Slovenská cesta | Reflex.cz\nJAN POTŮČEK 30. března 2004 • 19:17\nPoslankyně Kateřina Dostálová v nedávné rozhlasové diskusi o televizních poplatcích prohlásila: "Chceme, aby v České televizi proběhla reforma. Podívejme se na Slovensko, chtěla bych vyzvat naši veřejnost, aby občas sledovala Slovenskou televizi, protože tam jsou ty reformy vidět." Ano, jsou. Ale nic není zadarmo.\nJeště před rokem by si na reformu Slovenské televize vsadil málokdo. Zkostnatělá, přezaměstnaná instituce, v níž se od listopadu 1989 vystřídalo třináct ředitelů, nedávala téměř žádnou naději na změnu. Program jako z období normalizace, zpolitizované zpravodajství, nudné televizní inscenace a neustálé reprízy na druhém programu. Není divu, že se na STV skoro nikdo nedíval. Loni v lednu se cosi hnulo: Rada STV doporučila parlamentu za ředitele Richarda Rybníčka (na Slovensku ještě nedávno šéfa veřejnoprávní televize volili přímo poslanci) a ten její návrh schválil. Rybníček v té době ještě šéfoval komerční televizi Joj, mladší sestře Novy. "Z Jojky bych odešel, i kdybych nevyhrál," řekl mi šéf Slovenské televize v zasedačce vedle své kanceláře, šest pater nad vrátnicí televizního\nmrakodrapu v bratislavské Mlynské dolině. Budova má celkem 28 pater a jedenáct podlaží už televize vyklidila. Časem by chtěla zastaralý mrakodrap opustit úplně - dům přesluhuje a jeho interiéry už nevyhovují. Vzdáleně připomínají Kavčí hory, i když v mnohem horší podobě.\nNa Rybníčkově příchodu do Slovenské televize je pikantní, že před startem Jojky zjišťoval, zda by se pro Vladimíra Železného a jeho slovenský projekt nedal zprivatizovat druhý okruh STV. V jednom rozhovoru z té doby prohlásil, že pokud by se z programu STV 2 měl stát opravdu kvalitní veřejnoprávní kanál, trvalo by jeho přeformátování přinejmenším pět let. O několik měsíců později to byl právě Rybníček, kdo toto tvrzení popřel: stačil mu na to pouhý rok. Při Rybníčkově příchodu do Mlynské doliny hrozilo televizi odpojení vysílačů, protože neplatila radiokomunikacím. Žalovala ji soukromá studia. STV dlužila všude, kam se podívala, ze zákona ale musela vysílat. To si uvědomovali různí nezávislí producenti - věděli, že televize nemůže zkrachovat a že stát za ni její pohledávky dříve či později zaplatí. A Slovenská televize brala všechno, co jí přišlo pod ruku. Bylo jedno, zda se na to bude někdo dívat.\nBěžný manažer by do takového podniku vůbec nešel, Rybníček se naopak na totálně zdevastované STV rozhodl vybudovat svoji kariéru. Na prvních tiskovkách nepopíral, v jaké situaci se televize nachází. Spíš se v líčení negativ vyžíval. Jednou přinesl shnilý filmový pás, ukázal ho fotografům a prohlásil: "Tak se STV starala o svoji tvorbu." Fotografie druhý den obletěla všechny slovenské deníky. Rázný nástup ředitele brzy pocítili i zaměstnanci. Ze dvou tisíc jich zůstalo jen osm set. Veřejnost se také dozvěděla, že v STV dlouhá léta pracovali na plný úvazek zahradníci, kadeřníci nebo pyrotechnici. Z obrazovky zmizely hlasatelky. Odboráři sice hrozili stávkou, ale každý propuštěný si odnesl pět měsíčních platů. Kde na ně zadlužená STV vzala? Samozřejmě od státu. Mimořádná dotace vyšla vládu na 250 miliónů korun. Připočteme-li k tomu další miliardu za splátky různých dluhů, je jasné, že bez náklonnosti na patřičných místech by Rybníček nemohl nic dělat. Na propouštění navázala další opatření. Programové oddělení zrušilo 2472 položek v programu a omezilo vlastní výrobu na polovinu. Televize častěji sahala do archívu (mezi neshnilé filmové pásy) a pomalu se připravovala na "velký třesk" - start "nové STV". Opustila i výrobu televizních inscenací, jež označila za přežitý žánr. Do budoucna se chce věnovat spíš natáčení filmů a seriálů podobně jako Česká televize.\nRušení pořadů a lukrativních zakázek se samozřejmě nelíbilo řadě externistů, lobbistické skupiny vytvářely tlak na Radu STV a parlament, podařilo se jim dokonce vyvolat hlasování o Rybníčkově odvolání. Marně. Jenom díky drastickým zásahům dokázala televize uzavřít loňský rok nejen bez ztráty, ale dokonce s přebytkem 88 miliónů korun.\nRybníček se ukázal být dobrým vyjednavačem i v parlamentu. Podařilo se mu přesvědčit poslance o nutnosti zvýšit koncesionářský poplatek z 50 na 100 korun měsíčně. Když jsem se šéfa STV zeptal, jakou roli při vyjednávání hrál fakt, že do redakce zpravodajství přijal nechvalně známého bývalého mluvčího HZDS Mariána Kardoše, pokrčil pouze rameny: "Byl to jen signál směrem k opozici, že mi nezáleží na stranických legitimacích." Rybníčkovi se podařilo prosadit i další změny v zákonech, takže televize postupně získala vlastní majetek (do letošního února spravovala pouze majetek státu, a nepatřilo jí nic, ani ten ošklivý mrakodrap). Mohla začít podnikat, a tím pádem se i zapojit do měření sledovanosti pomocí peoplemetrů, které odstartuje letos v létě.\nJak se to mohlo Rybníčkovi podařit v tak krátké době? "Myslím, že jsem využil okamžitou politickou vůli k reformám, které jsem nabízel. Za současné politické situace bych žádnou podporu nedostal, ale vše, co jsem potřeboval, se už stalo." V docela jiné situaci je podle Rybníčka Česká televize, jejíž ředitel Jiří Janeček přišel s reformami o něco později, než měl. "Už nestihl využít počáteční vůli poslanců ke změnám. Dnes se ČT stává součástí politických hrátek v Parlamentu a to je zlé. Janeček přitom má jasné argumenty i ekonomické páky, jak televizi oživit." Zásadní zlom ve vysílání STV přišel letos na Nový rok. Televize ze dne na den změnila grafiku, logo i programovou skladbu. Rybníček na to diváky připravoval několik týdnů ve své nedělní one-man show Otázky a odpovědi, kterou odkoukal od Vladimíra Železného a úspěšně provozoval i v televizi Joj. Prvního ledna o půl osmé večer před hlavními zprávami obrazovka na chvíli ztmavla, poté se ozvaly kroky a ze tmy vyšel generální ředitel. V tříminutovém projevu pak diváky seznámil se všemi změnami, které je v následujících dnech čekají.\nNěkteří novináři od té doby Rybníčka přezdívají Terminátor. Programům se nyní říká Jednička a Dvojka (dříve STV 1 a STV 2) a v rohu obrazovky je nepoznáte podle loga, ale jednoduchých číslic. Vedení televize se podařilo natolik navnadit diváky, že nový začátek STV sledovala drtivá většina Slováků. Později už ale sledovanost klesla.\nRybníček Jedničku zaměřil na většinového diváka a z dříve reprízové Dvojky udělal intelektuální televizi podobnou programu ČT 2. Neskrývá přitom, že sledovanost je pro něj u Jedničky hlavním kritériem úspěchu: "Dnes bez problémů konkurujeme Markíze a budeme jí konkurovat i do budoucna." Prodejem reklamy na Jedničce si STV vydělá na výrobu kvalitnějších programů pro Dvojku. Navíc Rybníček neprodloužil smlouvu se servisní společností a STV si teď reklamu prodává sama. Jasný příklon ke komerčnímu vysílání kritizují nejen mediální odborníci, ale především komerční televize, jimž nová STV leze do zelí. "Většina programových\nzměn i postupy managementu STV signalizují, že STV chce získat diváka jasným příklonem ke komerci. Věřím, že si co nejdříve uvědomí, že veřejnoprávní televize je o něčem jiném a v programu budou přibývat pouze relace pro náročnějšího diváka a nezapomene se ani na podporu domácí tvorby," říká Rybníčkův nástupce v Jojce Milan Kňažko.\nŘeditel STV tvrdí, že během letošního roku vznikne 25 nových dokumentárních filmů a vše se připravuje k výrobě vlastní tvorby. Komercializace je ale nabíledni: patří třeba na veřejnoprávní obrazovku megashow Svatba snů, jejíž dekorace muselo přivézt dvanáct kamiónů? Neměla by se STV věnovat spíše kvalitním projektům? "Při takovémto způsobu vedení vám garantuji, že byste televizi brzy dovedl do záhuby," tvrdí Rybníček. "Jako manažer bych nikdy v životě nechtěl řídit veřejnoprávní televizi se dvěma programy bez reklamy. Automaticky bych ztratil jakoukoli motivaci uvnitř firmy, nedokázal bych přitlačit na tvůrce kvůli větším výkonům, ke změnám v pořadech kvůli sledovanosti." Pokud by televize měla zůstat bez reklamy, existuje pro ni podle Rybníčka jediná cesta: zprivatizovat jeden okruh, mít dvě silné komerční televize a jeden kanál napojený čistě na státní rozpočet. "Pozorně sleduji situaci v ČT, protože jsem přesvědčen o tom, že pokud jí vezmou reklamu, se dvěma programy nepřežije."\nVedení Slovenské televize se vydalo jiným směrem. Nový zákon umožňuje televizi podnikat, a tak založila šest dceřiných firem, které pro ni zajišťují veškerý servis: jedna prodává reklamu, druhá bude vybírat poplatky, třetí vyrábět filmy a podobně. Při přechodu na holdingovou strukturu se Rybníček inspiroval v zahraničí, především u BBC. Vznik šesti eseroček se ale nesetkal s jednoznačným přijetím. "Proběhlo to v době, kdy začala platit takzvaná malá novela zákona o STV, jež umožňovala televizi podnikat, a těsně před začátkem platnosti úplně nového zákona, který podmiňoval veškeré podnikání STV předchozím souhlasem Rady," vysvětlil mi šéf Rady STV Miroslav Kollár. Skutečnost, že Rybníček využil měsíční prodlevy mezi oběma zákony a o vzniku firem radní informoval až zpětně, si mnozí vysvětlili jako podpásovku. "Existuje tu určité riziko a záleží na nás, do jaké míry budeme moci podnikání těchto firem kontrolovat," myslí si Kollár, podle něhož je šestice firem jedním z největších rizik dalšího vývoje Slovenské televize.\nJaká jsou další? Během března měl parlament zvolit šest nových členů Rady STV. V době, kdy vznikal tento text, hrozilo reálné nebezpečí, že pokud by se to poslancům nepodařilo do začátku dubna, Rada by nad televizí ztratila kontrolu do doby, než by byla opět kompletní. Nad televizí také visí jako Damoklův meč několik soudních pří o vypovězení smluv s nezávislými producenty, podepsaných ještě za "mečiarovského" vedení. Kvůli případným sankcím možná STV přijde o přenosy z letošního mistrovství světa v kopané. "Rizikem je také příliš velká personifikace ředitele s novým začátkem televize, pokračování pořadu Otázky a odpovědi, který měl být jen dočasný po dobu existence krizového managementu a mohl by televizi přinést problémy, pokud by se v něm objevily jiné než programové věci," míní Kollár, označovaný pro dřívější společné působení s Rybníčkem v bratislavském Institutu pro veřejné otázky za "pravou ruku ředitele". Ani Rybníček ale nevidí budoucnost STV jednoznačně. Sice hovoří o velkých plánech s prodejem mrakodrapu a stavbou nového televizního centra na protější straně Mlynské doliny, volba nových radních mu však dělá vrásky. Stejně jako nekonečné soudní pře s bývalými dodavateli programu. "Pochopil jsem, že ti, co nejvíce hovoří o veřejnoprávnosti a veřejné službě, jsou většinou ti, co na televizi nejvíc profitují. Oni by se svým přístupem v komerční televizi nikdy neuspěli, protože by je hnali klacky."


Firmy - PAGE 27 - www.prumysldnes.cz\nDo Písku přichází nový zaměstnavatel-společnost Advics\nPísek - Výrobce komponentů pro automobilový průmysl Aisin Europe Manufacturing Czech začne na jaře 2014 stavět v Písku nový závod. Jeho část pronajme dceřiné společnosti Advics.\nKuličkové šrouby Kuřim letos investují asi 100 milionů\nKuřim - Firma KULIČKOVÉ ŠROUBY KUŘIM a.s. investuje letos zejména díky dotacím z fondů Evropské unie asi 100 milionů korun do výroby. Pořídila nové stroje, které se začínají v závodě instalovat.\nBřeclavský Gumotex chce příští rok navýšit tržby o sedm procent\nBřeclav - Břeclavský Gumotex chce příští rok navýšit tržby o sedm procent, letošní se mají blížit dvěma miliardám korun. Ve třetím čtvrtletí však v plánovaných tržbách o deset procent zaostával.\nSYNPO vyvíjí nové produkty pro ESA\nSYNPO vyvíjí nové produkty pro Evropskou kosmickou agenturu.\nDivišov - Divišovský výrobce plochodrážních motocyklů Jawa, který má od letošního dubna nového vlastníka, obnovuje výrobu a získal první větší zakázku. V příštích dnech dodá do Ruska 46 motocyklů zhruba za 12 milionů korun.\nLPS Automotive loni klesly tržby o čtvrtinu na 167 milionů Kč\nBrno - Brněnskému dodavateli přesných výlisků pro automobilový průmysl LPS Automotive loni klesly tržby za prodej vlastních výrobků a služeb o čtvrtinu na 167 milionů korun.\nAssa Abloy propustí 2400 zaměstnanců, tj. šest procent\nMann+Hummel má na Třebíčsku centrum s testovací laboratoří\nRWE slučuje regionální distributory plynu do jediné firmy


Kapitola XVI.: Ztráty a nálezy (1. strana) | Články | Aragorn.cz\nKapitola XVI.: Ztráty a nálezy (1. strana) | Články - Aragorn.cz\nKapitola XVI.: Ztráty a nálezy\nAutor : Gran 26. července 2008 Vildovy cesty\n"Být jednou z hlavních postav tohoto příběhu je poněkud riskantní povolání."\n"Pánové, víte, proč jsem vás sem zavolal?" pokynul rukou cechmistr a obě postavy v černém se posadily.\n"Nevíme, šéfe, že by proto, že jsme vám sežrali ten štrúdl? My víme, neměli bychom... ale byl s rozinkami," svěsili oba zakuklenci hlavy.\n"Cože?! TO JSTE BYLI VY?! No, to si vyřídíme později. Nejdříve k naší věci – zkontaktoval nás jistý baron Lutz ze Západní provincie a požádal nás o naše služby, mělo by se jednat o klasickou prácičku s dobrým finančním ohodnocením. Do Leretu vyrazíte ještě dnes a budete se hlásit v pevnosti Leret, baron vás již bude dále informovat."\nMezitím na hradě Leret chránícím přechod přes řeku do Západní provincie...\n"Ó bože, mé dítě, kde je mé dítě!" křičela v pláči žena uvnitř. Před dveřmi do ložnice přecházel baron. Co teď? Zešílela – nejprve chtěla zabít porodní bábu, pak i jeho, potom začala lkát o sebevraždě... a teď si náhle namlouvá, že jí to dítě jen nechtějí dát!\n"Tak proč jí ho nedáme?" napadlo ho náhle. Byl zvědavý – vlastně se ale spíš bál, co na to jeho milenka řekne... když přešel z drahých komnat do těch stále drahých, ale už jen pro vyšší služebnictvo, vtrhl neomaleně do ložnice dvorní dámy. Ta měla únavou přivřené oči a v náruči držela roztomilý uzlíček.\nVšechny vyhodil z místnosti, ač už tímto svým náhlým příchodem dal za vznik podezření, pomyslel si. Netušil, že většina lidí, které vyhnal na chodbu, o jeho pletkách stejně ví.\n"Má drahá..." naklonil se tiše k novopečené matce a po zaváhání ji políbil na čelo. Ta se na něj unaveně, ale šťastně a oddaně, usmála.\n"A tvá žena?" oslovila ho, zde v soukromí, tykáním. Baron s povzdechem zavrtěl hlavou.\n"Zešílela... a chce, abychom jí dali dítě." Matka smutně přikývla, zatím netušíc. Tak baron pokračoval. "Víš, že tady o toho našeho... se nebudu moci starat, aby... nevzniklo podezření?" Ona na něj jen hleděla. "Je to levoboček..." vysvětloval baron opatrně, načež se ležící podívala stranou. Chvíli bylo ticho, jak přemýšlela, a když se na něj podívala znovu, jen se smutně usmála a pronesla:\n"Já to chápu."\n"Ale..." pokračoval baron, "kdyby se... je to tedy chlapec? To je úžasné... tak, kdyby se chlapec vydával za... za barončina... dostalo by se mu plného dvorského vychování... a vyrostl by v bohatství, ne ve špíně..." Na tváři dvorní dámy, baronovy milenky, se objevily slzy.\nKdyž sir Lutz skončil s vysvětlováním, ona jen přikývla a spící dítě mu podala. Trochu překvapený s ním vyšel z místnosti a pod rouškou tmy, chodbami, které nikdo nepoužívá, vyrazil do ložnice šílené... žena, která se právě vzdala svého dítěte, zatím plakala.\n"Gabriel? Ale jistě, může se jmenovat Gabriel..." držel ji za ruku a usmíval se na ni. Dítě jako by pro ni bylo lékem – spokojeně ležela bez jediné známky předchozího šílenství. Když porodní bába rozhodla, že se matka musí se svým maličkým trochu prospat, baron odešel.\nSotva zavřel dveře ve své pracovně, kam chodil poslední týden i takto pozdě v noci, překvapily ho dvě černé, zakuklené postavy. Na zádech měly cizokrajné, dlouhé, štíhlé a zahnuté meče.\n"Výborně, pánové... jeho jméno je sir Martin, ač se nejspíše bude skrývat pod jiným jménem. Je poslední přeživší z rodu, kterému před krátkou dobou patřil tento hrad, toto město, toto panství..."\nUž tak dlouho na cestě. Hraničářova smrt, neustálé pronásledování a lidé kolem umírající ji přiměli se zamyslet. Je to, co dělá, opravdu správné? Je fér, aby lidé umírali, protože ona věří ve své sny, v lásku? Ohrožuje nejenom cizí, ale i ty, co se jí stali přáteli. Každého z nich má pro něco alespoň trochu ráda... Ano, je si vědoma toho, že v lidech neustále budí názor, že je jen rozmazlenou slečinkou, ale kdo ji opravdu poznal? Kdo se zajímal o její myšlenky, city, přání a touhy? Jak lehké je někoho odsoudit kvůli původu... Ale nyní nastala doba, kdy všem dokáže, že zvládne převzít zodpovědnost, která vyplývá z toho, v jaké kolébce se narodila. Ano, pomůže přátelům přejít most v Leretu, ale dál nepůjde, zůstane tam a nabídne tamnímu baronovi obchod – za volný průchod Leretem pro její přátele může nabídnout baronovi sebe. Chtějí přece získat nezávislost – a tu jim její otec může dát. Stačí ji pouze vyměnit.\nTakové myšlenky sužovaly princeznu Lucillu nejen během Dashova odpočinku, ale i poté, co se rozhodla celá družina vyrazit k předměstí Leretu. Pryč byly náhle její iluze a sny, vzpurnost byla potem a krví blízkých zadupána do země. Za ten neurčitý měsíc, před kterým opustila své "domácí vězení" ve věži pevnosti Isgard, dospěla snad víc než za posledních několik let.\nOstatní – ti, kteří měli přelom mezi dětstvím a dospělostí už dávno za sebou – byli také poznamenáni. Události posledních týdnů pro ně byly drsnější než všechna jejich předchozí "dobrodružství" – alespoň se tedy v těchto dnech přibližovali na pokraj smrti více než kdy dříve. A tak jen z všemožných důvodů činili – a činí –, co se od nich čekalo, slepě ve svém údělu, v úkolu, který si dali – ochránit princeznu a Vildu, dostat je co nejdál na západ, dokud nepadnou, nejlépe ovšem až do Průsmyku a ještě dál, do končin nevídaných, do krajů, které jsou tak opředeny tajemstvím a neznámem, že se o nich ani nevypráví.\nByla tu však jedna osoba, která nedospěla ani trochu, která se nezměnila snad ani o píď. Sám Vilda. Byl to stále ten stejný spíš chlapec než muž, ani ne menšího vzrůstu jako spíš přihrbeného, bázlivého postoje, který přišel o svou paměť a v bodě, kde ji nalézal – tedy zároveň ve stavu opilosti i kocoviny pod hospodským stolem –, byl náhle vtrhnut do víru nečekaných událostí, o kterých se mu nikdy ani nesnilo... aspoň tak na něj tedy působily.\nNebýt určitého citu, který ho spíše mátl a který cítil vůči princezně, a útržků jeho minulosti, ztělesněným určitými anomáliemi kolem něj a náznaky ve větách pronesených Elou, o které se však nezajímal, nedala by mu tato cesta nic... Nad tím, proč vše dělá, se snad ani nezamýšlel, stejně jako nad tím, proč lidé kolem něj všechno dělají, proč riskují své životy, proč umírají, proč umírají i jeho přátelé – ale vlastně, vždyť on stále věří, že nezemřel: že se s prvním z padlých, s rozporuplným čarodějem Lunarem, ještě shledá...\n"Pivísko, pane hostinský," poručil si Vilém, sotva prošli udusanými ulicemi mezi chatrčemi z dřeva, bláta a slámy a vešli do bytelnější budovy hostince. Celou cestu k němu na ně přitom shlížely věže hradu Leret, strážícího most přes řeku a město za ním, ba celý správní celek v království krále Irnicka – Západní provincii. Ač by družinka chtěla, most přejít nemohla – byl dobře střežen proti očekávaným heldegardským vojskům –, a tak se rozhodla krátce zdržet v chudinské čtvrti města, odsunuté přes řeku a svým způsobem tedy i přes hranice Provincie.\nJak se Vilda posadil a i jeho přátelé znaveně spočinuli na lavice a židle kolem něj, všiml si náhle krásné ženy s havraními vlasy sedící naproti skoro přes celou hospodu. Usmívala se na něj při svůdných pohledech, kterými po něm občas střelila... a její hluboké oči na něj hleděly skutečně často – a se zájmem. Vilda se podíval na princeznu – ta ale zrovna utěšovala Elu, která byla stále ještě rozrušena z Hraničářovy smrti. Dash se lokty opíral o desku stolu, v jedné ruce hrnek a oči zavřené, Derek unaveně s hlavou skloněnou hleděl do piva a Ratzor tupě zíral pravděpodobně skrz Elu do zdi za ní. Nilvius seděl vedle oné hnědovlasé dívky a podle toho, jak po ní pokukoval, nejspíš také přemýšlel, jak ji utěšit. Když se Vilda opět podíval na onu krásnou slečnu, mrkla na něj, zvedla se a s grácií opustila hospodu. Ještě jednou Vilda přehlédl svou skupinku, která začala něco řešit, ale on se chtěl bavit, a tak, aniž by to kdokoliv postřehl, také vyklouzl ven.\nVenku se rozhlédl, ale nikde ji neviděl. Popošel tedy k rohu budovy, odkud viděl do uličky – v ní se ona slečna bavila s nějakým mužem. Náhle se Vildovi zdálo, že ji muž obtěžuje a ona je v nesnázích, sebral tedy v sobě nečekanou porci odvahy, napřímil se, dvěma rychlými kroky se přiblížil a pronesl způsobem, který u sebe nepoznával:\n"Otravuje tě ten chlap?" A jak to pronesl, dal se onen muž – ač vypadal jako jasný vítěz případné rvačky – na rychlý ústup.\n"Ne, už ne..." usmála se na něj kouzelně ona slečna a přistoupila k němu o notný kus blíže.\n"Ehm, já jsem ti jenom chtěl pomoct..." znejistěl Vilda poněkud. "Myslíš... myslíš, že si zasloužím odměnu?" Z nějakého důvodu mu na mysli vytanula tvář princezny, která byla z nějakého neznámého důvodu nazlobená, ale hned se zase rozplynula.\n"Možná, že si zasloužíš odměnu..." potvrdila napůl ona, položila mu jednu ruku na rameno a přitiskla se k němu, hledíc Vildovi do očí tak, že ten v nich mohl spatřit svůj odraz. "Kolik máš peněz, jinochu?" zeptala se, aniž by jejímu hlasu ubylo na svůdnosti.\nPodvědomě Vilda tuto otázku čekal, i tak ho ale trochu zaskočila.\n"Kolik bys ode mě chtěla?" odpověděl otázkou, protože peněz moc neměl. Požadovanou sumu mu ukázala na prstech.\n"No, tolik nemám," poznamenal nejistě.\n"To je škoda," odvětila mu. A najednou se dokonale setmělo.\n"Možná kdybychom se pokusili... počkejte, kde je vlastně Vilda?" zeptal se Dash. Všichni se podívali kolem sebe – jejich drobný společník skutečně nikde nebyl.\n"Podívám se po něm venku," pronesl opět Dash, vstal a opustil lokál. Venku se rozhlédl, a když ho nikde neviděl, vyrazil k rohu budovy, aby nahlédl do postranní uličky.\n"Vildo!" vběhl do ní, když spatřil hledaného ležet na zemi. Když ho muž bez výsledku propleskl, s vynaložením velkého úsilí si ho hodil přes rameno a donesl do hospody, kde ho položil na lavici mezi ostatní. V tu chvíli Vilda otevřel oči a přijal trochu vody, kterou mu Nilvius nabízel.\n"Pff, voda," vyprskl ji po prvním doušku, "jsem v hospodě, chci pivo."\nTo sice zaslechl nějaký mladík, který z nějakého důvodu všem kolem sebe platil jejich pití, když se ale na něj Dash podíval, pozvání si rozmyslel.\n"No šel jsem ven za jednou pěknou holkou, kterou vohrožoval nějakej chlápek, tak jsem ho zahnal a pak nevim."\n"Jak nevíš?" zamračil se Ratzor.\n"No prostě nevim..." zabrblal Vilda a hrabal v paměti. Co se mu to stalo? Odvedla svou práci? Bylo to dobré? Nevzpomínal si... zaplatil jí za to? Sáhl do měšce...\n"Jé, já asi ztratil peníze!"\n"Cože, ty jsi ztratil naše peníze?" obořila se na něj Ela.\n"Nee, Derek, Ratzor a Dash eště něco mají..."\n"Určitě ho v té uličce okradli," prohlásil Ratzor a pobídl Dashe, aby s ním šel ven.\n"Počkat, přece jen ty peníze mám!" vytáhl odkudsi několik mincí, čímž způsobil, že pár členů družiny protočilo panenky, ale zamezil tak případnému pronásledování oné pochybné dámy. Jen mu vrtalo hlavou, odkud se ty peníze před ním na stole tak zčistajasna vzaly...\n"No výborně. Takže, jak to teď tedy uděláme?"\n"Já bych vyrazil do Leretu, vyjednávat..." začal Ratzor.\n"A co takhle počkat na večer?" navrhl Vilda, k čemuž Dash souhlasně přikývl.\n"Čekat do večera? To se mi nechce..."\n"Možná bych měla jít za baronem sama... nebo možná jen s Elou..." řekla náhle Lucilla s nevyslovenými úmysly.\n"Tak to je pěkná blbost, princezno," odvětil rezolutně Vilda, ale pak zalitoval svých hrubých slov vůči její půvabné osobě.\nNakonec se družina rozhodla pro okamžité vyjednávání, kterého se zúčastní všichni. Zaplatili tedy a vyrazili k bráně Leretské pevnosti.\n"Pátrání začneme ve městě, i šlechtic se zde snadno ztratí."\nNa kraji města v chudinské čtvrti stála nám již známá hospoda a za ní hnojiště. Byla tma a z krčmy se ozýval opilecký zpěv. Jeden z opilců se vypotácel ven a počal na zmíněné hnojiště močit. Pojednou zpozoroval štamgast cosi lesklého a ostrého na svém přirození, načež mu někdo potichu zasyčel do ucha.\n"Co se děje uvnitř? Kdo tam vůbec je? Není tam někdo urozeného původu? Šlechtic?"\nOpilec se vzpamatoval ze šoku, načež počal urychleně odpovídat:\n"Šlechtic?" škytnul," tady? V chudinskej štvrti? To né... to určitě né... tady se žádnej," škyt, "urozenej panáček hezkejch pár let neukázal..."\nTo oběma zakuklencům stačilo, jeden šikovný hmat a už se opilec válel držkou v hnoji a spal jako nemluvně.\n"To se moc nepovedlo, přijde mi ale, že je tu podezřele veselo," pronesl ke svému společníkovi jeden ze dvou najatých zabijáků.\nPomalu se přesunuli k zadním dveřím – a tu se z nich vyvalil další host. Nevypadal tak opile, jal se ale také močit. Scénář byl stejný jako posledně.\nOpilec zalapal po dechu a začal:\n"Eh! Jo... je tam takovej fajnovej týpek, napřed prodal drahý hadry a teď tam se všema chlastá a zve je... Fakt, nekecám, Franta vám to potvrdí!"\n"Kdo je Franta?!" obořil se na něj druhý z vrahů.\n"Franta? To je šenk tady U Mrtvého dobrodruha." Víc již neřekl, nic víc ani nepotřebovali, jeden úder do hlavy a druhý muž se svalil vedle svého kolegy.\nVešli do lokálu, nijak nenápadně, na okamžik tedy přitáhli pohledy všech v lokále.\n"Háá, další hosté! Pojďte se napít! Dneska to jde všechno na mě!" křičel na ně přes celý lokál nikoliv hostinský, ale jakýsi mladík světlých vlasů a jemných rysů ve tváři. Oba zabijáci mu jen pokynuli a zamířili k pultu, kde oslovili mohutného hospodského v zástěře.\n"Pan Franta? Místní nalévač a kouleč sudů?" Hostinský se na ně bleskově otočil a hlasitě zahulákal:\n"Jasně, to jsem já! Dáte si něco k pití, pánové?!"\n"Ne, radši bychom nějaké informace, ale někde v soukromí, tady je moc uší," zasyčel ten vyšší.\n"Rozumím, pojďte za mnou," pronesl hospodský tentokrát tišeji a pozval je do kumbálu za barem. "Co tedy potřebujete? Jsem jedno ucho."\n"Spíš jedno břicho," poznamenal pro změnu ten nižší tak, aby to hospodský nezaslechl.\n"Prý se zde nachází jistý šlechtic, sir Martin, nevíš, kdo to je?" zasyčel druhý vrah a vytáhl menší cinkající váček.\n"Martin, sir Martin... Jasně! Náš Vladek! Hned vám ho ukážu, zrovna mu jdu nabídnout něco k pití, tak si ho prohlídněte," zamířil k muži, který vrahy pozval k pití hned při jejich příchodu.\n"To nám stačí, to je on, jdeme na věc," pobídli se zabijáci mezi sebou a přistoupili k Vladkovu stolu.\n"Doufám, že vaše vřelé pozvání na skleničku stále platí, vznešený pane," pronesli k šlechtickému synkovi.\n"Jistě, jistě, jen se posaďte," pokynul jim a hned jim podával láhev nějakého alkoholu. Oba dva se napili, načež ten vyšší z assassínů nenápadně vsypal do lahve více než dostatečnou dávku jedu. Již notně připitý sir Martin si ničeho nevšiml a sotva se mu láhev dostala zpět do ruky, hned si z ní pořádně přihnul.\nOba muži náhle poděkovali za milé pozvání a posezení a odešli. Neušli ani dvacet kroků od putyky, když dveřmi ven vyletěl Vladek doprovázen řevem vyhazovače:\n"Jestli se ti něco na našem pití nelíbí, tak si chlastej jinde!" zabouchly se dveře, s čímž mladík přistál na lehce rozbahněné cestě, kde počal bojovat s náhlou křečí způsobenou jedem. Vrazi na sebe jen kývli, vyběhli k němu a nožem do krku se ujistili o dobře vykonané práci.\nAž když se zastavili ve stínu temné uličky, zaslechli někoho, jak křičí:\n"Kdo to udělal!?"\n"Viděl to někdo? Viděl to někdo!?"\nOba zakuklenci se ušklíbli a vyrazili oklikou na hrad pro svou odměnu.\nOtrhaná banda čítající čtyři po zuby vyzbrojené hrdlořezy se také potloukala tímto krajem – a zrovna ne daleko od pevnosti Oko. Díky tomu narazili na vojenskou jednotku pod standartou Heldegardových barev – právě ta standarta je zaujala. My se ale připojíme až do konce rozhovoru.\n"Je to otázka morálky a cti, symbolizuje naší věrnost vůči vévodovi!"\n"Ale i čest se dá koupit, ne? Opravdu, zaplatíme hodně!"\n"NE! A jestli okamžitě nezmizíte, pozavíráme vás, až zčernáte!"\nPo těchto slovech si čtveřice dala raději odchod, touha po standartě je však nepřešla. Navíc byli naplněni vztekem – nerozzlobil je ani tak odmítavý postoj velitele jako urážky z úst zakukleného mnicha, kterého mezi sebou začali nazývat Prasečí hlava. Jak ho tak pomlouvali, spatřili cestou do hospody U Mrtvého dobrodruha – ano, nadávání jim vydrželo celou cestu až do Leretu – dvě zakuklené postavy. Protože jim bylo – na rozdíl od některých – hned jasné, o koho jde, oslovili je.\nA tak byl zpečetěn osud nejen mnicha, ale i samotné standarty. Polovinu peněz daly assassínům předem, načež si to namířili do hospody, kde během několika piv vymysleli, kudy udělají další obchůzku po kraji. Trochu je zdrželo probrat své dva členy, kteří se při vykonávání potřeby z nějakého důvodu svalili v bezvědomí do hnoje, pak již ale – lehce opilí a lehce zapáchající – vyrazili opět do širého kraje.\nDvoukřídlá brána byla vysoká snad dvacet metrů. Okénko, kterým si je prohlížel jeden z vojáků, se před chvílí zavřelo – a tak nyní Vilda a jeho společníci jen přešlapovali na místě a čekali.\nMenší dveře, umístěné do brány, se otevřeli a v nich, k překvapení všech, stál sám baron Lutz. Na sobě měl prostý vojenský oděv ve svých barvách, vlasy měl krátce zastřižené.\nNež stihl kdokoliv cokoliv říct a začít tak vyjednávání, spočinul baronův zrak na princezně, ač oděné do prostých šatů, a na tváři se mu objevil úsměv.\n"Ah, princezna! Dobrý den Vám přeji, rád Vás opět vidím... když jsem Vás spatřil naposledy, byla jste ještě dítě, ale jaká krásná dáma to z Vás vyrostla... jen škoda těch chudých šatů," pronesl, zatímco se jí uklonil a políbil ji na ručku.\n"To-to ale není princezna," pokusila se družina zapírat, ale poslední slova byla vyslovena již neslyšně, protože bylo jasné, že baron se obelstít nenechá.\n"A co vás sem vlastně přivádí?" poodstoupil baron o kousek, načež se skupinka přesunula tak, že princezna zmizela v jejím nitru.\nBaronovi se uklonil Dash. "Potřebujeme přejít přes Leret, do Provincie, pane," řekl mu uctivě.\n"Ale jistě – nechám vás projít, ovšem princezna zůstane u mě na hradě."\n"My ale potřebujeme projít i s princeznou..." začal Dash, ovšem jejich hovor byl přerušen nějakým vojákem, který nesl baronovi zprávy. Zatímco mu je tiše sděloval, naklonil se k Dashovi Nilvius.\n"Umím... umím ošálit lidský zrak... může si myslet, že mu předáváme princeznu... ale uvidí to jenom on..." začal vysvětlovat a domlouvat se na tom, jak celou věc provedou, když tu baron mezitím pronesl "Takže, souhlasí princezna?", princezna vystoupila opět kupředu a řekla:\n"Ne, to nesmíš, radši utečeme!" křikl náhle Vilda a zezadu ji chňapl. Tu náhle Dash pocítili, jak se jemné pavučiny okolních myslí zachvěly – a Vilda spadl v bezvědomí k zemi. Dash se na princeznu podíval, ale nic neřekl.\nNačež Ele přišlo, že se situace nevyvíjí tak, jak by měla, zbrkle předstoupila před barona a pronesla.\n"Necháte nás v bezpečí a všechny projít bez Leret."\nVlákna Stínové světa, světa duší a myslí, se zachvěla – a baron přikývl. Někteří se zatvářili překvapeně, jiní uznale – ovšem jediný Dash, který věděl, co přesně Ela provedla, si bezradně povzdechl.\nNež přešla družina most, baron si uvědomil své počínání a nechal celou družinu zavřít.\n"Já... omlouvám se," naklonila se k Dashovi a zašeptala, "nevěděla jsem, že to vydrží jen tak krátce..."\n"To už je jedno," zavrtěl k Ele hlavou. Nezlobil se na ni, nějak to nedokázal – a tak raději vymýšlel, jak se z toho dostat ven. Nebyli v cele, nýbrž v nějaké snad pracovně; posedali si na okolní truhlice, stůl a židle a nyní sledovali vojáky u dveří, kteří zase bedlivě sledovali je. Tuto stráž by snad dokázali přemoct i beze zbraní, ale těžko by se mohli probojovat až ven z pevnosti, přemýšlel Dash.\nV tu chvíli vešel baron.\n"Barone, chceme se omluvit za naši nevychovanost," chopil se rychle slova Dash a chystal se vyjednat propuštění, sir Lutz ho však domluvit nenechal.\n"Vy klidně můžete jít, bez vašich zbraní, samozřejmě. Princeznu si tu nechám," usmál se. Členové družinky se po sobě podívali.\n"Se zbraněmi," zkusil to Dash, na což baron nakonec velkoryse přikývl. "Tak pojďme," řekl tedy Dash a podíval se po ostatních. Těm se nechtělo princeznu opustit tak snadno – podobně jako Dash si však začali uvědomovat, že tím, že budou v zajetí, Lucille nepomohou.\n"Já zůstávám," pronesla jediná Ela. Aniž by to jeden u druhého zaznamenali, jak Dash, tak Ratzor si povzdechli. Vilda byl celou dobu poněkud malátný, snad ještě pod účinkem princeznina uspání.\nSotva se Dash s Derekem, Nilviem, Ratzorem a Vildou dostal z hradu, pobídl je do běhu. Sám nevěděl, co měl vlastně v plánu, rozhodně ale věděl, že si musí pospíšit – vždyť Heldegardští budou jistě ještě před západem slunce útočit na Leretskou pevnost.\nAvšak hned, co se rozeběhli, uvědomil si Vilda, co se stalo, a náhle nechtěl princeznu s Elou opustit.\n"Princeznooo!" otočil se na patě a běžel zpátky, než však doběhl k pevnosti, dohnal ho Ratzor a přiměl ho, aby se Vilda rozeběhl za Dashem a ostatními. I on sám se ale také zdržel – rozhodl se ještě doběhnout k branám pevnosti a zakřičet, ač ho dámy nejspíš slyšet nemohly, že se pro ně vrátí.\nCesta ho dovedla ven z hájku, kterým od Leretu, podél kraje podhradí, uháněli. Dal Nilviovi a Derekovi znamení, aby se zastavili u něj – spatřil asi pětičlennou Heldegardskou hlídku, která se k nim blížila pod vedením nějaké vysoké šarže...\nBylo pozdě zmizet – již byli zpozorováni, blížil se čas vyjednávání.\n"Vildo, utíkej se schovat," sykl k mladíkovi, který je právě doběhl. Ten se na nic neptal a zmizel v lese. A to už byla hlídka u nich.\n"Kdo jste?" spustil na ně velitel. Dash všechny představil pravými jmény – dvakrát, neboť si velitel vyžádal jejich zopakování. Snad mu byla některá jména povědomá... Když na jeho dotaz řekli, že nikoho Vildova popisu neviděli, zdálo se, že se jejich cesty opět rozejdou.\nKdyž tu náhle – aniž by ho kdokoliv z trojice mohl byť jen výkřikem zastavit – se z ničeho nic vynořila napůl oplechovaná hora masa s obouručním mečem a divokým řevem: Ratzor. Vtrhl mezi vojáky a začal řežbu, ve které ho nemohli jeho přátelé nechat samotného.\nNilvius se jen tak tak vyhnul zásahu kopí do ruky a sám uštědřil svým mečem kopiníkovi jeden zásah. Derek se k Nilviovi přidal a přebral si od něj jeho soupeře, kterého vystřídal jeden ze sekerníků. Jeho krátká sekera však nemohla hbitého Nilvia zasáhnout a po pár zásazích to se sekerníkem vypadalo špatně. Nilvius sice nerad bojoval, ale nebylo zbytí. Šlo o život.\nMezitím Dash se svým scimitarem spíše oťukával své soupeře, rychle je měnil, kryl jejich údery a než aby se zúčastnil pořádného boje, nutil vojáky, aby se nemohli na jeho společníky pořádně soustředit. Až se nakonec ocitl hned vedle kapitána, kterého Ratzorův obouruční meč srazil v bezvědomí a krvácejícího k zemi. Přiskočil k němu a namířil špičku scimitaru na jeho hrdlo.\n"Nechte toho! Máme vašeho velitele!" zakřičel – a boj skutečně ustal.\n"Tohle celé... to bylo jen... nedorozumění," posunkem naznačil Nilviovi a Derekovi, aby se přesunuli dál od vojáků k němu. "Vezměte své raněné a svého kapitána do své pevnosti, ať se o ně postarají – a nás nechte jít. My nejsme ti, které hledáte, a nechceme proto křížit vaše cesty." S těmi slovy spěšným krokem vyrazili pryč, chvíli pozadu, nespouštěje vojáky z očí. Z nich sice měli někteří chuť za nimi vyrazit, aby bylo nyní pro ně důležitější postarat se o své druhy – a hlavně o život velitele.\nSotva se kousek vzdálili, Ratzor i Derek se málem zhroutili. Derek silně kulhal na levou nohu a z hluboké rány ve stehně se mu řinula krev, za to Ratzor byl od krve úplně celý – a bylo jasné, že nejen od cizí. Dash podepřel Ratzora a s Nilviem, který pomáhal v chůzi Derekovi, vyrazili směrem k Leretskému podhradí...\n"A co mi za to tedy můžete nabídnout?" optal se baron. Byli ve skromně vybavené místnosti se třemi židlemi sami – on, sedíc za pracovním stolem z tmavého dřeva na židli, která byla jako jediná zdobná a pohodlná, černovlasá princezna v chudých šatech a dívka s hnědými vlasy v šatech zdobných, ač i na těch bylo vidět, že za sebou mají dlouhou cestu.\n"Můžete mne vyměnit za samostatnost. O to přece Provincii jde, ne? Vždycky jste měli separatistické sklony, jako dítě jsem si mohla vyslechnout mnoho rozhovorů... Když budete mít mě, dostanete to, co chcete. O to se postarám," řekla sebejistě. Baron si zamyšleně promnul bradu.\n"Vaše nabídka zní zajímavě, princezno, ale nemyslím si, že by to dopadlo takhle pozitivně. Ano, chceme se osamostatnit, chceme být svými pány – a chceme, aby se tak stalo s co nejmenším krveprolitím, nejlépe se žádným, ale... Ve chvíli, kdy vás odevzdáme zpět do rukou vévody Heldegarda či přímo do rukou vašeho drahého otce, nedodrží nikdo uzavřenou dohodu a my budeme opět ve válce. A nakonec to pro nás dopadne ještě hůř, protože budeme považováni za zrádce, když s Vámi budeme obchodovat... takže ne, na tuhle nabídku nepřistoupím," odmlčel se. Slečny si vyměnily smutné pohledy, ale než mohla některá z nich promluvit, sir Lutz pokračoval.\n"Nechám Vás ovšem projít. Vás a tu Vaši... pochybnou družinu. Tajně, aby se to nikdo nedozvěděl – a až padne soumrak. Nic za to nebudu chtít – jen slib, že jsme se nikdy neviděli," vážně se na Lucillu podíval a ta přikývla. "Nyní vás nechám odvést do podhradí... můžete do večera počkat třeba v místním hostinci. Je to sice spíše putyka a za moc nestojí, ale mělo by tam být bezpečno... Stráže!" Postavil se a do místnosti okamžitě vkročili dva muži v kroužkových zbrojích a s meči u pasu. "Doprovoďte prosím tyto dvě dámy až k východní bráně... těšilo mě," vydal rozkaz vojákům, uklonil se slečnám, opět se posadil a začal prohlížet jakési pergameny.\nSotva se dveře zavřely, někdo je rozrazil. Baron vztekle vzhlédl, ale posel měl ke svému náhlému vtrhnutí bez zaklepání důvod.\n"Zatraceně!" praštil pěstí do stolu poté, co posel odešel. "Co se může zesrat se zesere! Doufám, že aspoň ti dva zakuklenci udělají svou práci pořádně..." nadával, když tu náhle si všiml dvou pobavených pohledů z rohu místnosti. Přísahal by, že ještě před chvílí tam ti dva nestáli.\n"Myslím, že Vám přinášíme dnes snad jedinou dobrou zprávu, barone, ti dva zakuklenci totiž udělali svou práci pořádně... ale na druhou stranu zase chtějí svou odměnu," usadil se do baronova křesla za stolem nižší z vrahů. Baron chvíli zaraženě hleděl na tu opovážlivost.\n"Máte důkaz? Jak jste to provedli? Mluvte!" křikl nakonec. Vyšší z vrahů vytáhl Vladkův rodový meč, který hodil k Lutzovým nohám. Nakonec přihodil i zakrvácené ucho.\n"Myslím, že vám to bude jako důkaz stačit – nám ostatně věřit můžete. Vladek je mrtev, jeho život skončil před krčmou U Mrtvého dobrodruha. Každému zasvěcenému je teď jasné, kdo je pánem hradu."\nSir Lutz beze slova opustil místnost, aby se vzápětí vrátil s pořádně naditým měšcem.\n"Radost s vámi spolupracovat. Vaše rychlá a dobře provedená práce zaslouží odměnu ve zlatě."\nSotva to dořekl, měšec i oba assassíni záhadně zmizeli.\nHlavní úkol splněn, ale proč se nezdržet déle? Cechmistr nenakázal okamžitý návrat... a tak vyrazili splnit další úkol, na který byli těsně před návštěvou u barona najati.\nUšli tu vzdálenost mezi Leretem a Okem: sotva se ale k Oku přiblížili, což museli učinit přes přehledné prostranství, byli samozřejmě zpozorováni. Jak obhlédli pevnost, zhodnotili, že odměna není tak vysoká, aby se snažili dostat dovnitř.\nVěděli však o lepší příležitosti k zásahu – věděli o tom, že se Heldegardští chystají zaútočit na Leret. Rozhodli se tedy vyčkat v podhradí.\nA skutečně – netrvalo to ani dvě hodiny a zmobilizované oddíly v heldegardských barvách vkročily do podhradí. Nikoho nenapadaly – vždyť svým způsobem byly ještě na svém území a spousta obyvatel byla věrná Heldegardovi. Lidé zalezli do svých příbytků a jen opatrně koukali, co se bude dít.\nS armádou šel i onen mnich – stačilo pár desítek minut počkat, protože když se pak armáda dala opět do pohybu, mnich zůstal v podhradí. A když se zrovna nikdo nedíval, přišel o hlavu.\n"To už je druhá mrtvola! Na tom samym místě co minule! To snad nejni pravda!!"\nAle to už vrazi skoro běželi k Oku.\nTvrz byla mizerně bráněna – pouze o jednom vojákovi se velitel rozhodl, že ho v bitvě nebude potřebovat. Zemřel rychle – a tak se vrazi snadno zmocnili i standarty.\nCestou zpět potkali ony hrdlořezy – vyměnili tedy hlavu mnicha a standartu za peníze a šli si svou vlastní cestou.\nČtyři ozbrojení muži se potloukali po kraji a zatím jim štěstí nepřálo – kdykoliv na někoho narazili, byla to spíše početnější skupinka.\nPak ale v hájku nedaleko podhradí potkali ženu z hostince. Ubohá kurtizána si skutečně myslela, že mají páni zájem o její služby... když se však jeden přesunul za ni, vystříkla z jejího náhle prořízlého hrdla rudá tekutina a žena, které se z úst valila bublající krev, jak se marně snažila vykřiknout, se svalila do trávy. Měla u sebe slušný výdělek, větší, než očekávali.\nDruhá skupinka, kterou potkali, byla hlídka Leretských – nejprve se zdálo, že dojde ke konfliktu, ale protože projevili antipatie k Heldegardským, byli nakonec najati pro zjištění jejich plánů. Než však vyrazili k Oku, rozhodli se stavit v hospodě na pár loků – a cestou do ní navíc vzali život jednomu ozbrojenému samotáři, jehož výbavu v podhradí dobře prodali.\nOpustili urychleně místo ve chvíli, kdy hlavní ulici k pevnosti zaplnila Heldegardská armáda. Na cestě k Oku narazili na zakuklence – ti už měli nejen hlavu mnicha, ale i standartu. Muži dali peníze dohromady, doplatili, co jim dlužili, hlavu mnicha někam pohodili a se standartou pokračovali k Oku.\nKdyž k tvrzi dorazili, byla prázdná a s vraty dokořán. Vtrhli spěšně dovnitř, pobrali, co mohli, a nakonec ještě tvrz zapálili. S hořící tvrzí v zádech spěchali k Leretu, aby zde v podhradí schovali a postupně prodali vše, co nakradli. Ještě před podhradím si však vůdce bandy musel odskočit s tím, že je dožene.\nOna trojice bez svého velitele ovšem příliš nepřemýšlela, takže se jí podařilo potkat se s Heldegardskými. Ti, když je uviděli s jejich standartou a hromadou zbraní, neváhali a pustili se do nich. Jen jednomu lapkovi se podařilo uniknout jisté smrti. Rychle vyhledal svého velitele a společně se ukryli v hostinci, kde nad hořkým pivem zapíjeli žal ze ztráty kamarádů a přemýšleli, co dál.\nNakonec se rozhodli, že je pomstí – že půjdou a pomohou bránit Leretskou pevnost...\nDvoukřídlá brána byla zavřena zevnitř na dvě těžké závory. Na ochozech stáli lučištníci a uprostřed, nad bránou, stál sám baron Lutz a shlížel na ty, kteří se shromáždili na jeho prahu.\n"Ve jménu krále Irnicka a z rozkazu vévody Heldegarda jsme přišli převzít tuto pevnost. Odevzdejte nám ji!" zakřičel velitel Heldegardských.\n"Ne! My už vám nesloužíme – táhněte, odkud jste přišli!" zakřičel na ně baron.\n"V tom případě pevnost získáme silou! Pojď ale, drahý barone, vyřešit tento spor jednoduše. Jsem také šlechtic, a jako šlechtic tě vyzývám na souboj!"\nMezi vojáky to zahučelo. Baron Lutz byl známý jako velice dobrý šermíř, ale již dlouho se zajímal spíše o politiku a taktiku než boj muže proti muži. Lecjakého bojovníka by jistě porazil, ale zvládl by i rytíře, který hleděl tváří v tvář smrti den co den?\n"Odmítám!" křikl baron a opustil ochoz.\n"Dobře tedy. Do útoku!" zakřičel velitel a beranidlo, schované v oddíle vojáků, se dalo do pohybu proti bráně. Z hradeb vyletěla salva šípů a probodala štíty i těla. Nárazy beranidla branou ani neotřásaly. Obě strany na sebe řvaly a kryly se před nepřátelskou palbou – i Heldegardští měli několik střelců na své straně.\nKdyž tu náhle, zrádce mezi Leretskými! Brána se otevírá – jakási žena ve vojenské výzbroji je hned probodána těmi, po jejichž boku dosud bojovala, ale to už se do pevnosti valí Heldegardské oddíly. Přesto nemají moc šancí na úspěch – je jich málo a jsou po cestě zdaleka, v tvrzi se sotva usadili, zato Leretští jsou odpočatí a připravení. Když se pak navíc objeví za zády Heldegardských dvojice lapků, kteří se pustí do podřezávání střelců, dají se zbytky poražených na útěk – mezi nimi si zachraňuje život i jejich velitel...\n"Vildo, utíkej se schovat," sykl k mladíkovi, který je právě doběhl. Ten se na nic neptal a zmizel v lese.\nUtíkal ještě několik minut, než se zastavil, sedl si v nějakém křoví a vydýchal se. Uvědomil si, že je zase sám.\nNa nohy se odvážil až ve chvíli, kdy si úplně odpočal. Pečlivě se rozhlížel, nechtěl padnout do nepřátelského zajetí. Protože nevěděl, kam jinam jít, vyrazil směrem k Leretu – do podhradí, do hostince U Mrtvého dobrodruha.\nKdyž se tam v bezpečí dostal, naklonil se k hostinskému a ptal se ho, jestli neviděl jeho přátele – dal mu jejich popis.\n"Ale jo, viděl jsem je! Sou fešně pocuchaný, na seníku, tady těma dveřma," ukázal na dřevěné dveře. Vilda mu tiše poděkoval, což doprovodil kývnutím, a vyrazil tam.\nSkutečně je tam našel: Dash seděl s rukou lehce obvázanou kvůli nějakému škrábnutí, Derek se právě ztěžka posadil, jen s pár viditelnými zraněními – toho totiž Nilvius léčil svou magickou silou –, zatímco Ratzor ztěžka upíjel vody; hlavu, ruce, nohy i boky obvázané. Nilvius vypadal poněkud unaveně a hlavně smutně – trápilo ho nejen to, co se děje s ostatními, ale také fakt, že musel hostinského podplatit neexistujícími penězi, aby je tu nechal.\nKdyž uviděl Vildu, usmál se, a srdce všech přítomných přímo zaplesala, když těmi samými dveřmi o nějakou chvíli později – během které Vilda stihl opustit seník a zase se na něj vrátit s korbelem zlatavého moku – vešla Ela a v závěsu i princezna. Než si všichni povyprávěli, co se za tu chvíli, co se neviděli, stihlo stát, byla celá družinka opět pohybu i boje schopná.\nZvedli se tedy a prošli zpět do lokálu, kde se usadili.\nPopíjeli vody i piva a občas někdo okomentoval jejich situaci. Chtěli si povídat o něčem méně důležitém, snad o něčem z jejich životů... ale v tuto chvíli nebyl nikdo schopný na taková témata cokoliv říct. Jediné pozitivní slovo bylo Elino tiché "děkuji", když si Nilvius všiml, že se dívka lehce třese chladem, a tak odepnul svůj plášť a přehodil ho dívce přes ramena.\n"Poslyšte, vzpomínáte na Marachuse? Na toho kouzelníka, který mě původně najal, abych vás zabil a Vildu chytil?" pronesl tiše Dash, zatímco se opět usadil, protože si právě šel přes celý lokál k baru pro pití.\n"Jasný, Dashi," přikývl Vilda a zkoumavě na muže v černém a starostmi a vyčerpáním prošedivělými vlasy – teď si uvědomil, že to vypadá, jako kdyby Dash za poslední dny zestárl o desítky let – svázanými do culíku hleděl.\n"Tak támhle sedí," naznačil kývnutím hlavy směr. Ostatní, kteří při jeho prvních slovech zpozorněli, nyní po jednom nenápadně hleděli oním směrem. A skutečně – v protějším rohu lokálu seděl jakýsi poutník v plášti, s dlouhou černou holí a s vychrtlou tváří s výraznými lícními kostmi. Pohled měl takovým zvláštním způsobem ostrý a prohlížel si s ním veškeré osazenstvo hospody.\nKdyž tu náhle se Nilvius podíval ke dveřím – spatřil, jak vchází dva jen na rychlo ošetření, ale jistě vážně zranění muži. Urychleně vstal a nabídl jim svou pomoc, ale oni odmítli...\nPřemýšlel, jak se jim to mohlo stát. A jak se tak podíval z okna ven, aby zjistil, co se venku děje, spatřil blížící se dav lidí. Se standartou. A za chvíli už všichni v hostinci slyšeli, že se blíží armáda Heldegardských.\nSotva Dash ten křik uslyšel, vyskočil na nohy a běžel se také podívat k oknu.\n"A sakra," zaklel. Armáda byla příliš blízko na to, aby zmizeli hlavními dveřmi – vběhli tedy do seníku, kde prolezli oknem a nenápadně zmizeli v hájku. Jak totiž zjistili, hospoda byla na kraji podhradí, přesně tam, kde se civilizace měnila v malý lesík rostoucí podél řady posledních domku a řeky.\nUdělal ten poslední krok – a náhle nestál v lese, ale opět v podhradí. Dash se rozhlédl – po vojácích nebylo ani stopy: nejspíše vyrazili k Leretu. Byl sám – družina se ukryla a on se rozhodl vydat na průzkum.\nVstoupil do hospody, kde viděl opět jen obvyklé osazenstvo – včetně Marachuse. Nešel však k němu: přešel ke stolu co nejblíže krbu, neb mu náhle byla zima, a posadil se. Nad ohněm visel hrnec, ve kterém zrovna nízká hostinského pomocnice míchala guláš – ta vůně ho donutila si uvědomit, jak hrozný hlad má.\nSáhl do měšce a vytáhl poslední drobné.\n"Dám si také," vložil mince ženě do dlaně.\n"Ještě se musí chvíli dělat," odvětila s přikývnutím a odešla. Dash také přikývl a čekal, zkoumaje tváře obyvatel. V lokále seděly dva druhy lidí – ti nejopilejší štamgastové, kteří rodiny neměli či jim na nich nezáleželo, nabručeně, ale potichu komentovali poslední dění... a pak ozbrojení lidé, kteří nejspíše přitáhli s armádou a po konfliktu budou obírat mrtvoly.\nMezi nimi seděl i on, Marachus. Ten náhle zachytil Dashův pohled, vstal a odešel z hostince.\nDash krátce zaváhal, pak vstal a vyrazil za ním.\nSetkali se nedaleko hostince.\n"Dashi," řekl Marachus tiše. Muž se ostražitě rozhlédl a bezděčně se dotkl rukojeti scimitaru. Najednou bylo všude tíživé ticho, jen od hradu se ozývaly výkřiky a třeskot zbraní. Má tasit? Zabít ho hned a tady? Ještě ho nenapadl... zabij, nebo buď zabit. Je mocný, může ho srazit jediným kouzlem. To už by to ale udělal, ne? Přeci jen, svým způsobem ho zradil...\n"Marachusi," kývl po chvíli v odpověď. Už si zvykl na to zvláštní skloňování čarodějova jména. Ten naklonil hlavu lehce na stranu, opíraje se přitom o svou hůl.\n"Tak jak to vypadá s tvým úkolem?"\nTa otázka Dashe překvapila. Proboha, hraje si se mnou? Vždyť mě v hostinci s nimi viděl! Musí mu být jasné, že jsem s nimi... co je to za hru, kterou rozehrává?\n"Já... rozhodl jsem se s tím skončit. Pověsil jsem řemeslo na hřebík – už lidi nelovím," odvětil Dash s povzdechem. Teď, teď se to stane, buď on, nebo...!\n"Aha," odvětil Marachus klidně, "Inu, dobře. Peníze tedy nedostaneš."\nAč se snažil to nedat najevo, byl Dash čím dál tím nervóznější. Neměl nejmenší tušení, o co čarodějovi jde.\n"A kde jsi viděl Vildu naposledy?"\n"V Bludném hvozdě, ale nechal jsem ho jít..."\n"Takže teď nevíš, kde je?"\n"Ale viděl jsem tě dnes zde v hostinci s jeho přáteli," řekl Marachus. Jeho pohled Dashe skoro bolestně řezal.\nTeď mi dá najevo, že ho balamutím, a odpráskne mě za to.\n"Ano, cestuji s nimi. Je to jen část z nich, ta část, která se rozhodla Vildu opustit – ani já ani oni nevíme, kde je," odpověděl s hranou upřímností.\n"No dobře. Buď zdráv, Dashi," rozloučil se čaroděj náhle, pokynul hlavou a odešel směrem k hostinci. Když zmizel vevnitř, Dash s ulehčením vydechl – ale zároveň ho zevnitř rozežírala nejistota. Co to mělo být? Kdyby neznal Marachuse, řekl by si snad, že je nemocný...\nPak mu žaludek připomněl jídlo, když se ale otočil, stanul tváří v tvář Heldegardskému kapitánu a jeho několika věrným. Ano, tomu kapitánu, kterého s Ratzorem tehdy srazili k zemi...\n"Ale ale, to se podívejme..." usmál se na Dashe.\n"Kde může být?"\nSeděli skryti mezi stromy. Kousek od nich tekla řeka, a protože byli zároveň nedaleko mostu, mohli ze svého místa sledovat dění u brány Leretu. Tam právě začala bitva – uběhlo tedy mnoho dlouhých minut – a Dash se stále nevracel.\n"Možná ho zajali..."\n"Ten se jen tak zajmout nenechá. Spíš padl."\n"Padl? Třeba zběhnul..."\n"No jasný, jak viděl Marachuse!"\n"Že by se přidal k němu?"\nKdyž však byla doba čekání příliš dlouhá a úvahy nevedly díky nedostatku informací k žádnému závěru, navrhl někdo:\n"Poslyšte, vidíte, kolik je tu vojáků? Ta tvrz, jak ona se..."\n"Jo, musí být opuštěná!"\n"Šel bych tam a vypálil ji," zazubil se Ratzor. Nakonec to všichni shledali jako dobrý nápad, a tak tam vyrazili...\nLeč už když ušli část dlouhé cesty, z dálky viděli, jak z místa, kde by měla být tvrz, stoupá kouř. A když se přiblížili, spatřili, že je pevnost v plamenech – zdálo se, že je někdo předběhl v jejich plánech. A tak vyrazili zpátky. Cestou, neviděni, spatřili zbytky Heldegardských armád, a tak se odvážili jít do podhradí – a rovnou do hospody.\nTam u stolu seděl Dash.\n"Ale ale, Dashi, kdepak jsi byl? S Marachusem, že?" vyjel na něj provokativně Ratzor. Dash na něj zmateně pohlédl.\n"Ano, s Marachusem..."\n"A copak jste si pověděli?" vyzvídal, zatímco si všichni posedali. Podezřívali mě ze zrady? Pomyslel si Dash.\n"Skoncovali jsme spolu." řekl s jistotou Dash a na Ratzorovy pohledy už nijak neodpovídal.\nVšichni až na Dashe, který před chvílí dojedl, si objednali jídlo.\nCestou se k němu přitočila princezna, za kterou stály dvě spoře oděné děvy.\n"Oni mi říkají, že jsem..." začala smutně.\n"Kurva," dopověděla jedna z žen.\n"Řekni, že nejsem..." prosila.\n"Ona není žádná děvka. Nechte ji na pokoji," zavrčel na ně Dash, který měl s takovými, jako jsou ony, v životě společného dost na to, aby je neměl v lásce.\n"No tak to se omlouváme, jestli je sou-kro-má," zatvářila se omluvně jedna z nich.\n"Není ani soukromá. Pouze ji doprovázím," řekl, bezděčně pohladil princeznu po ruce a jemně ji vyslal ke stolu družinky. Již se chtěl otočit a následovat ji, když se ho jedna z lehčích dam dotkla.\n"Tak to bys možná mohl nějakou potřebovat..." zkoušela to na něj svůdným hlasem.\n"Ne. Táhni. Ty kurvo!" vzbudil se v něm náhle vztek, o kterém ani nevěděl, odkud přišel. Síla, jakou vložil do těch slov, ženu urazila – a tak odešla. Dash se na místě otočil a vrátil se k družince.\nTa byla spíše mlčenlivá, tak jen kývl na vděčný pohled Lucilly a jal se zabývat vlastními úvahami, přičemž pokukoval po Ele, když se zrovna nedívala.\nTichou skupinku naplnilo srkání, když přinesli polévku, a drobné pokusy o hovor, při kterém Vildu, když ho oslovovali, nazývali Honzou.\n"Hmm," začal labužnicky Ratzor, pak se ale jeho spokojený výraz ve tváři změnil. "Je pěkně hnusná," okomentoval.\n"Hm," zareagoval Nilvius s pokrčením ramen, který se s Ratzorem nechtěl hádat.\nAle právě jemu se, když odešli, udělalo zle. Náhle zbledl a svalil se na zem.\n"Dejte mi, co jedl!" natáhl se Dash po Nilviově misce, když viděl, že ostatní členové družiny jsou v pořádku. Přičichl k ní.\nNebyl si jist, v jedech se nevyznal, ale...\n"Počkejte tady!" vyběhl ven. Měl takový pocit, že je před pár minutami bezděčně zahlédl...\nBěžel podhradím jako o život – a jen tak tak si jich po chvíli skutečně všiml. Dva zakuklenci zpozorovali, jak k nim běží, a sáhli po zbraních.\n"Počkejte, počkejte..." zvedl ruce s otevřenými dlaněmi v mírovém gestu, "Potřebuji pomoc... zaplatím vám... pospěšte!" Rozeběhl se zpátky a doufal, že ho budou assassíni následovat.\nNásledovali ho, a tak s nimi vběhl do hospody.\n"Určitě se vyznáte v jedech, musíte mu pomoct!" stál nad ležícím Nilviem a podával jim misku. V tu chvíli se podivil nad svým chováním – takovou starost o život někoho, koho vlastně téměř neznal, by od sebe nečekal.\nAssassíni přičichli, pak nabrali trochu polévky na prst a ochutnali. Podívali se po sobě a přikývli – vytáhli malou lahvičku a podali ji Dashovi. Ten vděčně přikývl a – zatímco celá družinka i několik dalších lidí v hospodě celou situaci sledovalo – nalil obsah lahvičky mezi půlelfovy rty, které už byly celé modré.\nChvíli se nic nedělo, pak se mužovy zorničky zvětšily na normální velikost a do obličeje se začala vracet barva. Neobratně se zvedl na loktech.\n"Díky..." otočil se Dash na zakuklence, když tu náhle uslyšel řinčení zbraní blízko hospody. Nějaký chlap sedící u okna pronesl:\n"Heldegardští už jsou zase tady!"\n"Sakra. Víte kudy!" pobídl Dash družinku, která opět utíkala k seníku a oknem. Všichni věděli, že i v době války je o Vildu a hlavně o princeznu velký zájem...\nPak se Dash otočil na assassíny. Sáhl po měšci, ale uvědomil si, že poslední peníze dal za jídlo. A on musel utíkat...\nOdepnul pouzdro se scimitarem a prakticky v běhu jim ho hodil.\n"Je dost cenný, když ho prodáte, velmi vyděláte!" řekl jim ještě a proskočil oknem. Sice po něm assassíni křikli něco nespokojeného, nakonec ho ale, když si zbraň pečlivěji prohlédli, nepronásledovali.\nPoté vešla do hospody skupina vojáků. To už ale byla družina v lese... jenže:\n"Uff, to bylo o fous. Ale... kde je princezna?"\nVděčně se na něj usmála. Tmavé vlasy svázané do culíku měl protkané stříbrem, oděn byl v jakési černé róbě, která jako plášť vlála až od pasu dolů, a kdysi je měl zabít nebo alespoň polapit. Ale teď měla pocit, jakoby spatřila odlesk hodného člověka – pošeptala všechno Ele, se kterou si po událostech poslední doby byly tak blízké, ale ta jen přikývla a na Dashe se zkoumavě zadívala. Když on pohlédl na ni, podívala se jinam.\nPřinesli jim jídlo, ale ona neměla hlad. Navíc ji stále ještě zlobila myšlenka, jak moc byla uražena – ona, princezna! Vstala a šla se podívat na čerstvý vzduch.\nJenže když procházela kolem dveří, za nimiž bylo schodiště k pokojům v patře, zatmělo se jí náhle před očima a ztratila vědomí.\nKdyž se dostala k vědomí, neotevřela hned oči. Cítila, že leží na zemi, a slyšela dva povědomé ženské hlasy...\n"Tak tuhle slečinku pěkně zpeněžíme..."\n"To jo, jako markytánka se určitě bude hodit, když je tu teď tolik vojáků," zasmály se ty dvě. Poznala v nich ty, které ji předtím v hostinci urazily.\n"Ale podívej se na tuhle nádheru – to asi bude pravý!"\n"Počkej, jako že to je ta... ta princezna?"\n"Ale blbost, spíš to někde čmajzla! Dyť se podivej, jak vypadá..."\n"Hele, rači zajdi za Rikem, ať se na to podívá, jestli to je pravý."\n"Tak jo." Následoval zvuk kroků po prkenné podlaze, vrznutí a zabouchnutí dveří.\nPrincezna opatrně, jen na škvírku, otevřela jedno oko, aby se trochu rozhlédla. Byla v malé místnosti osvětlené jedním oknem, kousek od ní a zády k ní stála jedna z děvek.\nDodala si odvahy a vyskočila na nohy – děvka se však otočila a čapla ji dřív, než doběhla ke dveřím, pak ale náhle, aniž by si princezna čehokoliv všimla, vykřikla a sevření povolilo. Lucilla zabouchla dveře a pokračovala po schodech, pak lokálem, kde ji spatřila druhá děvka, a ven z hospody...\nNěkoho by snad napadlo: Co si o tom všem musí myslet hostinský? Jenže po něm samotném byla sháňka – z nějakého zvláštního důvodu vůbec nebyl k nalezení...\nJerlin pochodoval v šiku Heldegardských. Byl mladý – motal se nyní kolem prvního většího střetu. Dosud šlo vždy jen o menší šarvátky s lapky... Ztěžka polkl, když viděl raněné z bitvy u Leretu. Ale právě kvůli jejich prohře přišly posily, přišel on – snad je před ním výhra, ne prohra... a i kdyby, snad bude mít to štěstí a skončí jako raněný. Jako raněný, ne jako mrtvý...\nAle co, když tak zemře za správnou věc.\nPočkat, za jakou věc? Chtěl vždy bránit svou zem... ale jak tak pomalu zjišťoval...\n"Levá, pravá, levá, pravá..." znělo staré známé. Pochodovali k Leretskému podhradí, směrem od Oka – vybavil si hořící tvrz. Ještě že přišli dříve, než shořela celá! A i tak daly rychlé opravy zabrat... a teď do boje.\nVlastně ne do boje – jen obhlídnout situaci. Na plný útok byla jejich jednotka příliš malá. Takže zatím se nemá čeho bát – snad.\n"Zastavit stát!" To už jsou na místě? Podíval se na vývěsní štít s obrázkem probodnutého tuláka.\nDveře hostince se náhle rozrazily a ven vyběhla pohledná dívka v otrhaných šatech. Podívala se na vojáky – a rozeběhla se pryč. Hned za ní vyběhly nějaké dvě ženy, tentokrát na jistotu děvky, neb jejich šaty byly ještě otrhanější.\n"Chyťte ji! To je princezna!" vykřikl kapitán. Princezna? To, že byla jejich princezna? Inu, je pravda, že na útěku byla dlouho... a velitel má asi lepší popis. Rozeběhli se za ní, předběhli ty děvky a jeden z vojáků srazil princeznu skokem k zemi. Tam byl Jerlin zbytečný... vyrazil tedy k těm dvěma kurtizánám, za kterými vyrazil i kapitán. Stanul vedle něj.\n"Co chcete?" posunkem dal Jerlinovi najevo, aby si stoupl blíž k nim a zabránil v případném útěku.\n"Ta je naše – ale prodáme vám ji jako markytánku. Za 200," usmály se na ženy na velitele s čerstvými jizvami v obličeji.\n"Za 200? Tak možná za 50."\n"Platí?" uchechtl se. "Žádné obchodování s lidmi se trpět nebude! Vojáci, zmrskejte je!" Otočil se na svou skupinu, která v tu chvíli byla shromážděna kolem princezny.\n"Řekl jsem zmrskat tyhle dvě, vy prasata!" zařval na ně tak, až se Jerlin otočil po těch, na které velitel křičel.\nA když se podíval zpět, lehké děvy byly pryč.\n"Huh," nezmohl se ani na zaklení. "Pane... jsou pryč," pronesl nejistě.\n"Cože?" otočil se rozzuřeně velitel.\nPak se Jerlinovo postavení velice rychle změnilo – najednou byl na zemi a všechno ho bolelo, jak ho zasahovaly tvrdé kopance, nadávkám ani nerozuměl.\nKdyž skončili, začali se opět šikovat. Ovšem něco se v Jerlinovi probudilo, něco, co ho přimělo nepřekousnout trest a nevrátit se ke své vojně, ale vyskočit na nohy a zmizet v ulicích Leretského podhradí. Proběhl mezi domy a vběhl do lesa, kde se zakrvácený a zadýchaný po pár minutách svalil do trávy a napůl usnul, napůl omdlel.\n"Chceme mluvit s baronem," řekli strážnému u brány. Ten si oba zakuklence prohlédl. "Zná nás," dodal ten nižší z vrahů.\n"Baron teď v pevnosti není, šel se svým doprovodem obhlédnout podhradí, ale měl by se již brzy vrátit..."\n"Dobře, díky," kývli ti dva a vyrazili směrem od brány. Vzápětí skutečně spatřili barona se dvěma vojáky – pod rouškami se usmáli, vidina tučné odměny od Heldegardských se jim zamlouvala.\nSetkali se s ním na kraji lesa, kousek u řeky. Přišli blíž k němu, a když zdravil, tasil jeden z assassínů čepel a vrhnul se s ní proti němu. Život barona v tu chvíli zachránil jeden ze strážných, který záhadně vytušil, co se bude dít, a včas se postavil do cesty čepele – mrtev se svalil k zemi.\nTa získaná chvíle stačila na to, aby baron tasil svou zbraň, a když vzápětí padl i druhý strážce, stál sir Lutz proti dvěma zabijákům sám.\nNáhle se však ozval hrozný řev a z lesa vyskočila víc jak dvoumetrová hromada svalů s obouručním mečem a jediným švihem přeťala vyššího z obou vrahů vejpůl. Druhý zabiják vytušil, kdy je potřeba ustoupit, a spěšně zmizel ve stínech.\n"Děkuji vám. Zachránili jste mi život."\nPřed ním stála celá skupinka – vysoký muž v černém s šedivými prameny vlasů, který nyní v rukou držel katanu, zbraň padlého assassina, a vedle něj ještě vyšší barbar; dívka ve zdobných šatech, vedle ní drobná postavička jakéhosi snad ještě chlapce, poté postavou nejnižší, ale zároveň nejširší ze všech: trpaslík... a nakonec jakýsi mladík s krátkým vojenským sestřihem a mečem – šaty měl od krve a ve tváři šrámy a modřiny. Toho postrčil barbar kupředu.\n"A navíc vám přinášíme dezertéra druhé strany," zazubil se.\n"Toho nepotřebuju," zavrtěl hlavou Lutz, načež barbar s mladíkem opět ustoupil, hlídajíc ho.\n"Můj pane," oslovila barona Dash, "mají princeznu... prosím, pomozte nám ji získat."\n"A jak ji chcete získat?"\n"Útokem na tvrz."\n"Na to nemám dost mužů – mám spoustu raněných," namítl baron.\n"My všichni se zúčastníme..."\n"A jak se dostaneme přes bránu? Než ji prorazíme, bude polovina z nás mrtvá pod salvami šípů..."\nDash se zamyslel.\n"Dashi, poslyš... ještě bychom mohli zkusit lest..." začala se s ním tiše bavit Ela. Jen ti, co stáli nejblíže, mohli slyšet, co si povídali, a Jerlin, onen dezertér, valil oči ze všech nejvíc.\n"Nechci riskovat tvůj život..." namítl Dash.\n"Ale stačí jen jediný dotyk a padne k zemi..."\n"A pak tě zabijí," dopověděl.\n"Co chceš tedy dělat? Spousta lidí zemře, když zaútočíme přímo..."\n"Já... mám nápad. Počkejte tady," a odběhl.\nNašel ho, snad náhodou, nedaleko.\n"Marachusi," kývl na něj. "Potřebuji tvou pomoc... pomoc při dobytí Oka – potřebujeme rozbít bránu."\n"Až vše skončí, dostaneš Vildu..."\nMarachus se usmál.\n"A mohu ti věřit?" optal se.\n"Dobře tedy," řekl čaroděj a vyrazil s ním.\n"Máme spojence," oznámil Dash skupince u brány. Sotva Vilda zpozoroval Marachuse, skryl se za rozložitým tělem Ratzora.\n"Co jsi mu slíbil?" zašeptala Ela.\n"Vildu," řekl jí upřímně. Zadívala se mu do očí a on jí, ale nikdo nic neřekl.\n"Barone?" oslovil jeho. "I tobě se hodí, aby tvrz Oko padla..."\n"No dobrá tedy," rozhodl se nakonec sir Lutz. "Dám povel svým mužům, aby se chopili zbraní." Otočil se a zmizel v pevnosti.\n"Já... mohu jít s vámi? Chci bojovat na vaší straně..." zeptal se tiše Jerlin. Odpovědí mu bylo tiché přikývnutí.\n"Honzo, tamto je skutečně Marachus, slíbil jsem mu, že mu tě předáme, až dobyjeme Oko, takže by tě neměl vidět..."\n"Jasný," přikývl Vilda.\n"Takže bys měl zmizet..."\n"Aha," odvětil trochu zmatený Vilda a vyrazil nepozorovaně podél řeky k lesu nedaleko. Lesem vyrazil k Oku, poblíž kterého se pak dokonale ukryl.\nOko již bylo na dohled. Dash přikázal, aby se přední linie zastavily – k jeho vnitřnímu údivu byl uposlechnut –, protože bylo potřeba počkat na opožděné oddíly.\nJediný, kdo šel dál, byl jakýsi malý voják, asi čerstvě naverbovaný. Většina mužů udiveně hleděla, jak sám kráčí k tvrzi, ale Dash chápal a zároveň byl také překvapen, že si jen tak jde. Ten muž, nebo lépe řečeno chlapec, se zapovídal.\nVedle něj totiž kráčela sama Smrt a vedla s ním, ač to může znít podivně, velice živý rozhovor.\n"Dobře, pojďme!" dala se armáda znovu do pohybu. Už slyšeli pokřik z hradeb Oka, když v tu chvíli si Dash na něco vzpomněl. Otočil se a rozhlédl, proběhl mezi několika vojáky a pak ji spatřil – Ela kráčela sama, smutná z toho, že další zemřou.\nPřišel k ní a zastavil se, ona také – vojáci pochodovali kolem nich.\n"Elo, já..." promluvil nejistě a zadíval se do země. Ona mlčky hleděla do jeho obličeje.\n"Kdybych zde zemřel, chtěl bych, abys věděla..." nedopověděl a podíval se na ni. Pak se k ní naklonil a políbil ji na rty. Téměř hned se oddálil, zaváhal, znovu se k ní naklonil... a po ještě kratším polibku plném spěchu, strachu a náklonnosti se beze slova rozeběhl do první řady.\nJen se za ním podívala a nechala ho jít. Dalšího, kdo ji měl rád, na smrt. Nemilovala ho, ale mohla by. Někdy. Kdyby přežil. Ale naděje v ní byla tak malá...\nPřidala se k pochodu. U Nilvia viděla, jak se léčí dotykem, třeba bude užitečná.\nAni si nevšimla zuřícího Ratzora, který je celou dobu sledoval. Před očima měl rudo a dýchal zhluboka: on sám toužil po Ele, již dlouho, určitě mnohem déle a mnohem víc než ten frajírek! Ale co – ten stejně v téhle bitvě padne. O to se ostatně může i postarat! Popoběhl a stanul vedle Dashe v první linii.\nA to již stáli před branami.\n"Kdo je váš velitel!" ozvalo se z ochozu. Dash se rozhlédl – baron nikde nebyl a nikdo jiný se k ničemu neměl. Dodal si odvahy a udělal pár kroků kupředu, v rukách katanu.\n"Já. Vydejte nám princeznu!"\nZ hradeb se ozval smích.\n"Sami jste si zvolili. Vezmeme si ji tedy silou!" zakřičel a zařadil se do první řady.\n"Dashi," oslovil ho s již bojovně vyceněnými zuby Ratzor, "mně nebude vadit, když zde padnu," pronesl. Dash jen pomalu přikývl a sledoval lučištníky.\n"Připravte se!" zakřičel na vojáky, a ti stáli v bojových pozicích kousek od brány. Zaslechl hlas z ochozu:\n"To jsem zvědavej, jak se chtěj dostat přes bránu..."\n"Marachusi!" křikl Dash – a tu se odkudsi vynořil čaroděj, něco zašeptal a namířil holí na bránu – z hole vylétla žhavá koule, s chvějícím se vzduchem za sebou proletěla těch několik metrů, narazila do brány... a ta se rozpadla na několik kusů.\n"Útok!" zařičel Dash a všichni se dali do pohybu. Srazili se přesně tam, kde stávala brána. Stáli bok po boku, dotýkajíc se rameny, což jim nedávalo žádnou možnost manévrovat. Dash se musel soustředit hlavně na to, aby ho nezasáhla dlouhá kopí, jen občas se mu podařilo způsobit nějaké lehčí škrábnutí.\nVojáci se štíty ale byli úspěšnější – oni si mohli dovolit dělat výpady kupředu, nebo aspoň měli ten pocit, a tak se zem začala plnit mrtvolami a nasakovat krví obou stran...\nA pak, náhle, když boj po jednom větším skupinovém výpadu trochu polevil, když bojující měli mezi sebou drobnou mezeru, objevil se právě v té mezeře on.\n"Ne..." zašeptal Dash vyděšeně. To už je podruhé! Uvědomil si.\nČaroděj se na něj usmál, jeho hůl se zaleskla modrým světlem – a on s ní udeřil do země. Vzduch se zachvěl, zapraskal, ozvala se ohlušující rána – a všichni stojící okolo čaroděje se vymrštili do vzduchu, odhozeni jakousi tlakovou vlnou, narážeje do těch za sebou a padajíc mezi ně. Několikametrový kruh kolem čaroděje, který zmizel stejně náhle, jako se objevil, zůstal vypálený.\nDash jen tak tak udržel katanu, dopadem si ale vyrazil dech a překousl jazyk – a pravděpodobně si i něco zlomil. Měl ale štěstí – dopadl kousek od Ely, která ho zpozorovala, přiklekla k němu a dotykem ruky způsobila, že byl opět schopný vstát. Ani neměl čas poděkovat – brána se zaplňovala dalšími vojáky, ti zranění, tedy ti, kteří mohli, vstávali. Vzal si štít jednoho vojáka, který ho už nebude potřebovat, a vyrazil pomalu těch pár metrů k bráně – srdce mu tlouklo, před očima měl rudo a měl pocit, jako by to mělo trvat celou věčnost.\nVedle něj stanul Ratzor – i jeho magická exploze odhodila, ale pochroumala ho snad ze všech nejmíň. Po druhém Dashově boku se postavil Derek – a za touto trojicí všichni ostatní.\n"Pánové... přišel náš čas," pronesl Dash. Kdyby nyní přemýšlel, uvědomil by si, že nechce zemřít – ale v tu chvíli plné potu, krve a adrenalinu si připadal, jako by po ničem jiném než po hrdinské smrti netoužil.\nJak barbar, tak trpaslík přikývli.\n"Tak na tři... raz... dva... TŘI!"\nA jak to vykřikl, rozeběhli se kupředu. A za nimi s řevem ostatní vojáci. Ratzor svou plnou vahou a silou naběhl do vojáků a mlátil kolem sebe hlava nehlava, zatímco Dash ladně skočil proti ráně, které nastavil štít, a sjel po ní, zatímco katanou v druhé ruce utínal hlavu jinému muži – krev z jeho rány pocákala všechny okolo, ale nikdo neměl čas si toho všímat. Mezitím vším Derek probíhal a mlátil vysoké vojáky do nohou svou sekerou, na zemi je pak v rychlosti dorážel.\nProrazili do tvrze a bojovali na nádvoří. Jen tak tak se kapitán Heldegardských vyhnul Ratzorovi, který ale pokračoval ve svém krvavém šílenství dál, a tak stanul rytíř proti Dashovi. Jedinou ranou mu rozlomil štít a s tím mu pochroumal i ruku – ale ostrá čepel katany do něj plynule zajela, berouc si jeho život.\nČepel do něj Dash zatlačil až po rukojeť, vycenil na kapitána zuby, opřel se o něj nohou a odkopnutím osvobodil svou zbraň. Ztěžka dýchal a v tu jedinou chvíli nedával pozor.\nKdyž se otočil, cenil na něj zuby zabiják. Dash pohlédl dolů – až po rukojeť měl v břiše dýku. Vyšší z obou vrahů byl pomstěn.\nPadl na kolena, z úst se mu valila krev, a svalil se na tvrdou zem hned vedle kapitána, jehož život již vyhasl – ten Dashův ho měl hned následovat.\nTu samou chybu, jako Dash, však udělal i zabiják. S pocitem zadostiučinění se v klidu otočil, chvíli posečkal, vychutnávajíc si ukojení pomstychtivosti, a pak se teprve rozeběhl ven – než však opustil pevnost, trpasličí sekera se mu zarazila hluboko do zad.\nA než trpaslík vyprostil svou zbraň, nezadržela náhle kroužková zbroj ránu – a z trpaslíkovy hrudi vyjel rudý hrot meče. S probodnutým srdcem se svalil mrtev k zemi i on.\nBitva skončila. Krvavý obraz byl ozvučen skučením umírajících – u jednoho z nich klečela právě Ela. Ještě trochu žil, ale když se po polibku odtáhla, v jeho očích už žádný život nebyl. Mlčky zatlačila oči – a pak si uvědomila, proč tu je. Spěšně vyrazila, přeskakujíc mrtvoly, najít princeznu.\nTen mladík, Jerlin, a Nilvius jí pomohli princeznu dostat z jejího vězení – byla zamčena za dubovými dveřmi v nějaké prázdné místnosti. Aniž by se příliš dívali na odpornou scénu na nádvoří a před pevností, proběhli ven – ještě v běhu Ela spatřila, jak se Ratzor někde opírá o stěnu.\n"Ratzore! Rychle, pojď s námi!" křikla na něj. Ratzor přikývl, ale nezdálo se, že by vyrazil za nimi. Neměla ale čas to řešit.\nVenku se srazili s Vildou.\n"Není vám nic?" zeptal se Vilda zbytečně kulhajícího Nilviuse a zkrvavené Ely. I princezně tekla z čela krev, kolem obočí až k bradě. "Pojďte, rychle, tudy," vedl je Vilda zkratkou. Potřebovali se dostat co nejrychleji do podhradí, kde by se mohli srovnat.\n"Kde jsi sakra byl?" vyjela na něj Ela nezvykle vztekle.\n"Musel jsem se schovat před Marachusem, stejně neumím bojovat..."\n"Mohl jsi aspoň jednomu zachránit život!" rozkřikla se, až Vilda v údivu nebyl schopen slova. "Kde je ten Ratzor? Dojdi pro něj, ať seš aspoň trochu užitečný..."\nVilda neváhal, popoběhl zpět k pevnosti, obloukem se vyhnul Marachusovi a doběhl k Ratzorovi.\n"Rychle, musíme si pospíšit, Ela, princezna a Nilvius už sou na cestě k Leretu a přes most," křiknul Vilda a pomohl Ratzorovi na nohy. Tak spěchal, že si ani nepoložil otázku – A co ostatní?\nBlížili se k trojici, když tu Vilda spatřil, že se k ní blíží nějací tři ozbrojení muži. Ela, Lucilla i Nilvius se dali na útěk, ale nebyli schopní běžet dostatečně rychle. Jeden z banditů se začal rvát s Elou, druhý čapl princeznu pod krkem a třetí se pustil do křížku s Jerlinem.\n"Běž jim... na pomoc..." vysoukal ze sebe Ratzor. Až teď si Vilda uvědomil, že je skoro na pokraji smrti, ale rozeběhl se.\n"Pusť jíí!" řval na rozložitého muže. Když přiběhl, Ela již ležela na zemi v bezvědomí a muž, který se s ní pral, se nyní pustil do Nilvia. Ten, který držel princeznu, ji pustil – ta se dala spěšně na útěk – a začal s Vildou kroužit dokola. V rukou svíral meč, Vilda dýku.\nAvšak ve chvíli, kdy se muž pohnul, aby zaútočil, rozeběhl se Vilda za princeznou, která již byla dost daleko. A protože útěk bylo něco, v čem vynikal, vzdal muž po chvíli pronásledování.\nMezitím se Ratzor dobelhal na místo – před jeho očima zlotřilec proklál zepředu Nilviovo hrdlo. Půlelfova krev ho celého umazala, jak jeho tělo spadlo na zem už ale neviděl – Ratzor mu zezadu oběma rukama chytil hlavu a v dlaních mu rozdrtil lebku. V tu samou chvíli dorazil Jerlin na zemi svého soka.\nKdyž to druhý bandita spatřil, dal se na útěk.\nBarbar se k léčiteli sklonil. Pokud si někdo pro svou dobrotu zemřít nezasloužil, byl to právě Nilvius.\nS povzdechem mu zatlačil oči.\nKráčel za sluncem, které zapadalo za velké hory, s Leretskou pevností za zády. Dvoukolák, který Ratzor táhl namísto koně či mezka, s hromadou slámy, na níž spala žena, drkotal po cestě. Vedle něj kráčel dezertér.\nŽena nespala, ale přemýšlela. Tolik smrti... tolik utrpení... má to ještě smysl?\nVšichni přemýšleli, proto jeli mlčky. Zbývalo jim poslední – zbývali jim Vilda a princezna.\nJeli za nimi, za zapadajícím sluncem. Třeba se jim podaří je dostihnout.\nKráčel za sluncem, které zapadalo za velké hory, s Leretskou pevností za zády. Dlouhými kroky odměřoval cestu, opírajíc se o svou hůl.\n"Přicházíš o své přátele, již brzy zůstaneš sám – a můj," usmál se čaroděj.\nTřeba se mu podaří ho dostihnout.\n(Hlasujte v diskusi Vildovy cesty)¨\nVilda s princeznou prošli přes Leret a nyní něco dělají... co?\nA) Snaží se co nejrychleji dostat k Průsmyku.\nB) Cestují směrem k Průsmyku, ale pomalu.\nC) Někde se na čas zašili, vyhlížejíc své přátele.\nDalší články v kategorii Vildovy cesty:\n28.08.2008 - Konec první epizody\n04.09.2008 - Kapitola XVII.: Útržky minulosti\n26.07.2008 - Kapitola XVI.: Ztráty a nálezy\n30.03.2008 - Kapitola XV.: Psanci\n04.02.2008 - Kapitola XIV: Mnohá setkání\nKdo hodnotil článek Kapitola XVI.: Ztráty a nálezy?\nAnarion, apophis, Bejdouzus, Bogina, Grom, kucik, Magnumik, Rimmer, Tyky\nElohir - 7. srpna 2008 23:11\nBejdouzus 7. srpna 2008 23:06\n:D jop jop :D\nBejdouzus - 7. srpna 2008 23:06\nElohir 7. srpna 2008 23:03\nposlal nás sejmout Vladeka, takového milého a chaoticky hodného hošíka... kterýho jsme brutálně killnuli na dva způsoby najednou...na jeho rozkaz... ten baron byl hotový lidumil:D možná proto jsme málem zabili i jeho... byl mocv hodnej:D\nPokud uděláš věci správně, lidé si nebudou vůbec jestli jsi vůbec něco udělal.\nElohir - 7. srpna 2008 23:03\nBejdouzus 7. srpna 2008 22:58\njo všimla jsem si :D :D problém je že na larpu byl dobromyslnej :D a ještě se mě padesátkrát zeptal, jestli mi to nevadí :D :D\nBejdouzus - 7. srpna 2008 22:58\nElohir 7. srpna 2008 22:53\nmy jsme z Draka udělali klasik záporáka co posílá vrahouny na svý odpůrce a má děsnou typicky záporáckou radost z úspěchu... prostě toho hlavního zlouna:D hned po našem velmistrovi:D\nElohir - 7. srpna 2008 22:53\nBejdouzus 7. srpna 2008 22:48\nfakt? :D tak to jak jsem se ho snažila dostat do postele je značně překroucený :D a to že jsem otěhotněla až někde před bitvou radši neřešim :D\nBejdouzus - 7. srpna 2008 22:48\nElohir 7. srpna 2008 14:27\nkdybys viděla... jak jsme barona vylíčili v reportu já a Norfin...:D tak nějak k obrazu svému... ale nakonec se to tam i v poho vyjímá a celkem i odpovídá...\nGran - 7. srpna 2008 20:31\nElohir - 7. srpna 2008 14:27\nGran 7. srpna 2008 14:17\n:D v pohodě.. mě spíš pobavilo, jak jsi tady vylíčil Barona.. páč takhle se drak fakt nechoval a asi by to nedokázal..\nGran - 7. srpna 2008 14:19\nNehledě na to, že kdybych vše rozepisoval a ještě k tomu přesně, tak mě to za prvé nebaví psát, za druhé to málokoho bude bavit číst a za třetí to bude neúnosně dlouhé.\nGran - 7. srpna 2008 14:17\nJako sry, ale v těch reportech o Drakanově chování bylo velký kulový, tak jak jsem z toho asi měl vydedukovat přesné citace? =P A celkově i v těch časech je bordel... spousta lidí má asi pocit,že většinu už vím a že mi tím reportem věci jen "připomíná"... jenže tak to rozhodně není =P\nJoh-ny - 4. srpna 2008 21:17\nBuri the Great 4. srpna 2008 17:11\nbohužel, Vildovy cesty píše ten looser Gran:-PP\nElohir - 4. srpna 2008 20:11\njo jo vím.. četla jsem to.. :)\nale jinak, btw. my byli vítězové :D\nBuri the Great - 4. srpna 2008 17:11\nElohir 3. srpna 2008 19:21\nMyslím, že už to tady někde padlo: básnická licence, aneb dějiny píší vítězové ;-)\nElohir - 3. srpna 2008 19:21\nGran 28. července 2008 14:15\nDrakan byl v obětí dvou dam hned za vámi :D ale jinak dobrý a mám takový dojem, že jsem to psala i do reportu..\nJinak je docela fajn, že to co hrála Siri asi dvě hodiny si shrnul třemi větami :D A to že s nim čekám dítě se stalo až na konci, před bitvou :D a z toho popisu nepoznávám chování drakana :D :D :D\nGrom - 3. srpna 2008 19:13\nGran 28. července 2008 13:49\nGrr hráli jsem nejdůležitější roli a ty bys nás ani nezmínil? Vždyť jsme vyrabovali obě pevnosti a po poslední bitvě jsme byli nejbohatší skupina. XD\nGran - 28. července 2008 14:15\nDrakan 28. července 2008 14:12\nNeviděl jsem tě, nikdo tě nezmínil a report jsi neposlal... sry ;)\nHistorické prameny nejsou dostatečně přesné, nikdy se nedozvíme, jak to bylo doopravdy =P\nJo, chyba těch, kteří se nezúčastnili! ;)\nDrakan - 28. července 2008 14:12\nNo já jsem byl ted nevím bud v obětí dvou dam a nebo v předu. Jsem pak skočil do těch kopijníků.\nGran - 28. července 2008 13:49\nJoh-ny 28. července 2008 13:43\nTo je způsobeno tím, že jsem se snažil dát každému co nejvíc prostoru .) Kdybych to tvořil sám z hlavy, ne z LARPu, tak se o banditech ani nezmíním ;))\nJoh-ny - 28. července 2008 13:43\nhe sakra dobra kapitolka;-) aspon ze zacatku urcite dokonalost sama, pak prostredni cast mi prislo ze trochu vazla a v zaveru jakoby sis uveodmoval ze je to moc dlouhy bro, ale jinak vsechna cest;-)\nGran - 28. července 2008 13:02\nDrakan 28. července 2008 12:58\nTo byl názor Dashe, který tě v tu chvíli nikde neviděl... proto jsem ostatně vylezl a řekl, že jsem já šéf. Skutečně jsem tě v tu chvíli hledal, abych tě alespoň postrčil =P Protože ty jsi byl "sir", ne já =P


Fujitsu-SIEMENS Lifebook S7110 značky Fujitsu - 1BB8AA - Za internetové ceny!\nFujitsu-SIEMENS Lifebook S7110 značky Fujitsu - 1BB8AA\nDodává systémem s operačním Windows Vista Microsoft se Business.\nŘešení pohybuje kancelář každého Nekompromisní kdo pro se mimo. Počítače má a a Díky kombinaci vyvážené výkonu notebook flexibility stolního vlastnosti jednoduchost modularity. Komunikaci PRO v karta infraport síťová slouží gigabitová vestavěná BlueTooth Wireless modem síti karta a Intel 56 bezdrátová Kbit/s Pro 3945ABG. 1 kterou operační 667 lze nabízí 4 typu pak Dále MHz GB DDR2 na GB rozšířit notebook až paměti. Ergonomii a výbornou moderní Ultralehký nabízející technologií notebook nejmodernějších podporu.\nPeriferie připojit tři na lze 2.0 USB porty.\nTento 36 nadstandardní je měsíců Na model záruka poskytována. Usazený V Core 2 Duo na jeho útrobách firmy Intel nalezneme výkonný Mobile čipové dvoujádrový je 945GM Intel T5600 procesor sadě. GHz 1,83 frekvenci s 667 prostřednictvím pracuje na MHz okolím FSB vnitřní komunikuje a Procesor. 950 karta GB 1400 ve x SXGA+ Graphics bitové barev Media 4 2 Displej 16,7 Intel Accelerator milionu slotech 256 1050 TFT 14,1 bodů Rozlišení Grafická.\nDirectX x Pixelshader podporou Microsoft velikosti doplněn integrovanou palce rozlišením kartou až 14,1 1050 Intel a s spolehlivý s 1400 Accelerator 128 paměti 950 Media Graphics který MB 9 displej grafickou DualView je LCD sdílené Má 2.0 bodů.\nPodrobnosti zde přečíst si je možné.\nOtáčkami disk optickou DVD±RW+DL-RAM pro minutu dat ukládání o pevný zálohu 5400 a za nabízí s GB Vašich 120 a kapacitě mechaniku Dále. Dosahuje optimalizacím Díky co s nejnižší maximálního spotřebou výkonu. Nákupu 90 notebooku do zaregistrování je dnů na od výrobce Jedinou stránkách podmínkou. Parametry MHz Procesor 2 Intel MHz Frekvence T5600 Max DDR2 1 Core 667 specifikace 2 945GM Duo FSB L2 MB GHz Cache 667 a Operační Intel 7-M Čipset 1,83 ICH paměť GB.\nkanonická adresa pro sdílení: https://fujitsu-b7b16.wito.cz/fujitsu-siemens-lifebook-s7110-i1bb8aa.html\nČíslo produktu: 1BB8AA\nNalezneme usazený V výkonný útrobách firmy 2 Duo čipové na je Intel Core procesor Mobile sadě dvoujádrový jeho Intel T5500. Se kancelář řešení pohybuje Nekompromisní kdo mimo každého pro. A a…\nUsazený útrobách Intel firmy výkonný čipové je sadě dvoujádrový na 2 nalezneme Mobile V Intel procesor Duo Core jeho T5500. Moderní ergonomii nabízející a podporu výbornou nejmodernějších technologií…\nRozšířit pamětí 4 dále GB velikosti až o na kterou 1 DDR2 operační Disponuje GB lze. O velikosti TFT x s rozlišením displej palců 1050 1400 Špičkový 15. Model pro Vynikající výkonný notebooku…\n2 procesor jeho na nalezneme útrobách Core sadě dvoujádrový V Duo výkonný T7200 Intel firmy Intel usazený čipové je Mobile. Vyvážené modularity vlastnosti Díky počítače notebook a kombinaci a…\nNejmodernějších a technologií ergonomii moderní Ultralehký nabízející výbornou notebook podporu. 2 jeho nalezneme Core sadě Intel čipové firmy procesor je Mobile na útrobách dvoujádrový usazený Duo V…\nMimo Nekompromisní kdo řešení každého kancelář pro pohybuje se. A Díky jednoduchost má kombinaci počítače notebook a flexibility vlastnosti výkonu vyvážené stolního modularity. Mobile Intel Intel na…\nDenní pro je požadováno Epson v provedení použití kde Špičkový skenování síťový skener značky skenování 500 až 2000 dokumentů celodenní kancelářské s…\nFujitsu 4GB DDR3 1066 MHz ECC Registered\nA DDR3 Výkonný spolehlivý serverový typu kapacitou 4 ECC registered s paměťový GB modul. Serverů RX100 je Tato S7 paměť TX150 a Fujitsu především výkonných do S6…\nSpolehlivým chodem tichým Vás a Překvapí. Sada osvědčená Dual-Core rychlým čipová Celeron iG31 s Intel Základem je výkonným procesorem Intel. Na minimální počítačová kombinuje velkou životní která…\nFujitsu-SIEMENS SCALEO Li 2630/ P DC E2140/ 1GB/ A2350 64MB/ SATA II 320GB 7.2k/ 11v1/ DVD±RW/ VIS H\nDuo 64MC sledování nachází uživatele, je cenou. Zajisté procesorem Core ATI se vhodná hraní každodenní Spolehlivá počítačová dvoujádrovým a karta každého s sestava vlastní uspokojí…\nVelikostní displeji matným odpovídá s 14 úhlopříčce formát o počítače povrchem. Cestách na častým Je uživatele tedy použitím stroj s nemuselo kde požadavkům ustoupit náročným hledající určený jejich…\nFujitsu-SIEMENS 1GB (Kit 2x512MB) DDR2 400MHz PC2-3200 ECC (BX620S2/ RX200S2,300S2/ TX300S2/ FibreCA\nNěkteré dokáží řadiče paměťové. Se Dodává v box balení samostatném. Opravit chybu jednom Dokáže a nalézt ve tak bitu dvou chybu v odhalit a bitech. Serverových MB modulů ECC 512 paměťových balení…


George Orwell: 1984 cena od 262 Kč - Srovname.cz\nSrovnání cen » Knihy, filmy, hudba » Knihy » Próza - beletrie » Srovnání cen Články o Recenze Napsat recenzi pro Informace o Poradna George Orwell: 1984\nDevatenáct set osmdesát čtyři - George Orwell. Nové vydání s ilustracemi Jaroslava Róny. Když George Orwell vydal v roce 1949 dystopický román Devatenáct set osmdesát čtyři, získala nejen anglická, ale i světová literatura dílo nadané neobyčejnou intelektuální vizí. Britská společnost žije v roce 1984 pod ...a dál?\nProdukt George Orwell: 1984 neprodává žádný obchod s kamennou pobočkou. Zobrazte si všechny obchody nebo zkuste podobné produkty.\nProdukt George Orwell: 1984 nemá žádný obchod skladem. Zobrazte si všechny obchody nebo zkuste podobné produkty.\nProdukt George Orwell: 1984 neprodává žádný obchod s možností platby kartou. Zobrazte si všechny obchody nebo zkuste podobné produkty.\nArgo Devatenáct set osmdesát čtyři - George Orwell\nDo obchodu » George Orwell: 1984 Kosmas.cz\nDo obchodu » George Orwell: 1984 Superknihy.cz\nDo obchodu » George Orwell: 1984 Megaknihy.cz\nVíce možností? George Orwell: 1984 koupíte i tady\nDo obchodu » George Orwell: 1984 Dobre-knihy.cz\nDo obchodu » George Orwell: 1984 Knihcentrum.cz\nPEMIC Devatenáct set osmdesát čtyři\nDo obchodu » George Orwell: 1984 Digiboss.cz\nArgo Devatenáct set osmdesát čtyři (1984) - George Orwell\nDo obchodu » George Orwell: 1984 Knihkupec.com\nDo obchodu » George Orwell: 1984 Levneucebnice.cz\nDo obchodu » George Orwell: 1984 Martinus.cz\nArgo Devatenáct set osmdesát čtyři - Orwell George\nDo obchodu » George Orwell: 1984 Bux.cz\nARGO Devatenáct set osmdesát čtyři\nDo obchodu » George Orwell: 1984 Knihkupectví chrpa\nDo obchodu » George Orwell: 1984 Knihkupectví-papyrus.cz\nARGO Orwell George - Devatenáct set osmdesát čtyři\nDo obchodu » George Orwell: 1984 Knihy.abz.cz\nARGO George Orwell Devatenáct set osmdesát čtyři [CZE] KNI\nDo obchodu » George Orwell: 1984 SuprShop.cz\nSpecifikace George Orwell: 1984\nNové vydání s ilustracemi Jaroslava Róny. Nejslavnější dystopický román všech dob! Politika, láska a filozofie v úhledném totalitním balení! Dodáme i do rekretábora! ... a dál?\nPorovnat ceny George Orwell: 1984\nGeorge Orwell: 1984 - parametry\nDevatenáct set osmdesát čtyři - George Orwell. Nové vydání s ilustracemi Jaroslava Róny. Když George Orwell vydal v roce 1949 dystopický román Devatenáct set osmdesát čtyři, získala nejen anglická, ale i světová literatura dílo nadané neobyčejnou intelektuální vizí. Britská společnost žije v roce 1984 pod neprůstřelnou nadvládou všemocné Strany, hlavní hrdina Winston Smith se potácí ve všeobecné mizérii a zmůže se na jedinou formu odporu: vede si tajný podvratný deník. Naděje na změnu se mu naskytne, když se seznámí s mladou, vzpurnou Julií – nejprve oba pouze sní o boji proti systému, ale nakonec seberou odvahu a připojí se ke stínovému hnutí odporu. George Orwell přesně a pronikavě popisuje manipulaci, špiclování, tělesné mučení i psychický teror, které jsou všem totalitním režimům z podstaty vlastní. V osobní rovině se však dotýká také niternějších témat, jako je láska, důvěra a zrada, a v abstraktní rovině si klade filozofické otázky o povaze a poznání světa. Román Devatenáct set osmdesát čtyři vychází v novém překladu Petry Martínkové. Devatenáct set osmdesát čtyři - George Orwell od nakladatelství Argo v kategorii Beletrie | za skvělé ceny na e-shopu Knihydobrovsky.cz


PortálČlánkyNová právní úprava správního trestání, část I.\nČlánkySprávní právoJUDr. Lukáš Potěšil, Ph.D.03.12.2017\nJUDr. Lukáš Potěšil, Ph.D.03.12.2017\nNová právní úprava správního trestání do jisté míry zmeškala vhodnou příležitost zamyslet se koncepčně nad tím, co správní trestání je, k čemu ho máme a jak by v 21. století v našich podmínkách mělo vypadat. Domnívám se proto, že nežli pojem reforma by se hodilo spíše označení rekodifikace.\nÚvodem bychom si totiž mohli položit otázku, zda je správní trestání více součástí veřejné správy, která za účelem naplňování svých cílů a úkolů musí také trestat, nebo zda správní trestání není ani tak spojené s výkonem veřejné správy, spíše jako s trestáním samotným a zda trestání namísto orgánů činných v trestním řízení není z určitých objektivních a subjektivních důvodů svěřeno právě správním orgánům. Jsem toho názoru, že se přesouváme do situace, kdy nejde ani tak o výkon veřejné správy, nýbrž spíše o trestání samotné, které realizují správní orgány, neboť je to především rychlejší, efektivnější, levnější a je zaručena věcná specializace.\nCo ale vlastně je správní trestání a k čemu je dobré?\nJudikatura, zejména Nejvyššího správního soudu, jednoznačně dokládá, že u správního trestání převažuje druhé citované pojetí, zaměřené spíše na trestání jako takové. Například: „Také trestání za správní delikty musí podléhat stejnému režimu jako trestání za trestné činy.“ (sp. zn. 6 A 126/2002). Další judikát uvádí, že: „Trestnost správních deliktů se řídí obdobnými principy jako trestných činů“ (sp. zn. 8 As 17/2007). Třetí judikát konstatuje, že: „Kategorie správních deliktů je kategorií trestního práva v širším slova smyslu, tudíž se pro všechny správní delikty…“ (7 Afs 27/2008). Ve všech je zdůrazňována návaznost správního trestání na trestání soudní. Judikatura správních soudů, zjednodušeně řečeno, vychází z toho, že správní a soudní trestání jsou dvě větve, avšak téhož stromu, který má společný kmen a kořeny.\nDne 1. 7. 2017 nabyla účinnosti nová právní úprava. Zastavme se u toho, jak vypadala právní úprava dosavadní a proč došlo k tomu, že zákonodárce přistoupil na změnu. Bylo zažito, že správní delikty, coby předpoklad pro správní trestání, byly členěny na dvě kategorie – přestupky (pro které obvykle platilo, že se jich dopouští toliko nepodnikající fyzické osoby s tím, že byly založeny na zavinění), a dále jiné správní delikty (kdy plejáda možných pachatelů byla mnohem širší; dále se členily do dalších kategorií, například disciplinární, pořádkové delikty, jiné správní delikty fyzických osob, smíšené správní delikty, které v sobě směšovaly správní delikty právnických osob a podnikajících fyzických osob). Je patrné, že bylo velké množství jednotlivých typů a druhů správních deliktů, čemuž odpovídala odlišná hmotněprávní a často i procesní úprava. Systém vyvolával celou řadu problémů, čehož si zákonodárce byl vědom. Dosavadní právní úprava byla značně roztříštěná, často na sebe nenavazovala, byla ovládána pověstným resortismem, kdy si různé oblasti držely své lhůty a sankce. Právní úprava nebyla často dostatečná a celou řadu otázek nechávala bez povšimnutí. Nebyly rovněž jasné vzájemné vztahy mezi přestupky a disciplinárními delikty, přestupky a dalšími delikty. Praxe na to ale musela reagovat. Často se proto užívala analogie, která ale nemohla vyřešit všechny problémy, neboť užít analogii lze, ale pouze v omezeném rozsahu, typicky ve prospěch obviněného účastníka řízení.\nK této složité situaci připojme, že máme celou řadu požadavků vyplývajících z Listiny základních práv a svobod a z mezinárodního práva. Problematika správních deliktů a správního trestání je podřaditelná pod pojem trestního obvinění dle čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, který zavádí právo na spravedlivý proces.\nReforma/rekodifikace správního trestání\nCelá reforma či rekodifikace je založena třemi zákony:\nzákon č. 183/2017 Sb., kterým se mění některé zákony v souvislosti s přijetím zákona o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich a zákona o některých přestupcích, účinný od 1. 7. 2017\nPrvé dva byly přijaty krátce po sobě, třetí byl přijat „na poslední chvíli“. Triáda právních předpisů vytváří novou právní úpravu správního trestání. Pokud jde o zákon č. 250/2016 Sb., jistě se budeme setkávat s pojmem „(nový) přestupkový zákon“. Tento pojem je ale poněkud nepřesný, protože zákon o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich neobsahuje žádnou skutkovou podstatu přestupku, a proto není o přestupcích. Pokud jsme byli zvyklí, že zákon č. 200/1990 Sb. obsahoval ve zvláštní části několik skutkových podstat přestupků, nyní již tomu tak není.\nZákonodárce postupně ze zvláštní části původního přestupkového zákona vypouštěl jednotlivé skutkové podstaty a přesouval je do zvláštních zákonů, se kterými věcně souvisely. Ukázalo se ale, že některé skutkové podstaty jsou tak obecné, že je do zvláštního zákona přesunout nelze. Proto se přijal zákon č. 251/2016 Sb., který obsahuje jen některé přestupky, jak vyplývá i jeho názvu. Z hlediska aplikační praxe bude třeba zkoumat, zda se některé přestupky přesunuly a kam, tedy zda do zákona č. 251/2016 Sb. nebo do jiného zákona, s nímž by mohly po věcné stránce souviset.\nTřetí přijatý zákon je souhrnný změnový zákon. Jedná se o jednu z největších novel, když tento zákon novelizoval více než 250 zákonů, které v České republice upravovaly správní trestání. Zákon v sobě zároveň obsahuje do určité míry nenápadnou novelu správního řádu, která zčásti s reformou souvisela, ale také obsahovala ustanovení, která s novelou správního trestání nesouvisela. Význam změnového zákona spočívá v tom, že je ukázkou toho, jak vypadá správní právo trestní a kde je všude obsaženo.\nPřestupek je klíčovým pojmem celé rekodifikace. Definici poskytuje § 5 nového přestupkového zákona: Přestupkem je společensky škodlivý protiprávní čin, který je v zákoně za přestupek výslovně označen a který vykazuje znaky stanovené zákonem, nejde-li o trestný čin.\nPři srovnání s původní definicí si lze všimnout, že již neobsahuje zavinění. To zůstává jako základní znak, bylo ale přesunuto do jiných ustanovení v souvislosti s tím, jak narostlo množství potenciálních pachatelů, neboť ne u všech je zavinění pojmovým znakem. Nadále zůstávají znaky formální i materiální. Pro spáchání přestupku musí dojít k naplnění znaků daných zákonem (tj. formální stránka) a současně musí být dané jednání či opomenutí společensky škodlivé (tj. materiální stránka). Určitým problémem může být, že dříve byl na formálním a materiálním pojetí založen i trestní zákoník, který to ale do určité míry posléze opustil, byť to podle mého názoru stále platí v důsledku subsidiarity trestní represe.\nCo konkrétně přestupkem je a není, upravuje zvláštní zákon ve znění změnového zákona. Zavinění zůstává u případů, kdy je pachatelem obvykle nepodnikající fyzická osoba. V důsledku toho můžeme rozlišovat přestupky, které jsou založeny na zavinění, a přestupky, které jsou založeny na objektivní odpovědnosti.\nPodíváme-li se souhrnně na zákon č. 250/2016 Sb., mohli bychom nabýt dojmu, že se mění celá řada věcí. Je ale třeba vycházet z toho, že některá ustanovení nejsou aplikovatelená přímo a bez dalšího, nýbrž v případě, kdy na ně zvláštní zákon odkáže - příkladem je pokus přestupku, který je sice obecně upraven, ale trestný bude jen tehdy, když to zvláštní zákon stanoví. Jedním z úkolů změnového zákona bylo propojit zvláštní zákony s některými obecnými instituty.\nSprávní delikty od 1. 7. 2017\nZákladní dělení správních deliktů zůstalo:\ndisciplinární (kázeňské, kárné) delikty\nPřestupkem je „nově“ původní přestupek, původní jiný správní delikt a smíšený správní delikt. Znamená to, že některé dosavadní jiné správní delikty jsou označovány jako přestupky a jako takové projednávány. Přestupky jsou nyní mnohem širší.\nZaměřme se na § 112 zákona č. 250/2016 Sb. Celý tento paragraf je do určité míry záhadný, neboť v sobě kombinuje přechodná ustanovení a zároveň nepřímé novely, které jsou samy o sobě nepřípustné a v textu právního předpisu by se objevovat neměly. Důvodem, proč tam jsou, je, že sice byly přijaty zákony č. 250 a 251, avšak v té době nebyl ještě přijat změnový zákon a bylo potřeba vytvořit pomyslnou pojistku pro případ, že by se změnový zákon do 1. 7. 2017 přijmout nepodařilo. Pojistka je schovaná právě v nepřímých novelách, které jsou obsaženy v některých odstavcích § 112.\nPrvý odstavec § 112 naznačuje, co bylo cílem reformy či rekodifikace: Na přestupky a dosavadní jiné správní delikty, s výjimkou disciplinárních deliktů, se ode dne nabytí účinnosti tohoto zákona hledí jako na přestupky podle tohoto zákona. Lze si povšimnout, že úkolem změnového zákona bylo „přejmenovat a přesunout“ kategorii jiných správních deliktů na přestupky.\nDruhý odstavec § 112 se zaměřuje na lhůty: Ustanovení dosavadních zákonů o lhůtách pro projednání přestupku nebo jiného správního deliktu, lhůtách pro uložení pokuty za přestupek nebo jiný správní delikt a lhůtách pro zánik odpovědnosti za přestupek nebo jiný správní delikt se ode dne nabytí účinnosti tohoto zákona nepoužijí. Nejednotné lhůty byly zvláštním zákonem opuštěny. Ne ale zcela, neboť změnový zákon některé lhůty opět připojil. Účelem ale bylo, aby lhůty byly nadále co nejvíce jednotné podle zákona č. 250/2016.\nTřetím pilířem je odstavec 6, kde najdeme nahrazení blokového řízení řízením příkazním, při němž se vydává příkaz na místě. Pokud by dosavadní zákony obsahovaly zmínku o blokovém řízení, museli bychom to vykládat jako příkazní řízení s tím, že se vydává příkaz na místě: Na blokové řízení upravené v dosavadních zákonech se ode dne nabytí účinnosti tohoto zákona hledí jako na příkazní řízení, při němž je příkaz vydáván na místě. Uvedené tři změny představují jádro změnového zákona.\nKromě nepřímých novel či fikcí obsahuje § 112 také klasická přechodná ustanovení. Ta můžeme rozdělit na hmotněprávní a vychází z toho, že pozdější právní úprava se použije tehdy, je-li to pro pachatele výhodnější. Jsem toho názoru, že nová právní úprava je pro pachatele výhodnější. Proto skutky spáchané za účinnosti předchozí právní úpravy bude možno posuzovat podle právní úpravy nové. Přechodná ustanovení se také věnují procesním otázkám, kdy obecně platí, že řízení se dokončí podle dosavadních předpisů. Může se tudíž stát, že skutek se bude posuzovat podle nových právních předpisů, postupovat se ale bude podle právních předpisů předchozích. Dále obsahuje § 112 některá přechodná ustanovení organizační povahy.\nDne 7. listopadu 2017 se v Brně konal již 6. ročník odborné konference Právo ve veřejné správě. Konference tematicky navazuje na odborný kongres PRÁVNÍ PROSTOR a je určena pro zástupce z řad státní správy a samosprávy. Letos vystoupilo 7 přednášejících odborníků z oblasti právní praxe i teorie. Pořadatelem byla společnost ATLAS consulting, člen skupiny Atlas group, pod mediální patronací právního portálu Právní prostor.cz. Více na http://www.pvvs.cz/.\nJUDr. Lukáš Potěšil, Ph.D.Katedra správního práva a správní vědy PF MU\nnovelakonferencepřestupekprávo ve veřejné správěsprávní trestání