hákimově smrti se ale rychle navrátila dřívější tolerance. Centrum koptských křesťanů se přesunulo z Alexandrie do nového hlavního města Káhiry a jejich kostely byly znovu postaveny.\nTurecká invaze do Íránu a pozdější vláda seldžuckých a ghaznovských Turků měla pro křesťany neblahé důsledky. Turci po staletí bojovali s křesťanskou byzantskou říší a křesťané na vlastním území pro ně byli a priori podezřelí. Invaze Kara Kitajů ze severní Číny do východní Persie situaci křesťanů v Balchu a přilehlých oblastech poněkud ulehčila. Čínský vůdce této skupiny byl manichejec a měl proto pro křesťany pochopení, jelikož manichejství do sebe vstřebalo mnoho křesťanských motivů, včetně postavy Ježíše.\nCelkově se život křesťanů za panování různých tureckých vládců příliš nezměnil a všechna omezení vyplývající z jejich statusu dhimmí se nadále uplatňovala. Ve velkých městech jako Bagdád a Nišápúr byly stále přítomné různé křesťanské komunity. Benjamin z Tudely, který procestoval Írán v době po smrt seldžuckého sultána Sandžara, se o křesťanských a židovských komunitách zmiňuje.\nKřížové výpravy během 12. a 13. století situaci blízkovýchodních křesťanů spíše zhoršily. Východní křesťané byli chyceni mezi dvěma mlýnskými kameny: muslimové v celém muslimském světě je začali nenávidět, zatímco západní latinští křesťané všechny orientální křesťany pokládali za heretiky a nedůvěřovali jim. Během křížových výprav se latinští křesťané zmocnili Svaté země, ale východním křesťanům znemožňovali podnikat poutě. Sa’adí, veliký perský básník a prozaik 13. století, byl sám během křížových výprav křižáky zajat a stal se otrokem. Jeho přítel jej koupil a poté přinutil oženit se s jeho dcerou, aby ho zachránil. Sa’adí později ve svých dílech na tuto ženu často žehrá.\nRoku 1258 Mongolové dobyli Bagdád – baštu islámské moci. Tato změna byla pro křesťany příznivá, protože mongolští vládcové se otevřeně hlásili ke křesťanství, nebo mu byli alespoň příznivě nakloněni. Situace se však později změnila, zejména kvůli Tamerlánově vpádu do Persie, které padlo za oběť mnoho kostelů i mešit a tisíce lidí, bez ohledu na náboženství, byly zmasakrovány.\nPředtím, než se mongolští vládcové Persie sami přiklonili k islámu, bývali ke všem náboženstvím daleko tolerantnější a do svých služeb přijali řadu křesťanů. Mezi nimi se nacházel i čínský nestorián jménem Marek, který se roku 1281 stal katholikem syrské církve jako Jabaláha III. Nový patriarcha pocházel ze západní Číny a syrskou církev vedl během bouřlivých let, kdy se na trůnu vystřídalo sedm mongolských vládců. Některé z nich i pokřtil, další měli křesťanské manželky a děti a Jabaláha jeden čas i doufal, že se podaří vytvořit alianci s křesťanskou Evropou proti muslimům. Konverze mongolských vládců k islámu těmto nadějím učinila přítrž.\nNěkteří ílchánové měli křesťany ve zvláštní oblibě. Ílchán Argun vládnoucí v letech 1284–1291 se snažil o uzavření spojenectví s křesťanským Západem proti egyptským mamlúkům. V roce 1285 poslal dopis do Říma a později k papežovi vyslal i svého zástupce spolu s nestoriánským křesťanem jménem Ísá Kelemeči, aby zahájili vyjednávání. Situace íránských křesťanů záležela na momentálním politickém kursu. Egyptský historik Ibn Taghríbirdí chválí posledního perského ílchána Abú Sa‘ída za rozhodnutí zbourat křesťanské kostely. To byla zčásti reakce na zřízení prvního arcibiskupství v Sultáníji, hlavním městě Ílchanátu ležícím v severozápadním Íránu, papežem Janem XXII. Prvním arcibiskupem se stal František z Perugie, kterého roku 1323 nahradil Vilém Adam, který kromě jiného chránil arménské křesťany před jejich muslimskými sousedy. V průběhu dalších pěti set let už bylo křesťanství v Íránu tolerovaným, leč utlačovaným a opovrhovaným náboženstvím.\nPo dobu dvou set let, od Tamerlánovy invaze až do nástupu Abbáse Velikého z rodu Safíovců, jsou dějiny íránských křesťanů takřka nepopsanou knihou. V roce 1603 se na Abbáse Velikého obrátila arménská knížata se žádostí o ochranu před osmanskými Turky. Abbás vtrhl do Arménie a zemi zpustošil, aby tureckým vojskům zabránil získat zde zásoby. Arméni byli hnáni před perskými vojáky k břehům řeky Araks, blízko města Džulfa. Jejich města a vesnice byla vylidněna a obyvatelstvo násilím přesídleno. Křesťanské konventy byly zničené a jejich obyvatelé vyhnáni. Tisíce zajatců byly přinuceny bez patřičných dopravních prostředků překročit řeku Araks. Tisíce lidí zemřely a dvě arménská knížata byla popravena, aby se urychlil pokrok, a jejich krásné ženy byly odvedeny do perských harémů.\nJen asi pět tisíc lidí z Džulfy nakonec dorazilo až do Isfahánu, kde se jim dostalo ochrany a privilegií, jako svobody vyznání v jejich vlastních oddělených čtvrtích. Další Armény potkal stejný osud a dokonce i někteří Gruzínci byli násilím odvlečeni do Íránu. Arméni a Gruzínci byli roztroušeni po celé střední Persii a část jejich potomků dodnes žije ve městech a vesnicích v oblasti Isfahánu a Bachtjárí. Sedm tisíc lidí bylo usazeno v Ašrafu v Mázandaránu, kde většina z nich zemřela na malárii; ti, kteří přežili, byli později posláni zpět do Arménie. Arméni byli zruční řemeslníci a umělci a jejich kolonie v isfahánské Nové Džulfě prosperovala, ačkoliv jim nebyla přiznána žádná politická moc.\nZa vlády safíovských šáhů trpělo křesťanské obyvatelstvo Ázerbájdžánu a Zakavkazska válkami mezi perskou a osmanskou říší. Oba břehy řeky Araks byly povětšinou v perských rukou. Někteří šáhové bylo nábožensky snášenliví a křesťané tak mohli prosperovat, ale jiní je zavalovali vysokými daněmi. Poslední safíovský král Husajn Šáh křesťany utlačoval: zrušil zákon o odvetě, kterým se poškození křesťané mohli domáhat na muslimských zločincích trestu srovnatelného s tím, co utrpěli, a místo toho vyhlásil, že cena křesťanské krve bude vyvážena v podobě obilí. Následné období nebylo o nic lepší. Džulfu potkala zkáza v době vpádu afghánského náčelníka Mahmúda. Město bylo dobyto a cena za jeho vykoupení byla stanovena na 70 000 íránských tomanů a 50 nejkrásnějších a nejurozenějších dívek. Zármutek Arménů byl tak srdcervoucí, že dojatí Afghánci se slitovali a zajatce zase propustili. Když Mahmúd následně onemocněl, byli k němu povoláni arménští kněží, aby se za něho modlili a zahnali zlé duchy.\nDějiny křesťanů v Íránu vstoupily do nové fáze, když se nestoriáni pokusili sjednotit s římskokatolickou církví a do Íránu přišli křesťanští misionáři. V roce 1223 nestoriánský katholikos poslal ortodoxní vyznání víry papeži Řehořovi IX., který jej tak přijal do jednoty s Římem. Pozdější patriarchové tuto jednotu nadále stvrzovali, až se nakonec samotného nestoriánství zřekli a spolu s několika tisíci dalšími perskými nestoriány přestoupili k římskému katolictví. Zároveň s tím si změnili jméno – z nestoriánů na chaldejské křesťany. Kvůli pronásledování ze strany Turků si chaldejský patriarcha zvolil za své sídlo perskou Orumíju. Všichni křesťanští vůdci v Orumíji a Chosraue v pozdějších dobách zachovávali jednotu s Římem. V 17. století žilo v Íránu zhruba 200 000 křesťanů. Nicméně v roce 1670 byly vazby mezi perskými patriarchy a Římem opět přerušeny, hlavním důvodem byl tlak těch křesťanů, kteří zůstávali věrní nestoriánství. Ač se někteří patriarchové pokusili vztahy s Římem obnovit, propast mezi nimi se nedařilo překlenout.\nNestoriáni nakonec dosáhli svého – vztahy s Římem byly přerušeny a sídlo patriarchy bylo přeloženo z Orumíji do města Kotšánes v iráckém Kurdistánu. Mezitím si chaldejští křesťané, kteří zůstali loyální Římu, zvolili vlastního nezávislého katolického patriarchu Josefa, kterého potvrdil papež Inocenc a udělil mu titul „patriarcha Babylónu“, tedy Seleukie-Ktésifóntu, starobylého sídla nestoriánských patriarchů. Roku 1695 Josef rezignoval a odjel do Říma, kde zakrátko zemřel. Jeho nástupci byli Josef II., III., IV., V., a VI., všichni pocházeli z rodiny Mar Denha. Josefové stáli v čele chaldejské církve během 18. století a také přesunuli své sídlo z Persie do Mezopotámie – nejprve do Amidy (dnešní turecké město Diyarbakır), posléze do Mosulu a pak zpět do Amidy. Na počátku 20. století měl chaldejský patriarchát pod sebou 5 arcidiecézí, 10 diecézí a kolem 100 000 věřících. V téže době bylo sídlo patriarchátu opět přesunuto, tentokrát do Bagdádu.\nKřesťanští misionáři v Íránu v 19. století\nPrvní cizí misionáři přicházeli do Íránu za vlády Mongolů ve 13. a 14. století a jejich snahy jak v Persii, tak ve střední Asii nebyly příliš úspěšné. Na počátku 17. století se perští šáhové snažili navázat těsnější vztahy s Evropou, což představovalo pro křesťanské misionáře nový impuls. Karmelitáni, minorité i jezuité přicházeli do Persie, kde byli vlídně přijati šáhem Abbásem Velikým. Abbás jim umožnil zřídit misijní stanice po celé zemi; významným střediskem západní misie se stal zejména Isfahán. Brzy se k nim přidávaly i další řády, jako augustiniáni nebo kapucíni, kteří západní misijní činnost ještě prohloubili, především do ní zahrnuli Armény a vůbec poprvé otevřeně také muslimy. Nejvýznamnějším misionářem byl avignonský jezuita Alexandre de Rhodes známý jako „světec“, který byl tak populární, že když v roce 1646 zemřel, šáh, jeho dvůr i řada obyčejných lidí se zúčastnila jeho pohřbu v Isfahánu. Za vlády Husajna Šáha a později Nádira Šáha ale bylo pronásledování obnoveno. Misionáři museli opustit zemi a tisíce křesťanů byly donuceny buď k přestupu na islám, nebo k emigraci.\nDruhá vlna katolické misie v Persii odstartovala v roce 1840, kdy v zemi začali působit lazariáni spolu s francouzským úředníkem Eugenem Borém, jenž byl horlivý katolík. Eugene Boré byl do Persie poslán v roce 1838 na vědeckou misi Francouzskou akademií a ministrem veřejného vzdělávání. Boré založil čtyři školy, v Tabrízu a Isfahánu pro Armény a v Orumíji a Sálmásu pro chaldejské křesťany. Později se k němu připojily francouzské Milosrdné sestry a další kněží, kteří převzali správu Borém založených škol. Misionářům výrazně pomohlo ustanovení francouzského vyslance u perského dvora. Lazariáni dostali od vlády povolení pokračovat ve své práci bez omezení a jeden z lazariánských kněží, otec Luzel, se stal blízkým přítelem Mízry Akásího, prvního ministra na kádžárovském dvoře.\nMisionáři postavili velký kostel a nový seminář, kde nové kněze vedle teologie učili také latinsky, francouzsky, syrsky a arménsky. Kromě semináře vznikly i dvě nové koleje, jedna pro chlapce a druhá pro dívky, kterou měly na starosti Milosrdné sestry. Misionáři později založili také nemocnici a sirotčinec, kam byli přijímáni všichni bez výjimky, včetně muslimů. Král Násir ad-Dín Šáh na provoz obou zařízení přispíval částkou 200 tomanů (400 amerických dolarů) ročně. Později vznikly dvě další nemocnice v Orumíji a Chosraue. Koncem 19. století většina misionářů rozšířila svou činnost také do Teheránu, kde zakládali školy, kostely a nemocnice. Misionářské školy hrály klíčovou úlohu při zavádění moderního vzdělávání a vystavování Íránců novým myšlenkám; misionářské školy byly také první, které v Íránu poskytovaly vzdělání dívkám.\nŘímští katolíci nebyli jedinými západními křesťany, kteří stáli o působení v Íránu. Prvními protestantskými misionáři v Íránu byli Moravští bratři, kteří přišli v roce 1747, ale zase museli zemi opustit kvůli politické nestabilitě. Dalším misionářem byl Henry Martin, britský vojenský kaplan, který přišel v roce 1811 z Britské Indie do Šírázu, kde dokončil svůj perský překlad Nového Zákona. Německý misionář Karl Pfander přijel v roce 1829 a ve svých knihách Mízán al-haqq a Mohamedánství argumentoval za nadřazenost křesťanství nad islámem. Američtí protestantští misionáři do Íránu přijížděli ve 30. letech 19. století. Američané založili školu v Orumíji, ale podobně jako řadě dalších protestantských misionářů, jim spoustu oveček vyfoukli katoličtí misionáři.\nPrvní úspěšný protestantský misionářský pokus se odehrál roku 1834, kdy American Board of Commisioners of Foreign Missions pověřila Justina Perkinse a Asahela Granta i s jejich manželkami, aby zahájili misijní činnost mezi perskými nestoriány. V letech 1834–1871 bylo do Íránu touto organizací posláno na padesát misionářů a také několik lékařů. V roce 1870 přešla tato misie pod Board of Missions of the American Presbyterian Church a její činnost byla formálně rozdělená na východní (Tabríz, Teherán, Hamadán, Rašt, Kazvín a Kermánšáh) a západní Persii (Ázerbájdžán a části Kurdistánu, Kavkazu a Arménie). V roce 1910 američtí misionáři provozovali šedesát dva škol a čtyři nemocnice, které sloužily křesťanským i muslimským Íráncům. Přijížděli i misionáři z dalších zemí, včetně Ruska, kteří konvertovali několik tisíc perských nestoriánů k ruské pravoslavné církvi. Pravoslavní konvertité stáli o ruskou ochranu před, tehdy již sporadickým, pronásledováním ze strany íránských šáhů a muslimských náboženských vůdců.\nKonec 19. století v Íránu předznamenal začátek fundamentálních změn – a také konstituční revoluce. V revolučním hnutí se angažovali příslušníci mnoha menšin, včetně křesťanských partyzánů jako Jeprem Chán a jeho dcera Setáre, kteří hráli klíčovou roli při založení Tajné společnosti v roce 1905, první multietnické organizace, kde se diskutovaly politické změny. Židé, křesťané, bahájové a zoroastrovci tvrdě bojovali spolu s konstitucionalisty za ustanovení madžlesu v podobě národního zákonodárného sboru – namísto islámského madžlesu, jak požadovali muslimští předáci. Spolu s dalšími náboženskými menšinami se křesťanům v roce 1907 úspěšně podařilo schválit zákony, které přiznávaly stejná práva muslimským i nemuslimským občanům (mužům), a definování nového konceptu národnosti nestojícího na náboženském základě (s výjimkou bahájů, kteří nebyli uznáni). Ústava z roku 1906 sice ukončila segregaci příslušníků náboženských menšin, ale prakticky až za vlády šáhů z dynastie Pahlaví – Rezy Šáha a Mohammada Rezy – se křesťané a další menšiny mohly plně integrovat do íránské společnosti. Podle ústavy z roku 1906 měli křesťané, židé a zoroastrovci právo si každý zvolit po jednom zástupci do madžlesu, ale nemohli se podílet na volbě ostatních delegátů. Ústava také zakazovala nešíitským muslimům stát se členy vlády. To bylo za dynastie Pahlaví ignorováno a v 70. letech 20. století byli v nejvyšších státních funkcích i nemuslimové, vč. bahájů.\nIslámská revoluce z roku 1979 zaručila náboženskou svobodu křesťanů, židů a zoroastrovců. Podle nové ústavy je náboženským menšinám umožněno řídit se vlastním náboženským právem v oblasti manželství, rozvodů a dědictví. Ústava ale také povýšila šaríu na státní právo a tedy diskriminace na základě náboženského vyznání a pohlaví jsou integrální součástí systému. Bahájové opět nejsou uznáni vůbec. Židé, křesťané a zoroastrovci mají každý svého zástupce v parlamentu a žádný zákon jim nezakazuje pracovat ve státním sektoru. Ale protože úřady běžně zaměstnávají jen muslimy a vyžadují „zkoušky ze šaríe“, jsou náboženské menšiny v praxi opět vyloučeny z práce pro vládu.\nÍránští křesťané zahrnují podle odhadů 250 000 Arménů, 32 000 Asyřanů a malý počet římských katolíků, anglikánských a dalších íránských protestantů, které konvertovali misionáři v 19. a 20. století. Většina Arménů žije ve městech, především v Teheránu a Isfahánu, menší komunity pak v Tabrízu, Aráku a dalších městech. Arméni představují největší íránskou křesťanskou komunitu. Jejich vůdce arcibiskup Manukian má sídlo v Teheránu.\nTaké většina asyrských křesťanů je urbanizovaných, ačkoliv několik vesnic v oblasti Orumíjského jezera stále existuje. Ačkoliv jednotliví Arméni a Asyřané čelí předsudkům, jako komunita nejsou vystaveni plošnému pronásledování, s výjimkou vraždy několika kněží v 90. letech. Několik z nich byli evangelíci, kteří konvertovali od islámu ke křesťanství. Odpadlictví (apostaze) od islámu k jinému náboženství je v islámu zakazáno a lze to trestat i smrtí. Podobní odpadlíci jsou v Íránu perzekuovaní a na jejich podzemní církve dělá policie běžně zátahy a zatýká jejich členy. Ve 20. století se křesťané obecně podíleli na hospodářském a společenském životě Íránu a zejména Arméni dosáhli vcelku vysoké životní úrovně. Arméni také provozují značný počet vlastních základních a středních škol.\nOd revoluce byla správa křesťanských škol předmětem sporu mezi vládou a křesťanskými menšinami. Ministerstvo školství trvalo na tom, aby ředitelé takových škol byli muslimové, všechny hodiny náboženství se vyučovaly v perštině a všechny hodiny křesťanské literatury musely mít státní souhlas. A v neposlední řadě tu byl požadavek, aby všechny studentky ve školách nosily hidžáb.\nOd počátku 20. století se mezi íránskými Asyřany vzmáhá nacionalistické hnutí a různé asyrské skupiny měly snahu o sjednocení. Sídlo patriarchy církve Východu se po druhé světové válce přestěhovalo do Chicaga a začala vznikat i různá „nestoriánská“ či „jakobitská“ občanská sdružení, která se svou publikační činností snaží propagovat národní jednotu. Během první světové války se Asyřané přidali na stranu Dohody v naději, že v případě vítězství jim bude přiznána nezávislost v jejich starobylé vlasti. Tím si znepřátelili jak Turky, tak Peršany, což nakonec vyústilo v masakr velkého počtu Asyřanů a vyhnání tisíců dalších z jejich domovů v Turecku a Persii. Od islámské revoluce křesťané, podobně jako další Íránci, masově opouštěli zemi a jejich počty v Íránu znatelně poklesly. I přesto jich mnoho zůstává a nadále se podílí na hospodářském a kulturním životě, i přes různá omezení.\nVětšina íránských křesťanů slaví Vánoce v souladu s tradicemi východní církve. 1. prosince pro ně začíná takzvaný „malý půst“, kdy se vyvarují živočišných produktů. Východní křesťané slaví Vánoce podle juliánského kalendáře 6. ledna, ale řada církví slouží mše i 25. prosince. Vánoční večeře se nazývá „malá hostina“, kdy je podávána tradiční kuřecí polévka harasa, čím dál populárnější je ale také krocan. Dárky se většinou nedávaly, ale děti pro tuto příležitost dostávají nové šaty; dnes už je dávání nových šatů ale i dárků dětem běžné. Svátky se zahajují zapalováním svíček, zdobením vánočního stromečku a zpěvem chvalozpěvů. Během svátků se běžné návštěvují rodiny a přátelé.\nAsyrský Nový rok – Chá b’Nísán – se slaví 1. dubna a vychází z předkřesťanských asyrských tradic. Nicméně jakožto křesťané Asyřané slaví i velké křesťanské svátky jako Vánoce a Velikonoce v souladu s tradicemi východní církve. Velikonoce – Édá Gurá neboli Velký svátek – jsou teologicky nejvýznamnějším svátkem, protože upomínají Kristovo zmrtvýchvstání. Vánoce, které upomínají Kristovo narození, se pak nazývají Édá Súrá – Malý svátek.\nOstatní křesťané slaví svátky podle tradic západní církve. Oslavy Nového roku byly v Íránu ještě před revolucí velkolepé a ve všech velkých hotelích se pořádaly večírky, které byly přístupné všem, i muslimům. Od revoluce však křesťané smějí slavit příchod Nového roku jen ve svých vlastních klubech a čtvrtích a muslimové mají oficiálně účast zakázanou. Soukromých oslav svých křesťanských přátel se ale muslimové i tak leckdy účastní.\nPůvodní článek „Christianity in Iran, a Brief History“ Massoume Price naleznete na jejích stránkách Cultureofiran.com.\nMassoume Price je íránská kulturní antropoložka a nakladatelka. Pochází z Teheránu, vystudovala v Íránu a ve Velké Británii. V roce 1981 se přestěhovala do Kanady. Od roku 1995 se aktivně zajímá o íránské dějiny a kulturu. V roce 2005 vydala svou zásadní knihu Iran’s Diverse Peoples. Spoluzaložila a řídí nakladatelství Anahita Productions. V současnosti žije ve Vancouveru v Britské Kolumbii.


Společnost SEG Solar rozšiřuje kapacitu modulů v Kambodži | Barrandov.tv\nSpolečnost SEG Solar rozšiřuje kapacitu modulů v Kambodži\nPleasanton (Kalifornie) 15. října 2021 (PROTEXT/PRNewswire) - Společnost SEG Solar Inc. ve čtvrtek oznámila, že ve svém výrobním závodě v Kambodži výrazně zvýšila výrobní kapacitu svých vysoce účinných modulů s technologií SEG 540W+ 182 mm na 500 MW ročně. Toto zařízení bylo vybaveno nejmodernější technologií a jeho cílem je uspokojit rostoucí poptávku na severoamerickém trhu se solární energií. Provoz bude spuštěn v říjnu 2021 a očekává se, že první várka solárních modulů dorazí do USA ve 4. čtvrtletí 2021.\nRozšíření výrobního závodu v Kambodži je jen jedním z mnoha způsobů, kterými se společnost SEG v současné době snaží získat stabilní a vysoce kvalitní řešení dodávek ze zahraničí, aby snížila rizika a lépe sloužila svým zákazníkům. Společnost SEG si uvědomuje význam včasných dodávek a věří, že větší vlastní výrobní kapacita s diverzifikací produkce pomůže minimalizovat případná zpoždění.\n„Tímto rozšířením kapacity jsme dále posílili náš dlouhodobý dodavatelský řetězec a jsme připraveni uspokojit rostoucí poptávku na americkém trhu," řekl Jim Wood, generální ředitel společnosti SEG Solar. „Jsme přesvědčeni, že technologie SEG 182 mm zajistí maximální efektivitu výroby a zároveň minimalizuje vyvážení nákladů výrobního závodu pro naše zákazníky. Očekáváme, že výroba v Kambodži povede ke snížení nákladů na BOS, daně a dopravu, čímž se na úrovni systému ušetří 1 až 2 centy na watt."\nPoločlánkový modul SEG integruje 182 mm velké křemíkové destičky s nejmodernějšími technologiemi, jako je pasivovaná zadní strana článku (PERC), technologie multi-busbar (MBB), články s polovičním řezem a menší vzdálenost mezi jednotlivými články. Bifaciální řada je navržena tak, aby vyráběla o 10–30 % více elektřiny podle různých půdních podmínek. Od uvedení na trh koncem roku 2020 bylo po celém světě instalováno více než 1 GW modulů založených na článcích o velikosti 182 mm.\nO společnosti SEG\nSpolečnost SEG Solar (SEG) je americká společnost se sídlem v Kalifornii, USA. Moduly značky SEG jsou speciálně navrženy a vyráběny na špičkových výrobních linkách a v krátké době dosáhly rychlého technologického vývoje. V roce 2021 společnost SEG rapidně rozšířila svůj trh veřejných služeb a distribuční kanály, aby se lépe přizpůsobila změnám v obchodním prostředí. Společnost SEG očekává, že do konce roku 2023 dodá více než 2 GW produktů ročně.


Soutěž „Doporuč iDoklad“ zná své vítěze - Solitea Česká republika\nSoutěž „Doporuč iDoklad“ zná své vítěze\nSoutěž „Doporuč iDoklad“ zná své vítěze. Hlavní cenu, chytrý telefon Samsung Omnia 7 s Windows Phone, získal Lukáš Dadej, student informatiky v Olomouci. Dalších deset cen se rozdělilo mezi spokojené uživatele služby z celé republiky.\nSlužba iDoklad je on-line internetová fakturace, kterou není nutné instalovat a k vystavení první faktury stačí bezplatná registrace na www.idoklad.cz a dvě minuty k nastavení základních údajů. Služba je dostupná odkudkoliv přes běžný webový prohlížeč, umožňuje export dat do účetních programů a disponuje širokým spektrem funkcí. Něco přes půl roku od svého spuštění díky těmto výhodám dosáhla několika tisíc uživatelů a stala se nejpoužívanější službou svého druhu v České republice. Jako jediná navíc disponuje vlastní aplikací pro chytré telefony s operačním systémem Windows Phone.\nOd 21. 11. do 15. 12. mohli uživatelé iDokladu službu doporučit svým známým a kamarádům a zapojit se tak do soutěže. Hlavní vylosovanou cenou byl chytrý telefon s OS Windows Phone, přímo připravený k používání aplikace iDoklad. Ten vyhrál Lukáš Dadej, student informatiky v Olomouci. Druhým, na koho se usmálo štěstí, je Karel Neugebauer, který dal na jeho doporučení a iDoklad využil. Ostatních deset cen pod vánočním stromečkem najde:\n1.–2. místo (optická bezdrátová myš Microsoft Wireless Mobile Mouse 3000): Andrea Pípalová(Pelhřimov), David Chroust (Praha)\n3.–4. místo (Sylvánské zelené od vinařství Camille Braun, ročník 2009): Ondřej Hanák (Olomouc),Natália Kykrychová (Brno)\n5.–7. místo (nanopodložka „Money“): Renata Baculová (Velké Meziříčí), Miroslav Čížek (Pardubice), David Drábek (Praha)\n8.–10. místo (obal na DVD): Daniel Thaisz (Brno), Stanislav Skořepa (Mladá Boleslav), Pavel Kurfürst (Velký Újezd)\nLukáš Dadej (21 let) popsal svou cestu k iDokladu: „Od 18 let podnikám a už od začátku jsem samozřejmě potřeboval vhodný program k fakturaci. Vyzkoušel jsem několik věcí, včetně bezplatné verze Pohody. S ní jsem ale časem nebyl příliš spokojený a nevyhovovala mi. Hledal jsem dále a objevil jsem iDoklad. Ten je pro mne ideální – umí všechno, co potřebuji, včetně zálohových faktur a perfektního vzhledu tiskových dokladů, a hlavně mi vyhovuje mobilní přístup i přes Windows Phone. Jen škoda, že takové služby tu nebyly už dříve – ušetřilo by mi to hodně nervů a práce.“\nwww.idoklad.cz – více informací o službě a registrace zdarma\nhttps://www.idoklad.cz/soutez/PravidlaSouteze.aspx – informace o soutěži\nLukáš Dadej, vítěz hlavní ceny v soutěži "Doporuč iDoklad"\n19. prosince 2011 | Rubriky: Tiskové zprávy\nDvě stříbrné medaile pro iDoklad v soutěži Internet Effectiveness Awards 2011\nČeská online fakturace iDoklad vítězem mezinárodní vývojářské soutěže pro Windows Azure\nIT produktem roku je nejrozšířenější česká on-line fakturace: iDoklad\nOnline fakturace iDoklad od Cígler Software je finalistou soutěže IT produkt roku 2011\nSlužba iDoklad.cz pro fakturaci v cloudu se stala vítězem soutěže Microsoft Awards 2011\niDoklad v mobilu\nPropojení on-line fakturace iDoklad s účetními systémy\niDoklad: účetnictví v cloudu\nDotazník: Řekněte nám, jaký obsah má iDoklad vydávat\nSolitea Česká republika » Tiskové zprávy » Soutěž „Doporuč iDoklad“ zná své vítěze


ROPID chce mít v Praze více midibusů — ČT24 — Česká televize\nROPID chce mít v Praze více midibusů\nPraha – V pražské městské a příměstské hromadné dopravě by se mělo v budoucnosti objevovat více malých autobusů, tzv. midibusů. Společnost ROPID, která organizuje dopravu ve městě a okolí, by uvítala jejich nasazení především na méně obsazených spojích na okraji metropole. V současnosti jezdí midibusy na linkách 291 na Novém Městě, 151 z Českomoravské do Čakovic a také na znovuzavedené lince 236 ze Zámků do Podhoří.\n„Do budoucna počítáme se zvětšením flotily midibusů. Našli bychom pro ně určitě využití,“ řekl mluvčí dopravního podniku Ondřej Pečený. Podle něj je ale pro dopravní podnik v současnosti prioritou obnova autobusového vozového parku. Dopravce má zatím k dispozici šest midibusů.\nPodle vedoucí odboru přípravy provozu Markéty Hlaváčkové stojí jeden midibus pět milionů korun, obyčejný autobus osm milionů. „Také spotřeba nafty je znát,“ řekla. První midibusy se objevily na lince 291 vedené uličkami pražského Nového Města v roce 2005.\nNová linka 236 bude jezdit ze Zámků přes Bohnice do Podhoří, a spojí tak konečné autobusů 102 a 112. Pro obyvatele Bohnic se tak zjednoduší cesta autobusem do zoologické či botanické zahrady v Troji. Zovuzavedení linky 236, která dříve jezdila z Bohnic do Zámků a byla posléze nahrazena linkou 102, je součástí změn autobusové dopravy mezi Holešovicemi a Kobylisy.\nTy nadále nebude o víkendu spojovat linka 102, která bude v sobotu a neděli začínat až v Kobylisích. Zejména lidem bydlícím mezi holešovickým nádražím a Bulovkou se tak ještě více zkomplikuje cestování městskými autobusy.


Bessera ve vládě nejspíš nahradí Alena Hanáková | Radio Prague International\nAlena Hanáková, foto: ČTK\nNovou ministryní kultury se zřejmě stane bývalá starostka Vizovic a poslankyně TOP 09 Alena Hanáková. Ve funkci nahradí dosavadního šéfa resortu Jiřího Bessera, jehož demisi v úterý přijal prezident Václav Klaus. Dalším vážným kandidátem na tento post byl i bývalý šéf České televize a nynější rektor Akademie múzických umění v Praze Ivo Mathé, za kterého se stavěla skupina umělců. Ten ale kvůli neshodám s šéfem TOP 09 Karlem Schwarzenbergem v oblasti památkové péče nebo církví nakonec od své nominace odstoupil.\nAlena Hanáková byla "horkou favoritkou" na tuto funkci už od chvíle, kdy ministr Besser kvůli skandálu s nemovitostí na Floridě oznámil svou rezignaci. Tehdy ovšem byla ve hře ještě další jména: děkan FFUK Michal Stehlík, náměstek ministra kultury Radek Zdráhal nebo muzikantka Zuzana Lapčíková. O nestraníku Mathém se v politických kruzích začalo jednat až během posledních dní, kdy se na jeho podporu postavila skupina umělců především z oblasti kinematografie. Byli mezi nimi například Zdeněk Svěrák nebo Jan Kraus. Ti tvrdili, že v čele resortu by měl být člověk s velkou znalostí a zkušeností v kultuře. Hnutí Starostové a nezávislí, jemuž toto ministerstvo patří podle koaličních dohod, však chtělo mít v jeho čele spíše politika. Přesto se na svém pondělním vedení Starostové rozdělili. Část jich byla pro Hanákovou a další pro Mathého. Alena Hanáková potvrdila, že svou případnou nominaci na ministryni kultury přijímá.\n"Říct, že je to nabídka, která se neodmítá, by samozřejmě nebylo to nejlepší. I taková nabídka se dá odmítnout. Pravda je ale ta, že vzhledem k tomu, že ke kultuře mám hodně blízko, troufám si říct celý svůj život, tak po zvážení všech pro a proti jsem se rozhodla, že bych přikývla. A věřím tomu, že bych udělala všechno pro to, abych pro kulturu byla přínosem, protože ona si to zaslouží."\nPoslankyně Hanáková upřesnila také, jaké by byly její priority:\n"Jsem přesvědčená, že prioritou by mělo být pokračovat v krocích, které byly započaty. Kroky ministra Bessera byly dobře nestaveny. Takže za prioritu bych považovala dokončit církevní vyrovnání."\nAlena Hanáková je přitom skeptická k návrhu vicepremiérky Karoliny Peake z Věcí veřejných, aby o navrácení každé ze zhruba sto tisíc položek z původně církevního majetku rozhodovala vláda. Souhlasí naopak s návrhem ministra zahraničí Karla Schwarzenberga, aby se finanční vyrovnání státu s církvemi prodloužilo přes dohodnutých třicet let:\n"Jsem přesvědčená o tom, že vzhledem k současné finanční krizi je to jeden ze způsobů, jak se vůbec s církví finančně vyrovnat. To vyrovnání nebude jednoduché, ale určitě by přijít mělo."\nJako ministryně kultury se Hanáková se chce zaměřit i na novelu tiskového zákona, zejména ve vztahu k regionálnímu tisku. Další problematickou oblastí resortu je památková péče. Jiří Besser sklidil kritiku odborníků za to, že nezabránil bourání architektonicky cenného domu na Václavském náměstí. Ten má být stržen kvůli nové výstavbě. Podobně se jedná o gotické sklepy na Národní třídě. Alena Hanáková uvedla, že by celou záležitost byla ochotná znovu posoudit:\n"Určitě bych se nebránila tomu, abych se podívala ještě jednou na materiály, které rozhodly o tom, jak dále naložit s touto památkou."\nPodobně by podle poslankyně Hanákové bylo možné znovu diskutovat o situaci v Národním divadle před jeho chystaným sloučením se Státní operou Praha. I s touto otázkou se ale podle svých slov musí nejprve hlouběji seznámit. Stejně tak označila za předčasný dotaz na případně personální změny, které by provedla jako nová šéfka resortu.\nHnutí STAN v úterý odpoledne Alenu Hanákovou jako svou kandidátku na tento post potvrdilo. Teď je na premiéru Petru Nečasovi a prezidentu Václavu Klausovi, zda se jí opravdu stane.


Boj proti restrikci legálních zbraní | Jaromír Hýbner\nBoj proti restrikci legálních zbraní\nPo dlouhé době se můžeme konečně dočíst o pozitivním dopadu, užití legálně držené střelné zbraně, na společnost. Každý pachatel trestného činu by si měl být vědom toho, že se slušný občan může umět účinně bránit. Když pak při páchání trestné činnosti natrefí na mistryni Evropy ve westernové střelbě, tak to může být (s vysokou pravděpodobností) jeho trestný čin poslední. A to je správně. Více v článku MF DNES z 26.07.2017.\nFirearms United just posted an update on the petition you signed, Council of the European Union: EU : You cannot stop terrorism by restricting legal gun ownership.\nProtest 2,0 – Potřebujeme vaši podporu! 23.června 2016 – Evropský parlament je naše poslední naděje poté, co Rada podpořila většinu návrhů Komise, směřujících k zákazu „nejnebezpečnější“ střelných zbraní (bez důkazů a analýzy dopadů) a které omezují legální přístup ke střelným zbraním. Výbor IMCO bude hlasovat 14. července. Potřebujeme Vaši podporu * Informujte prosím Vaše přátele – sdílejte * Napište politikům * Podepište a sdílejte petici * Podpořte nás * Čtěte více.\nOdpověď na žádost adresovanou prezidentovi ze dne 16.12.2015\nOtevřený dopis panu prezidentovi – žádost o veto připravovaných zákonů ve věci restrikce legálních zbraní\njmenuji se Jaromír Hýbner, je mi 38 let, jsem inženýr ekonomie a považuji se za slušného občana svojí republiky a za vlastence. Obracím se na Vás s velmi důležitou prosbou. Já, moje žena i můj otec jsme držiteli zbrojních průkazů. Úspěšně jsme splnili všechny podmínky pro získání zbrojního průkazu, které mimochodem patří mezi ty nejpřísnější na světě. Snaha o postupné odzbrojení slušných občanů, mající nezpochybnitelné právo na ochranu svého života, zdraví a majetku, plíživými úpravami (restrikcemi) příslušných právních předpisů, jde přímo proti základním právům občanů naší republiky. Pokračování …\nZkuste se prosím zamyslet nad níže uvedeným obsahem\nPetice proti regulaci soukromých zbraní a sebeobranných prostředků ze strany EU. Nezůstávejte prosím pasivní. Jde i o Vás, o Vaši bezpečnost a bezpečnost Vašich blízkých. Souhlasíte-li, stáhněte si prosím petici a podpisový arch a pokuste se sehnat podpisy lidí, kteří souhlasí se záměrem petice.\nPodepsané petiční archy prosím poté odešlete na adresu:\nDěkuji každému aktivnímu občanovi.\nOtevřený dopis střelcům a majitelům zbraní – Ing. Tomáš Trávníček prezident LEX z.s. – Sdružení na ochranu práv majitelů zbraní.\nUž jedenkrát jsem na svém webu vysvětloval nesmyslnost zpřísňování pravidel pro legální držení zbraní po nějakém tom činu „šíleného střelce“ nebo teroristy. Znovu vyzývám k zamyšlení se nad skutečností, že v podstatě neexistují trestné činy spáchané legálně drženou zbraní. Kdyby na všech místech, kde kdy řádil „šílený“ střelec, byl přítomen jeden jediný „nešílený“, legálně zbraň držící člověk, pak by za oním „šíleným“ střelcem s vysokou pravděpodobností nezůstalo tolik obětí, protože by mohl být včas zneškodněn právě jím. „Šílený“ člověk (terorista) si vždy může najít způsob, jak někomu ublížit. A nemusí k tomu vždy použít střelnou zbraň.\nPravým důvodem tohoto připravovaného pozvolného odzbrojení národa je učinit občany ještě více bezbrannými a snadněji ovládnutelnými. Protestujte a demonstrujte proti cílenému útoku na naše právo vlastnit legální zbraň na ochranu života, zdraví a majetku. I Vy, kteří nejste držiteli zbrojních průkazů a legální střelné zbraně, mějte, prosím, na paměti, že Vám nebo Vašim blízkým může někdy legálně ozbrojený člověk zachránit život.\nVaše IP: 3.227.0.150 Ne, 9.05.2021, čas: Celkem: 579567\nSmích léčí on 6th May'21\nVolby 2021 on 4th May'21\nAktuálně on 4th May'21\nZamyšlení on 3rd May'21\nCovid-19 on 30th April'21\nVírník on 29th April'21\nSmart domácnost on 21st April'21


VIRUS ČÍSLO / Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9 - PDF\nVIRUS ČÍSLO / Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9\nDownload "VIRUS ČÍSLO 2 2007/2008. 1 Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9"\n1 1 Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9\n2 Milí čtenáři, tak a máme tu prosinec mrazivý měsíc plný splněných přání. Šílenství kolem Vánoc vrcholí, proto zatoužíte-li po odpočinku, možná je ta pravá chvíle přečíst si další číslo časopisu Virus. Třeba v něm najdete něco, co vás příjemně naladí nebo inspiruje. PŘEJEME VŠEM KRÁSNÉ VÁNOCE PLNÉ POHODY, KLIDU A RADOSTI A DO NOVÉHO ROKU JEN TO NEJLEPŠÍ vaše redakce 2 Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9\n3 VÁNOCE U NÁS DOMA Naše mamka v prosinci vždy ukáže svoje nadání pro výzdobu bytu. Každý, kdo stane před našimi dveřmi pozná, že se vánoční atmosféra dostala i do naší domácnosti. První adventní neděli vyzdobí vchodové dveře. Udělá věneček z větviček a pověsí ho na dveře. Kolem tohoto věnečku potom nalepí různé andělíčky, hvězdičky a podobně. Do dětského pokoje potom spolu věšíme barevná světýlka na okno, většinou ve tvaru stromu, do ostatních oken dáváme svícny. Ubrus, který zdobí stůl přes rok vyměníme za jiný s vánočními motivy. Druhou adventní neděli a týden to u nás voní po cukroví, jelikož tyto dny se u nás peče. Když jsem byla malá, tak jsem byla i velice horlivá do pomáhání. Měla jsem z toho jako dítě obrovskou radost. Horší to už ale bylo s naší mamkou, té jsem totiž jen přidělávala práci. V dnešní době jsem ponechala tuto poctu mladšímu bratrovi. Asi tak týden před Vánocemi si nás mamka splete s uklízecí četou. Musíme utřít prach, pořádně vysát, poskládat knihy a další podobné činnosti, které většinu lidí nebaví. A nakonec se u nás na balkoně objeví krásný živý stromeček. Čtvrtou adventní neděli se pořád nic zázračného neděje, to spíše až den před Štědrým dnem. Tehdy se vytáhne stromeček, schová se před bratrem do ložnice, kde se nazdobí. Na Štědrý den ráno posnídáme vánočku. Snažíme se celý den nejíst, abychom večer uviděli zlaté prasátko. Ale já osobně jsem ho ještě ani jednou neviděla. Nevíte, čím to bude? Přes den se u nás smaží řízky, dělá se rybí polévka, jednohubky a další pochoutky. S bráškou se díváme na pohádky a s první hvězdou zasedáme k vánočnímu stolu. Polévka je tradičně rybí, po ní přijde na řadu bramborový salát ( na ten já se obzvlášť těším), společně se salátem máme rybí prsty, jelikož nikdo nemusí jíst právě kapra. Po večeři se jde některý z rodičů podívat do obývacího pokoje, jestli má Ježíšek dostatečně otevřené okno. Dnes už ale vím, že tam šli proto, aby tam ten stromeček přemístili a pod něj pěkně naskládali dárky. Každý rok nedočkavě čekáme na to zazvonění, které nám oznámí, že můžeme vstoupit. O překot se ženeme do obývacího pokoje, abychom byli jako každý rok překvapeni tím nádherným stromečkem. Poté, až náš údiv opadne, se pustíme do rozbalování dárků. Dříve jsem si různě vymýšlela, co bych pod stromečkem chtěla najít, ale teď zjišťuji, že nejkrásnější dárek na Vánoce je ten, když se může celá rodina sejít pohromadě právě pod tímto stromečkem. napsala Dominika Tomková ze třídy 1.L 3 Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9\n4 Také rádi dáváte a dostáváte dárky. A vzpomínáte si na ten nejkrásnější? MŮJ NEJKRÁSNĚJŠÍ VÁNOČNÍ DÁREK Bylo mi asi tak 5 let, byly Vánoce, sněhu po kotníky, doma příjemné pohodlí. Na druhé straně jsme ale byly nervózní já i moje sestra z očekávání toho, co nám Ježíšek nadělí. Také jsme se obávaly toho, že dopis možná nebyl doručen a Ježíšek teď neví, co to vlastně chceme. Moje sestra Jana raubířka každým coulem si přála fotbalový míč a kopačky. Byla o tři roky starší a myslela si, že její dárky jsou daleko potřebnější. Já chtěla dlouhovlasou panenku, kterou bych mohla pořád česat. Přála jsem si ji opravdu hodně, ale mým nejvysněnějším dárkem bylo kolo. Sice jsem už jedno měla, ale bylo už takové staré a oprýskané a navíc se mi vůbec nelíbilo. Měli jsme už po večeři, a tak jsme s Janou čekaly s otevřenou pusou na to, co se stane. A zazvonil zvoneček. S Janou jsme byly celé šťastné, že se dopis přece jenom doručil. Sestra dostala vše, o co si napsala a ještě plno dalších věcí a já měla svou krásnou panenku. Jen něco mi chybělo Ježíšek zapomněl na kolo! Byla jsem velmi smutná, ale rodiče i setra se začali usmívat. Nechápala jsem, co se stalo, když vtom jsem najednou uviděla, jak se za skříní něco zalesklo. Rychle jsem tam běžela Opravdu tam bylo kolo! Celé růžové a s třásněmi. Přesně takové jsem si přála.radostí jsem skákala po pokoji. Tu noc jsem s kolem i spala. Teď už je mi víc a kolo leží dávno na půdě, ale vždy o Vánocích si na tento krásný dárek vzpomenu. napsala Nikola Svojsíková z 1.L 4 Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9\n5 Jak je to s dárky ve světě? Pro ty, co mají rádi Vánoce a ještě pořád věří v Ježíška, bude tohle docela šok. Víte o tom, že na světě existuje nejméně 2000 osob, které podle pověstí různých kultur roznáší dárky? No schválně, kolik jich dokážete vyjmenovat, když opomeneme Ježíška, Santa Clause nebo Dědu Mráze? Myslím, že nejspíš moc ne.tak tady máte ještě některé jen tak pro zajímavost. Brazílie: Zpestření do tradičního pojetí Vánoc vnáší vyznavači candomlbé, náboženství, které kdysi do Brazílie přivezli otroci z Nigérie a Beninu. Víra černých otroků prorostla katolickým náboženstvím, a tak se v daleké jihoamerické zemi radují nejen z bílého Ježíška, ale i z boha plodnosti a sklizně Oxalá s černou tváří, kterého doprovází Jemanjá, bohyně moře. Bulharsko: Vánoce se slaví až 6.ledna, dárky nosí děda Koleda. Finsko: Dárky roznáší veliký Ukko, pomáhají mu pidimužíci, kteří prý zlobivé děti odnášejí do svého ledového království. Francie: Dárky dětem ukládá na krb nebo ke kamnům dobrý vánoční duch Pére Noël. Je ze všech Ježíšků a Santa Clausů nejmladší. Grónsko: Tady bydlí Děda Mráz a píší mu sem děti z celého světa. Žije v podzemní jeskyni uprostřed věčného ledu. Německo: Ježíšek má rezavé vlasy a vousy a k přemisťování používá osedlaný divoký vítr. Norsko: Otec Vánoc schovává dárky do dřeváků a bývá doprovázen vánoční kozou. Pro tu by měly děti připravit do botiček lahůdku - nevymlácenou ovesnou slámu. Rumunsko: Svatý muž klade dárky vedle jesliček nebo pod postel. Rusko: Pravoslavné Vánoce připadají až na 6. a 7. ledna. Většina Rusů místo nich slaví nový rok s jolkou a dárky dostávají od Dědy Mráze. Ten používá sáně, cestuje až ze vzdálené Čukotky a doprovází ho Sněhurka v bílém kožíšku ušitém z hranostajů. USA, Velká Británie: Santa Claus nosí dárky 25. prosince ráno. Přilétá na saních taženými devíti soby; přední sob, Rudolf, má červený blikající nos, aby svítil na cestu. Španělsko: Obdarovávají se až na den Tří králů. Mikuláš zde dětem nosí dárky do dřeváků. Švédsko: Ježíšek na sebe bere podobu vánočního kozla, který má rohy zdobeny červenou stuhou. Švýcarsko: Mají tajemného Monsieura Chalandé. Tohoto obrovského panáka plného dárků nacházejí děti za dveřmi pokoje. Itálie: Skončíme v Itálii, kde na svém koštěti vozí dárky Befana, vzdálená příbuzná naší Bílé paní. Je to ošklivá čarodějnice, která pravděpodobně se svým nákladem nestihne obletět celý Apeninský poloostrov, proto někde naděluje až pětadvacátého a na Sicílii až na Tři krále. Naděluje prý za trest, protože byla příliš zaneprázdněna úklidem a nepřipojila se ke třem rytířům, jedoucím k Jezulátku. Kořeny její existence ovšem sahají až do dob pohanství. Dárky nosí až do 7.ledna. zpracovala Kamila Chromá z 1.A 5 Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9\n6 VÁNOČNÍ POVÍDKA Dnešní média se nám snaží často vnutit myšlenku, že Vánoce jsou svátky míru a pokoje. Nevím, jak je to u vás, ale v naší rodině, ba i v našem městečku mají Vánoce asi stejně pokojný průběh jako druhá světová válka a pětadvacátého na Boží hod vypadá spousta domů jako po kobercovém náletu. Jako příklad uvedu incident, ke kterému došlo v rodině Svolovských. Pan Svolovský měl sice nejdřív radost, že mu tchýně u vánočního stromečku uhořela, ale když pak jeho syn šel do sklepa prověřit podezření na únik plynu a místo baterky si vzal zapalovač, tak ho ta radost velmi rychle přešla. Naše rodina se však, i přes tragédie, které se v rodině Svolovských staly, rozhodla pustit do Vánoc jak se patří. Takže třiadvacátého jsme vyzvedli mladší sestru ze školky, mladšího bratra ze školy, babičku z domova důchodců, dědečka z protialkoholické léčebny a bratrance z léčebny pro duševně choré a jelo se zařizovat vše potřebné. Čtyřiadvacátého se začalo s přípravami na Štědrý den a první, koho potkala smůla, byl otcův švagr. Rozhodl se, že sundá z půdy náš vánoční stromeček, vyrobený ze 100% přírodní umělé hmoty, uklouzl a spadl. Pád sice jakž takž přežil, ale po zásahu dvacetikilovým stromečkem, začal blábolit něco o Atlantidě. Nicméně další zásah, tentokrát padajícím žebříkem, ho spolehlivě přivedl zpět k rozumu, což bylo divné, protože podle slov otce nikdy žádný neměl. Další nehoda nastala během zdobení stromečku, kdy z vrcholku upadla špička, srazila sestře brýle, ty odletěly z okna, ale díky svému tvaru a bumerangovému efektu se vrátily zpátky a vyrazily dědovi skleněné oko, které pak děd s velice vulgárními výrazy hledal po celém domě. Katastrof přibývalo, starší bratr, tvrdý alkoholik, kterému v okolí říkají El Násoskos, se rozhodl, že bude na zahradě pouštět skořápkové lodičky se svíčkami. A jelikož jediná tekutina, kterou uznává, je líh, použil líh, do něhož mu strýc motorista přilil ještě kanystr benzínu. Vše vypadalo pokojně a lihové výpary příjemně uklidňovaly... Naneštěstí se stalo to, co se stát muselo: jedna lodička se svíčkou se převrátila a výbušná směs chytla. Následkem tohoto ztroskotání máme na zahradě díru, která se dá směle nazvat kráterem a starší bratr se může pochlubit tím, že jako první Čech přistál na Měsíci. Další na řadě byla starší sestra. Šla k rybníku, aby v díře vysekané v ledu viděla svůj příští osud - a samozřejmě tam spadla. Od utopení ji sice zachránil kolemjdoucí porybný, ale i přesto jí vážně poškodili zdraví agresivní kapři, ledová voda a americká ponorka, která tam byla na cvičení. Jak se blížil večer, nehody se stupňovaly. Otec šel koupit vánočního kapra, nevím, co ho to napadlo, ale koupil japonskou bojovou odrůdu kapra koi, kterému se také v Japonsku říká familiérně Ryba Ninja. Není proto divu, že otec přišel domů bez ryby a s četnými tržnými ranami, řka, že ho ryba zmlátila a odletěla směrem na východ, říkajíc něco o Tokiu. Další nehoda tentokrát měla potkat mě. Sestřenice podle lidových zvyků házela botou ke dveřím, aby věděla, co ji čeká příští rok... Sice jsem věděl, že sestřenice je IQ negativní, ale že bude házet španělskou botou, to jsem doopravdy nečekal. Tento velký kovový kolos prorazil dveře, na které jsem právě z druhé strany přidělával věnec. Po zásahu tímto brutálním vynálezem španělského práva útrpného jsem viděl tolik hvězdiček, že Hvězdné války vedle toho vypadaly jako film pro pamětníky. O zpestření už i tak dost katastrofického večera se postaral i rodinný kmet praděd Tobiáš, veterán z druhé, první a třicetileté války. Sestřelil ze střechy člověka, o kterém si myslel, že je zloděj. Ukázalo se však, že je to Santa Klaus, který se pokoušel Ježíškovi přebrat 6 Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9\n7 kšefty ve střední Evropě, což taky vysvětluje to, proč mají Američani od té doby tak chudé Vánoce. Vrcholem večera hrůzy bylo zapalování vánočního stromečku - bohužel se v tomto ohledu vyznamenala barvoslepá teta a opět IQ postrádající sestřenice - ty dvě si spletly svíčky s dynamitovými kapslemi, takže krátce po zapálení stromeček explodoval, což souviselo s nedobrovolným odletem všech okolo a totální destrukcí nábytku v místnosti, ale rozhodně bylo podivné, že stromeček zůstal naprosto nepoškozen. Možná to bude tím, že ho kdysi prarodiče vyráběli z titanu, vikslajvantu a kadmia... Já měl jako jediný tu smůlu, že jsem v době exploze stál u zdi, takže jsem se do ní de facto zarazil a vypadal jsem jako součást egyptských hieroglyfů. Na druhý den, 25. prosince, jsme začali uklízet škody. Po městě to opět vypadalo jako po zdařilém náletu Luftwaffe. Radši ani nechci vědět, co se dělo u sousedů, neboť soused byl rozplácnutý na reklamním billboardu, úplně nahý a s vyhořelou rachejtlí v zadnici. Když se naší rodině konečně podařilo jakž takž vypořádat s následky vánoční kalamity, všichni se shodli na tom, že příští rok asi pojedeme do Asie, kde se Vánoce neslaví a kde je tudíž tento čas skutečně obdobím míru a pokoje. napsal Radovan Samotný z 2.A 7 Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9\n8 Charles Dickens Byl večer před Štědrým dnem a Ebenezer Scrooge seděl ve své chladné a zanedbané kanceláři. Ve vedlejší místnosti pracoval jeho úředník Bob Cratchit. Veselé Vánoce, strýčku! volá šťastný hlas. Byl to Scroogův synovec Fred. Pha, podvod! řekl Scrooge. Byl hodně zatvrzelý a tvrdohlavý stařec, který nenáviděl Vánoce. Fred ho každoročně zval na večeři, ale Scrooge odpověděl pokaždé ne. Fred odešel a přišli dva jiní muži. Vybírali peníze pro sirotky, ale Scrooge jim nikdy nic nedal. Konečně přišel čas zavřít kancelář. Předpokládám, že chceš mít zítra volno?! otočil se Scrooge před odchodem na Boba. Nemáte-li námitek, tak ano, odpověděl Bob a chtěl odejít, ale Scrooge ho zastavil se slovy: Ano, to mám. Proč bych tě měl platit za pracovní den, aniž bys cokoliv udělal? Ale budu muset, dodal. Pak šel do svého chladného a potemnělého domu. Tu noc, právě když večeřel, zaslechl Scrooge divný hluk. Někdo řinčel těžkým řetězem po podlaze a přešel přes chodbu. Najednou někdo prošel dveřmi... Byl to duch Jakoba Marleyho, Scroogova starého obchodního partnera. Marley! zakřičel Scrooge. Vždyť jsi zemřel před 7 lety! Ano, řekl duch. A posledních 7 let musím nosit tyhle řetězy jako trest za to, co jsem v životě udělal. Nemám klid, protože jsem nebyl dobrý člověk, když jsem byl naživu! Ale co chceš ode mě? zeptal se Scrooge. Jsem tu, abych tě varoval. Ještě máš šanci se zachránit. Dnes večer tě navštíví tři duchové. Pamatuj, co ti tady říkám. Pak duch zmizel oknem. Scrooge běžel k oknu a díval se ven. Vzduch byl plný duchů, všichni nesli řetězy a smutně naříkali. Scrooge zavřel okno a šel spát.cítil se ospale, ale Marley řekl, že ho přijdou navštívit duchové a každý z nich vezme Scrooge na cestu. A tak se i stalo. První duch byl Duch minulých Vánoc. Vzal Scrooge do doby, kdy byl malý kluk. Vánoce pro něj byly šťastné a on se opravdu těšil na všechny večírky a na zpěv a tanec, ale když dospěl, začal mít rád víc peníze než lidi a taky neměl čas na nějaké hloupé svátky. Postupně ztrácel přátele, jeho snoubenka ho opustila a ze Scrooge se stal zatvrzelý, tvrdohlavý a osamělý stařec. Netěšil se z ničeho a na nic. Druhý návštěvník byl Duch vánočních dárků. On vzal Scrooge podívat se k Bobovi Cratchinovi a jeho rodině. Byli velmi chudí, protože Scrooge neplatil Bobovi moc peněz. Měli k Vánocům jen velmi malé kuře, ale smáli se a byli veselí. Stejně jako malý Tim, Bobův syn, který byl poslední dobou velmi nemocný a slabý. Scrooge se cítil zahanbeně. Měl hodně peněz, ale byl lakomý a nešťastný. Poslední duch byl Duch Vánoc, které teprve přijdou. Ukázal Scroogovi budoucnost a byl to strašlivý pohled. Malý Tim byl mrtvý, protože jeho rodiče neměli peníze na léky. Byli velmi smutní a Bob dokonce brečel. Scrooge byl mrtvý taky, ale nikdo pro něj nebrečel. Ve skutečnosti se každému ulevilo. Duch ukázal Scroogovi hrob mrtvého muže. Bylo na něm jméno Ebenezer Scrooge. Scrooge byl velmi vyděšený: Duchu poslouchej! Dal jsi mi lekci. Řekni mi tedy, jak můžu změnit svou budoucnost? Duch neodpověděl, ale najednou byl Scrooge zpět ve své posteli. Vstal a utíkal k oknu. Co je za den? zakřičel na chlapce, který stál na ulici. Dnes? 8 Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9\n9 zeptal se chlapec překvapeně. Dnes je Štědrý den. Tak já to nezmeškal? pomyslel si Scrooge. Veselé Vánoce i tobě Marley! V tuto chvíli byl Scrooge úplně jiný muž. Nejprve poslal chlapce koupit ohromného krocana a řekl mu, aby ho odnesl Cratchinsovým. Pak šel ven na ulici a přál veselé Vánoce každému na potkání. Chodil po ulici a uviděl muže, kteří k němu do kanceláře přišli vybírat na charitu a přislíbil jim hodně peněz pro chudé lidi. Byli velmi překvapení. Jeho synovec Fred a jeho manželka byli taky překvapení, když přišel na večeři. Ani po Vánocích Scrooge nebyl lakomý a nevrlý jako býval. Zdvojnásobil Bobovi Cratchitsovi výplatu a pomohl malému Timovi (který nezemřel). Žádní duchové už ho nenavštívili. Vždycky byl o Vánocích veselý a žil šťastně až do smrti. z angličtiny přeložila Kamila Chromá z 1.A 9 Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9\n10 ZIMNÍ POEZIE ZIMA ( S. Svobodová) Zima, zima zubatá, zaklepala na vrata. Někteří z nás rádi nejsou, a tak křičí: Svátky kde jsou? Budou tady natotata, snad nebudou plné bláta. Ať má kapr málo kostí, pod stromečkem dárků dosti. Silvestr v bujaré náladě, Nový rok s hadrem na hlavě. Ve dvanáct bouchneme šampáňo, pak budeme čekat na ráno. Na hory zas pojedeme, zimní gumy nazujeme. Řetězy necháme v kufříku, nebudem dělat paniku. Sáňkujeme, lyžujeme, jen doufám, že nezmrzneme. Sněhu už tu bylo dost, sluníčko vystrčí nos. A tím končí bílá zima, byla dlouhá, ale prima! PROSINEC ( S. Feráková) Venku tiše nasněží, zvony zvoní na věžích. Nejkrásnější ze všech nocí chodí k lidem o Vánocích. Ve sváteční světnici voní čerstvé jehličí. Stromek už je rozsvícený, sluníčko se vrací k zemi. ZIMA ( T. Mifková) Zima je jak bílá paní, těšíme se všichni na ni. Potom přijdou Vánoce, přesně jednou po roce. JAK TO VIDÍ DĚTI ( L. Potáčová) Za okny je bílý sníh a venku slyšet dětský smích. Dospěláci mají strachy, že na dárky nejsou prachy. Zato děcka ty jsou v klidu, neřeší žádnou velkou bídu. Dají si na sebe chlupatý kožíšek a myslí si, že dárky nosí Ježíšek. VÁNOCE ( Z. Lacková) Venku padá bílý sníh, budem jezdit na saních. Koledy se zpívají, vánoční svátky začínají. Všude se peče vánoční cukroví, každý má na tváři úsměv medový. V kádích se mrskají kapříci malí, dárky se kupují a slavnostně balí. Strojí se stromeček, zvonečky zvoní, rolničky cinkají,purpury voní. V srdíčkách nastává láska a klid, Vánoce slaví veškerý lid. Všichni se sejdeme u stromečku, pozveme dědečka i babičku. Hvězdičky září a měsíc se směje, vánoční nálada na duši hřeje. ZIMA ( J. Švagriková) Včera, dnes a zítra, když probudím se zjitra, Venku samé bílo, až poskočit by se chtělo. Když rampouch se utvoří, mráz se trochu udobří. Pošle na nás pouze vločky, příjemné jak vrnění kočky. První vločka snesla se z nebe, společně na nás na mě i Tebe. 10 Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9\n11 VÁNOCE ( V. Hráčková) Když se řeknou Vánoce, co se Ti vybaví? Mně vánoční stromeček a hlavně cukroví. Jehličí, které provoní domovem a svíčky, které zapálím u kamen. Z cukroví mám nejraději linecké, sirky a rohlíčky. Od koho? Od naší babičky. Tatínka za kapra pochválit musíme, vždy toho jediného se najíme. Rozkrojit jablíčko to je náš zvyk, když najdeš hvězdičku, štěstí budeš mít. Koledy, dárečky - to je vrchol večera, kdy nedočkám se už od včera. To všechno pod pojmem Vánoc představuju si, v jablíčku štěstí najdu si. MRÁZ ( S. Feráková) Zvěř už hledá seno z jeslí, v noci přišel do vsi mráz. Na okénko květy kreslí, na potoce staví hráz. Rybník hned jak sklo je hladký, sotva stařík na něj dých. Bílé vousy z jinovatky rozvěšuje po větvích. V polích vítá toho dědu krákoravá kapela, Sněhurka nám z říše ledu na svých sáních přijela. VÁNOCE ( K.Pilátová) Když se ráno probouzím, občas se i zachmuřím. Tohle ráno ale bylo skutku jiné, vločka sněhu s mým parapetem splyne. A já zvolám: První sníh! A to se teprve probouzím. V tom slyším hudbu hrát a koledy z plna hrdla zpívat. Musíme se bavit a s kamarády slavit. Šampaňského přilít, slušnost je si připít. Je to tradice, kterou každý zná. Je to jako konvice, co se horkem zahřívá. I ve vás se něco hne a o to o Vánocích jde. Vánoce jsou svátky míru, teda podle dospělých, Podle mě jsou svátky v klidu, jen když se nic neřeší a pěkně se večeří. 11 Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9\n12 Těsnohlídkův vánoční strom Každý z vás určitě ví, že strom, který každoročně zdobí náměstí Svobody tady v Brně se jmenuje Těsnohlídkův vánoční strom, ale kolik z vás dokáže odpovědět na otázku: Proč se tak jmenuje? V roce 1919 nalezl totiž Rudolf Těsnohlídek spolu s přáteli mezi kořeny smrku u Bílovic opuštěné a promrzlé nemluvně, které pojmenovali Libuška. Ačkoliv se ji podařilo zachránit, rozhodl se Rudolf Těsnohlídek, že bude pomáhat opuštěným dětem. Přes nedostatek prostředků však musel tento plán na čas odložit. V roce 1924 se díky jeho článku, který napsal do Lidových novin jako jejich redaktor, rozsvítil 14.prosince první vánoční strom na náměstí Svobody s úmyslem uspořádat sbírku na vybudování domu pro opuštěné děti. Z Brna se pak tyto akce rozšířily i do jiných velkých měst po celé republice. Podle zvyku se strom přiváží z lesa v okolí Bílovic nad Svitavou Dnes už je však strom jen symbol, který doprovází tradiční vánoční jarmark konající se v Brně. Pokud byste ale chtěli na něco podobného přispět, nachází se každoročně pod tímto stromem pokladnička Červeného kříže, který peníze používá na obnovu ozdravných pobytů alergikům a vozíčkářům u moře a také na financování dětských domovů v České republice. zpracovala Kamila Chromá z 1.A 12 Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9\n13 Chcete popřát krásné Vánoce a chybí vám inspirace? Pomoc najdete na této stránce. SMS PŘÁNÍ K VÁNOCŮM A DO NOVÉHO ROKU Třpytivý pozdrav sněhových vloček, hodně dárků pod stromeček, radost a klid na Vánoce, hodně štěstí v novém roce přeje Najdu krámek za lesní tůní, koupím tam dárek s vánoční vůní. Otevři okno na tiché volání, v balíčku objevíš vánoční vyznání. Zatímco jsi klidně spal, Ježíšek na okno zaklepal. Ozdobil vánoční stromeček, pod něj Ti nadělil dáreček. Veselé Vánoce přeje Nebe je poseto tisíci hvězdiček. Zrovna jedna padá, rychle si něco přej. Hlavně štěstí a lásku v roce 2008 měj Lžičku hrdosti, hrníček radosti, kotlík úspěchu, jezírko peněz, moře štěstí, oceán zdraví a celý vesmír lásky Vám do nového roku přeje Jak na Nový rok, tak po celý rok, proto do nového roku udělej pravou nohou krok. Ať štěstí, zdraví a lásky máš dost a každý Ti dělá jen radost! Na vánoční stromeček pověsíme zvoneček. A až svíčky zaplanou, srdce spolu zůstanou.hodně štěstí, zdraví a lásky nejen o Vánocích přeje vybrala Kamila Chromá z 1.A 13 Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9\n14 VELKÝ VÁNOČNÍ KVÍZ Na Vánoce se všichni těšíme celý rok. Jsou totiž děsně prima. Ale jak to vlastně přijde, že slavíme Vánoce? Proč? A jak? V následujícím kvízu zjistíte, co všechno o Vánocích víte. A co nevíte, co dozvíte. Za každou správnou odpověď vám bude započítán jeden bod. Body se vám budou přičítat a v závěru se dozvíte, jak jste na tom Vánoce jsou: a) dobrý důvod proč mít vánoční prázdniny b) vesnička na Bílém potoce v jihovýchodních Čechách c) svátky připomínající Ježíšovo narození 2. Vánoce začínají: a) když Ježíšek zacinká b) půlnoční bohoslužbou c) jakmile začnou vánoční prázdniny 3. Na Vánoce zdobíme: a) palmičku, nejlépe kokosovou b) hlízu rostliny solanum tuberosum c) košatý jehličnan, nejčastěji jedličku 4. Advent je: a) nevýznamný druh členovců b) období čtyřnedělního očekávání narození Vykupitele c) bojový pokřik kmene Puri - puri 5. Tři králové jsou: a) vůdci úspěšného povstání bezzemků z počátku 13. století b) Kašpar, Melichar a Baltazar, mudrci od východu c) rocková kapela s původním názvem Tři Karlové 6. Svátek Tří králů připadá na: a) 6. ledna b) Popeleční středu c) letnice 7. Hvězda betlémská je:a) kometa, která se správně jmenuje Halleyova b) neznámá hvězda, která dovedla tři krále z východu až do Betléma c) ta divná lampička, co poblikává v okně u sousedů 8.Betlém je: a) zvláštní, velmi odolný druh bavlny pěstovaný v jihovýchodní Asii 14 Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9\n15 b) slané pečivo oblíbené v severních částech Indie a na Žižkově c) vesnice ležící 8 km od Jeruzaléma, místo, kde se narodil Ježíš 9. Koleda je: a) zpěv zpívaný ve vánočním čase b) lidový léčebný prostředek proti bolesti kloubů c) jméno prvního astronauta, který přistál na Měsíci 10. Píseň Tichá noc je:a) heavy metalový song zvaný Velkej vodvaz b) koleda c) hip hopová písnička pro pokročilé 11. Kašpar je: a) neodborný název komika b) jeden ze Tří králů c) firma vyrábějící rolničky 12. Půlnoční mše svatá se koná: a) obvykle mezi čtvrtou a půl pátou odpoledne den před Štědrým dnem b) o půl dvanácté na Štěpána c) o půlnoci 24. prosince 13. Adventní věnec zdobí:a) především pampelišky, někdy také kopretiny a sedmikrásky b) čtyři svíčky na větvičkách obvykle z jehličnanů c) čokoládová šlehačka a oříšek 14.Mezi vánoční pečivo patří: a) bábovka b) zemlbába c) vánočka 15. O štědrovečerní večeři jíme obvykle: a) smažené štíří ocásky s langustovou omáčkou b) palačinky se šlehačkou c) smaženého kapra 16. O Vánocích myslíme především na to: a) jak potěšit své blízké a lidi, kteří nás potřebují b) jak z Ježíška vymámit co největší počet dárků c) abychom v televizi viděli co nejvíc filmů ŘEŠENÍ: 1.C 5.B 9.A 13.B 2.B 6.A 10.B 14.C 3.C 7.B 11.B 15.C 15 Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9\n16 4.B 8.C 12.C 16.A Počet bodů 0 až 5 Bohužel, Vánoce nejsou tvoje silná stránka. Nejspíš jsi si až do dnešního kvízu myslel/a, že se jedná o oslavu jídla, televizních pořadů a vousatého mužíka v červeném plášti. Doufám, že jsi neprosil/a maminku, aby ti letos ke štědrovečerní večeři usmažila štíří ocásky. Na jídlo jsou trochu moc jedovaté. No, ještě že sis přečetl/a Virus a zakvízoval/a si. Hned máš lepší přehled. Počet bodů 6 až 10 Něco sice tušíš, ale upřímně řečeno, zas tak velká sláva to není. Ale faktem zůstává, že tě vůbec nepřekvapí, že Ježíšek k vám domů nechodí o Velikonocích. Taky nejspíš znáš nějaké koledy a možná si občas vzpomeneš i na to, že Vánoce jsou svátky dobré vůle mezi lidmi. Zkus být třeba dneska na někoho o maličko hodnější než obvykle. Na výběr máš řadu možností například mámu, tátu, bráchu, ségru anebo někoho docela jiného. Počet bodů 11 až 16 Paráda. Víš, která bije. Vánoce pro tebe nejsou jenom slovo, ale opravdový svátek. Víš, jak je obvykle slavíme. A taky víš, že jestli má člověk v životě něco dělat ostatním, tak pokud možno radost. Snad se ti to bude dařit nejen v adventním čase. 16 Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9\n17 Kdybyste byli náhodou znaveni sledováním pohádek a přejezeni vánočního cukroví, můžete vyrazit za sportem. Co takhle zkusit něco nového? Třeba... (vyjde v tajence), ovšem pokud nám o Vánocích nasněží. Zimní atrakce Vodorovně: A. Tuk. - B. Návrší (nářečně);parazit na obilí. - C. Díl; pohana. - D. Kaiserovy iniciály; stát USA; zkratka souhvězdí Orion. - E. Vyhynulý chobotnatec; obyčej. - F. Opeřenec; litím ubrati. - G. Cikán; otlouct; značka radonu. - H. Pohádková postava; rýnský člun. - I. Sloučenina podobná celulóze; textilní surovina. - J. Konference. Svisle: 1. Pádová otázka; jemná nečistota Druh slínovce; takové množství Kap; muslimský duchovní; větné spojení České město; vyfouklé vejce (nářečně); starogermánský bůh Tajenka Otec; moravské město; zavrčení Vyhynulý pštros; omotat; avšak Serže; hypnotický stav Neodborník; papoušek. Zdroj: Panoráma křížovek 6/2000, str. 110 Řešení snowtubing 17 Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9\n18 NĚCO PRO ZASMÁNÍ K čertu!" běduje poslední den služby před Vánoci strážník Okulár. "Schoval jsem dárky pro ženu a děti tak, že by je nikdo nenašel..." "A někdo je našel, viď?" tipuje soustrastně kolega. "Kéž by - nemůžu je totiž najít!". Byly Vánoce a soudce byl v příjemné náladě. Zeptal se předvedeného muže: Za co jste tady?" Za předčasné vánoční nákupy." To přece není žádný přestupek. Jak brzy jste nakupoval?" Dvě hodiny před začátkem otvírací doby." Upozorňuje doktora před Vánocemi manželka: A né, že zase jako minulej rok projdeš den předem všechny dárky pod rentgenem! Santa Claus začínal mít pocit, že nestíhá. Čtyři jeho elfové byli nastydlí a tři, co zůstali zdraví, nestačili vyrábět hračky. Navíc paní Santa Clausová oznámila, že přijede na návštěvu maminka, což Santu ještě víc napružilo. Zašel se tedy podívat do stáje, co dělají losové a zjistil, že tři jsou březí a zrovna rodí a dva přeskočili plot a jsou bůh ví kde. Další stres. Začal aspoň nakládat saně, jenže jedna lyžina praskla, pytel hraček spadnul a hračky se vysypaly. Naštvaný Santa se vrátil domů, aby si nalil šálek čaje a do něho zazdil panáka rumu. Když ale otevřel, zjistil, že jeden z elfů někam uklidil rum a není co pít. Jak byl naštvaný, Santa upustil šálek a ten se rozprsknul po podlaze v kuchyni na tisíc kusů. Šel tedy pro smeták ale ukázalo se, že myši ožraly jeho chlupatou část... V téhle chvíli u dveří zadrnčel zvonek a vzteklý Santa šel otevřít. Na prahu stál malý andělíček s velkým vánočním stromečkem. Andělíček vesele zvolal: "Šťastné a veselé, Santo! To je dneska hezky, že? Mám pro tebe krásný stromeček. Kam chceš, abych ho postavil?" A tak vznikla hezká tradice andělíčka napíchnutého na špičku vánočního stromečku. 18 Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9\n19 OBSAH: Vánoce u nás doma 3 Můj nejkrásnější vánoční dárek 4 Jak je to s dárky ve světě 5 Vánoční povídka 6 7 Ch. Dickens - Vánoční koleda 8 9 Zimní poezie Tradice Těsnohlídkova vánočního stromu 12 SMS přání k Vánocům a do nového roku 13 Vánoční kvíz Křížovka 17 Vtipy Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9\n20 Vydali studenti SZŠ Jaselská 7/9, Brno Redakční rada: Martin Musil, Jana Velecká, Radovan Samotný, Kamila Chromá Grafická úprava: Mgr. Petr Přikryl Ilustrace: Jana Velecká Korektura: Mgr. Lada Opravilová Kopírování: pí Marie Nollová Toto číslo vyšlo 20. prosince Střední zdravotnická škola Brno, Jaselská 7/9


Kuchyň a jídelna Čaje a pochutiny Čaje Rooibos čaj Løv Is Zen - 100 g\nSypaný čaj nesoucí název Løv Is Zen rozzáří tvář každého milovníka čaje. Sladká kombinace jablek, pomeranče a karamelu je dokonalou souhrou chutí a báječně se hodí k relaxaci - také proto, že čaj neobsahuje kofein. Čaj Løv Is Zen navíc potěší chuťové buňky jak horký, tak i ledově vychlazený a se svými nejbližšími si ho tedy můžete vychutnávat klidně po celý rok.\nČaj je balen v modré dóze z recyklovatelného železa, která je inspirována vintage plechovkami na kávu. Dózičku navíc můžete opakovaně používat na jiné čaje nebo drobnosti.\nSložení: rooibos, kousky jablek, citronový balzám, listy ostružiníku, přírodní pomerančové a karamelové aroma.