Ukrajina. je také v Evropě. Marek Eben: Já na tom dělám...strana 3. Proč musel zemřít člověk Reportáž o tragické události v Myslibořicích - PDF\nUkrajina. je také v Evropě. Marek Eben: Já na tom dělám...strana 3. Proč musel zemřít člověk Reportáž o tragické události v Myslibořicích\nDownload "Ukrajina. je také v Evropě. Marek Eben: Já na tom dělám...strana 3. Proč musel zemřít člověk Reportáž o tragické události v Myslibořicích"\n1 2 červen ročník ÚSTAVŮ SOCIÁLNÍ PÉČE pro management rezidenčních zařízení Ukrajina je také v Evropě Jak žijí děti v ústavu sociální péče? STRANA Marek Eben: Já na tom dělám...strana 3 Proč musel zemřít člověk Reportáž o tragické události v Myslibořicích STRANA 6 7\n2 O krok napřed v enterální výživě Výživa pro aplikaci sondou polymerní Nutrison speciální Diason Low Energy Nutrison Protein Plus Multi Fibre oligomerní Peptisorb Aplikační materiál aplikační sondy, sety PEG, PEJ enterální pumpy Flocare Modulární dietetika Fantomalt Protifar Nutilis Sipping Nutridrink Nutridrink Yoghurt Nutridrink Fat Free Nutridrink Multi Fibre Diasip Chutná jako DŽUS Na Pankráci 30, Praha 4, tel.: ,\n3 Fiktivní rozhovor s Markem Ebenem ÚVODNÍK Otázka nezní, zda ano či ne, ale kdy a jak Pane Ebene, co si myslíte o tom, že se již déle než 10 let nepodařilo přijmout nový zákon o sociálních službách? Už to mělo být ono to není no to je nadělení no to je nadělení Neustálé novely většinou neřeší aktuální potřeby těch, kteří jsou na sociální péči závislí. Co si o tom myslíte? Už jsem to měl mít do bot mi teče snad dneska večer snad dneska Co by tak měli úředníci, kritizovaní za neustálou absenci zákona, vzkázat nespokojeným občanům a lidem pracujícím v sociální sféře? Já na tom dělám Já na tom makám Už na tom dělám třetí den a ono ne a ne a ne Já na tom dělám Já na tom makám Už na tom sedím přes týden a ono ne a ne a ne (úryvky textu písně Já na tom dělám jsou uveřejněny se svolením autora) V tomto čísle najdete: 2-3 Paradoxy v sociální péči 4-5 Novela školského zákona Jak je to s doplácením státu na domovy důchodců 16 Výživa v DD a ÚSP 17 Mezinárodní akreditační standardy pro následnou péči Zeptali jsme se za vás Rubrika ošetřovatelská péče...a mnoho dalších zajímavých článků. Vydavatel: MARCOM spol. s r.o., K Botiči 2, Praha 10. Šéfredaktor: Ing. Karel Štěrba, Redakce: K Botiči 2, Praha 10, tel.: , Inzerce: tel.: , , Povoleno rozhodnutím MK ČR, registr. číslo MK ČR E Vychází 4x ročně. Příští číslo vyjde v září Kolem standardů kvality sociálních služeb a inspekcí toho již bylo řečeno, napsáno, ale i vykonáno mnoho dobrého i méně dobrého. Dalo by se říci, že toto téma je jak pro odbornou veřejnost, tak i novinářsky již zcela vyčerpané. Leč není tomu tak. Kdyby z jiného důvodu ne, tak proto, že dosud nemají ani standardy, ani inspekce kvality sociálních služeb své místo v našem právním systému. Což samozřejmě neznamená, že by tam neměly být. Ano, domnívám se, že dnes už otázka nezní zda ano či ne, ale kdy a jak budeme standardy zavádět (možná i jaké), eventuálně kdy a v jaké podobě dostanou inspekce oficiální rámec. Mnohé se již vykonalo, kdyby nic jiného, tak se podařilo dosáhnout stavu, že bychom těžko hledali někoho v oboru, kdo by nevěděl, co standardy a inspekce jsou. Pravda, pro někoho zůstalo oboje strašákem, ale jsou i tací, a není jich málo, kteří pochopili, že to nebude trvat dlouho (snad) a oboje bude pevnou součástí práce nejen managementu v sociální oblasti. Otázku zda ano či ne, se mi ani nechce otevírat. Domnívám se, že tak jako dnes už nikdo nevede diskuzi o tom, zda má či nemá své oprávnění např. ČOI nebo inspekce BOZP či školská inspekce, neměla by se vést diskuze o potřebnosti standardů a inspekcí kvality. Obecně je totiž respektováno právo zákazníka na dodržování nějakých pravidel při obchodování, právo pracovníka na dodržování určitých pravidel BOZP a v neposlední řadě i žáka nebo jeho zákonného zástupce na definovanou kvalitu výuky. Lze z toho dovodit, že i uživatel sociálních služeb má právo na to, aby byly definovány standardy těchto služeb a aby definovaná kvalita byla kontrolovatelná a kontrolována. Na otázku kdy si samozřejmě sami odpověď dát nedokážeme. To je a bude v rukách ministerských úředníků a politiků. Buďme optimisty a věřme, že i oni pochopí, že bez právního zakotvení to bude stále jen hra na standardy a hra na inspekce. Na otázku jak taky asi nemůžeme dát dnes vyčerpávající odpověď, ale můžeme udělat dost proto, aby konečný výsledek byl funkční a hlavně, aby v konečné podobě více sloužil a méně všechny zainteresované stresoval. Řekl jsem v úvodu, že naštěstí již mnohé bylo vykonáno. Jednou z těch opravdu povedených akcí byl seminář se severoirskými odborníky právě z oblasti inspekcí, který se uskutečnil na MPSV v polovině loňského roku. Ocenění si zaslouží jednak skutečnost, že AÚSP ČR dostala z celkového počtu míst cca 45 takřka čtvrtinu, jednak konání samé. Z mého pohledu byla nejcennější skutečnost, že se jednalo o odborníky, kteří mají nejen teoretické, ale zejména praktické zkušenosti s uplatňováním standardů a provádění inspekcí. Pominu-li skutečnost, že v Severním Irsku mají pojetí inspekce podstatně širší (řadu jejich kompetencí mají u nás v ČR jiné kontrolní orgány), myslím si, že mi právě tento seminář pomohl pochopit, proč se u nás neustále otáčíme v bludném kruhu a nejsme schopni překročit svůj stín. Uvědomil jsem si, že inspekce není chápána jen jako kontrola, že inspektoři nejsou jen ti zlí úředníci, kteří mě jako ředitele přišli nachytat při něčem nesprávném. Zaznělo to ve vystoupení jak Johna Richardse, tak i Malcolma Allena, ale zaznělo to i v odpovědích na konkrétní otázky z pléna. V Severním Irsku jsou v pozicích inspektorů odborníci, kteří za sebou mají praxi v různých manažerských funkcích v oblasti sociálních služeb, takže jsou schopni nejen kontrolovat dodržování standardů, ale i z vlastní zkušenosti poradit. Myslím, že nejlépe na všechny otázky odpoví volná citace Haether Sleator, která v diskuzi řekla: zejména v rezidenční péči to musíte zažít, abyste tomu rozuměli. Dalším dobrým počinem byla akce MPSV, ve které nabídlo zřizovatelům a potažmo ústavům dobrovolné (snad skutečně dobrovolné) inspekce kvality sociálních služeb s tím, že náklady na tyto inspekce uhradí MPSV. Dobrý nápad, ono peněz v té naší oblasti bylo, je a asi bude vždy málo, takže řada ředitelů pečlivě zvažuje, zda může vynaložit pěticifernou sumu za inspekci, když jim třeba chybí prostředky na provoz. To by mimochodem mohla být dobrá inspirace pro budoucí praxi. Pokud jsem dobře poslouchal severoirské kolegy, ani tam si kontrolovaný subjekt inspekci neplatí (u ČOI, inspekce BOZP a dalších nás o tom ani nenapadne uvažovat). S jakou odezvou se tato iniciativa MPSV setká v praxi, zřejmě ukáže život. Pokud jste do tohoto experimentu již vstoupili, podělte se s námi ostatními o své dojmy. Karel Štěrba\n4 AKTUÁLNÍ TÉMA Paradoxy Příspěvek místopředsedkyně OS zdravotnictví a sociální péče ČR Jany Dvořákové na IV. Setkání členů AÚSP ČR s představiteli veřejné správy za účasti zástupců MPSV dne 21. dubna 2005 v Pelhřimově Bezvýhradně souhlasíme s trendem umožnit seniorům co nejdéle pobyt ve vlastním sociálním prostředí, tedy doma nebo v rodině svých blízkých za pomoci škály sociálních a zdravotnických služeb. V rozporu s tím však byla zrušena fungující okresní centra pečovatelských služeb, aniž by byla zajištěna kontinuita služby zejména na venkově. Organizace a financování jsou přeneseny na obce, ty však nic nenutí ji zajišťovat. Rovněž domácí zdravotní péče není zajištěna rovnoměrně a zdaleka nepokrývá potřebu. Také podmínky pečujících rodinných příslušníků nejsou záviděníhodné. Není divu, že žadatelů o umístění do rezidenčních sociálních služeb neubývá. Zvláště i vzhledem k tomu, že zdravotnický systém se čím dál více hlásí pouze k akutní a krátkodobé následné péči. Důvodem k přijetí do rezidenčních sociálních služeb by měla být především nemožnost zvládnutí úbytku fyzických i psychických schopností a tím i sebeobsluhy občana v domácím prostředí. O jaké klienty tedy v rezidenčních službách jde? O klienty trpící řadou chronických nemocí, které se s přibývajícím věkem zhoršují, vyžadují čím dále náročnější zejména ošetřovatelskou péči a nakonec vedou k úmrtí. Přesto je zpochybňována potřeba ošetřovatelské péče, ta je nahrazována jakousi obslužnou činností, což je v rozporu s platnou legislativou, zejména zákony 20/ 66 Sb., o zdravotní péči, 96/2004 Sb., o způsobilosti k výkonu nelékařských zdravotnických povolání, a vyhláškou 424/2004 Sb., o činnostech zdravotnických pracovníků. Zdravotničtí pracovníci byli a stále ještě jsou někde přeřazováni na pozice pracovníka sociální péče přesto, že charakter jejich práce se nemění a odpovídá zdravotnickým činnostem. Buď tedy poskytují potřebnou péči v souladu se svým svědomím nelegitimně, a vystavují se tím riziku, nebo pouze v rozsahu svého zařazení s vědomím, že klientům se nedostane potřebné péče. Těžko říci, co je více stresující. Ale hlavně - je to zbytečné!!! Dnes již není podstatná ani diferenciace v odměňování. Tito pracovníci, absolventi různých stupňů vzdělávacích zdravotnických kurzů a škol, jsou nuceni absolvovat kurzy pro pracovníky sociálních služeb, jejichž obsah nápadně připomíná svým zaměřením i rozsahem sanitárský kurz. Na tyto kurzy se vyna- Standardy považujeme za potřebné, ale standardy odpovídající českým podmínkám. Proto považujeme za nutné na základě zkušeností z praxe přepracovat původní výstupy z česko-britského projektu používané jako ministerské materiály, zejména budou-li použity jako součást legislativních norem. kládají značné finanční prostředky, ačkoli nezvyšují teoretické ani praktické znalosti. Za zmínku stojí i konstatování, že kurz byl akreditován přesto, že v rozporu se zdravotnickou legislativou obsahuje i činnosti, které smí vykonávat pouze zdravotnický pracovník. Uvedu např. ošetřování dekubitů. Místo kvalifikovaných pracovníků jsou přijímáni laici, důsledkem je zhoršení úrovně zdravotní péče o klienty, což otevřeně konstatují nejen představi- zdravotnických Strana 2 v sociální péči telé zařízení, ale i představitelé odborné gerontologické a geriatické společnosti J. E. Purkyně. Problémy jsou i se zdravotnickou dokumentací klientů a nahlížením do ní, přenášením informací o změnách zdravotního stavu klientů, vedením ošetřovatelské dokumentace klientů, jejichž zdravotní stav to vyžaduje, povinností mlčenlivosti atd. V podstatě jsou permanentně porušovány platné předpisy. To však většinou nikdo odborně nekontroluje, zrušeny byly funkce okresních sester bez náhrady, mnohde i funkce vrchních sester, o ústavních lékařích ani nemluvím. Nemalé finanční prostředky jsou vynakládány na realizaci a kontrolu standardů, v rámci nichž se mimo jiné hodnotí, zda jsou na všechno písemné zásady, vede se účetnictví či nevytváří-li se náhodou infantilní prostředí. Je dobře, že se zlepšují podmínky pro život klientů, ale bez kvalitní a tedy odborné péče by bylo přiznání kvality rezidenčním sociálním službám pro klienty podvodem. Standardy považujeme za potřebné, ale standardy odpovídající českým podmínkám. Proto považujeme za nutné na základě zkušeností z praxe přepracovat původní výstupy z česko-britského projektu používané jako ministerské materiály, zejména budou-li použity jako součást legislativních norem. Kvalifikovaní zdravotničtí pracovníci přeřazením, do kterého bývají donuceni z obavy ze ztráty zaměstnání, ztrácejí nejen\n5 Strana 3 odbornost, ale také odbornou praxi a možnost registrace, resp. jejího udržení na základě kreditního systému. Přeřazování se netýká pouze zdravotnických pracovníků, ale také pedagogických pracovníků v ÚSP! Opravdu je cílem pouze obsluhovat klienty, či je odborně vést k maximálnímu využití jejich schopností a umožnit jim snadnější začlenění do běžného života? A pokud je toho schopen laik s krátkodobým kurzem, proč tedy vůbec studovat? Závěrem je třeba se ptát, proč to všechno? Nastartovala to diferenciace v odměňování. Může to být ospravedlnitelný důvod? Další argument - nejsme zdravotnické zařízení! To nejsme, ale nemůžeme být slepí a nevidět realitu, nerespektovat výsledky průzkumů. Zdravotní péči jsme povinni poskytovat v souladu s platnou legislativou i v rezidenčních zařízeních sociální péče, máme-li tam klientelu, jejíž stav tuto péči vyžaduje. A výchovnou všude, kde je možné vychovávat! Kde to začalo na MPSV, i když po důrazném doporučení změn zaznělo už skromněji, že za vše je odpovědný ředitel. V aktivitách s různou intenzitou pokračují kraje, z nichž některé pojaly své zřizovatelské funkce tak, že ředitelům přímo nařizují kvalifikační strukturu pracovníků bez ohledu na potřeby klientů. Mohu zde jmenovat zejména kraj Liberecký, Moravskoslezský, Zlínský. Odpovědnost za klienty však nesou v plné míře ředitelé a nikdo z nich tuto odpovědnost nesejme. Stejně tak jako odpovědnost za zaměstnance, jejich způsobilost a odborný růst. K této odpovědnosti mohou být jednou pohnáni, a to by si měli uvědomit i příslušní politici. Ilustrační foto Jan Komárek NÁZORY, DISKUZE Naši frekventanti aneb vstanou noví odborníci(?) Před více než rokem jsem v článku Transparentnost v mlžném oparu, uveřejněném ve Zpravodaji AÚSP, vyslovil názor, že by informace, které MPSV laické a odborné veřejnosti ke standardům, ale i inspekci a inspektorům kvality poskytuje, měly mít alespoň stejnou míru transparentnosti, jakou na druhou stranu v rámci procesu zavádění standardů kvality požaduje od poskytovatelů. Vycházel jsem z prosté úvahy, že dříve než budeme od někoho něco požadovat, sami bychom si v té samé věci měli z čistě hygienických důvodů a též pro vlastní věrohodnost nejdřív zamést před vlastním prahem. Musím konstatovat, že se ministerstvo do onoho očistného pucování nijak nehrne. Stále zůstává nezodpovězena celá řada podstatných koncepčních otázek, jako např. proč byl přijat právě britský systém kontroly kvality a zda tomuto rozhodnutí předcházely fundované analýzy systému sociálních služeb, jež by do hloubky a uceleně vypovídaly o současném stavu sociální péče a o jeho stávajících i budoucích potřebách? Zda britský systém odpovídá nejlépe českým podmínkám a jak dalece a doslova je nutno ho přebírat? Zda je možné vytvořit univerzální standardy pro všechny typy od sebe se tak navzájem lišících služeb? Chybí také mnoho odpovědí na jiné otázky, týkající se např. erudice těch, kdo budoucí inspektory školili, nebo netransparentní a v některých případech dokonce podezření vzbuzující způsob výběru prvních frekventantů onoho inspektorského kurzu. Některé informace publikované ministerstvem se pak ani nezakládají na pravdě. Na jeho webu je například uvedeno, že V současnosti je plně vyškoleno a registrováno 26 inspektorů, a uvedena jména těchto osob. V jiném materiálu se pak mimo jiné uvádí, např. že registrace opravňuje k vykonávání inspekcí kvality sociálních služeb v zařízeních sociálních služeb v souladu se schválenou metodikou.. a třeba i informace o jakési Radě inspekce sociálních služeb, která bdí nad dodržováním pravidel, podle nichž mají inspektoři postupovat. Zkrátka a dobře, ani velmi pozorný čtenář nemůže dojít k jinému závěru, než že zde již několik let existují legálně registrovaní inspektoři oprávnění inspekce provádět. Jenže pravda je jiná. Když byl totiž na setkání členů AÚSP ČR s představiteli veřejné správy konané v Pelhřimově dne dotázán ředitel odboru 22 MPSV Mgr. Žárský, zda jde o skutečné registrované inspektory, doznal, že jde o pouhé frekventanty kurzu, kteří se teprve školí na inspektory a provádějí přípravné inspekce v rámci vlastní praktické výuky. Podle Žárského prý vlastně o nic nejde, neboť předpokladem provedení inspekce je stejně souhlas kontrolovaného zařízení. Jenže, přečtou-li si tyto klamavé informace zřizovatelé, kteří s ohledem ke čtyřletému cyklu výměny regionálních či místních reprezentací nemusí být vždy v sociální problematice zcela orientovaní, považují tyto frekventanty za státem uznané superodborníky na sociální péči. Zvou si je tedy jako experty, kteří jediní jsou schopni řešit problémy sociální péče jejich regionů a často je ani nezajímá, jaký názor mají na věc jimi řízené ústavy, tedy i lidé, kteří oplývají většinou stejnou, a mnohdy i vyšší odbornou erudicí, než jakou mají samotní frekventanti. Tito poskytovatelé, jak mi ostatně potvrdila řada kolegů, pak často proti vlastní svobodné vůli podepíší souhlas s rádoby dobrovolnou inspekcí jen proto, že si to přeje jejich zřizovatel, nikoliv proto, že by byli přesvědčeni o prioritní důležitosti inspekcí pro jejich zařízení či rozvoj celého regionu, natož pak o odborné erudovanosti jejich vykonavatelů frekventantů ministerského kurzu. Jak vyplynulo z Pelhřimovského setkání, byly v některých DD dobrovolně nedobrovolné inspekce také mnohdy prováděny frekventanty, z nichž ani jeden neměl praktické zkušenosti s tímto segmentem ústavní sociální péče. To, jak se odborná veřejnost dozvěděla teprve až na tomto setkání, je v rozporu s Etickým kodexem inspektora a Metodikou inspekcí, tedy s dokumenty, které stejně jako celá řada jiných informací zůstávají před veřejností stále pečlivě tajeny. Utajena před veřejností je též činnost a složení tzv. registrační komise, která vznikla na MPSV někdy v únoru t.r. navzdory tomu, že od jejího koncipování do zákona o sociálních službách bylo před tím na základě oprávněné kritiky z několika míst upuštěno. Podle Mgr. Pogodové z MPSV bude mít tento čtyřčlenný orgán, v němž jen pro zajímavost sedí též dva frekventanti, v kompetenci registraci nových inspektorů, ačkoli zákon ministerstvu zmocnění ke zřízení komise s takovými kompetencemi vůbec nedává. Pod rouškou tajemství zůstává také profesní curiculum vitae frekventantů provádějících dobrovolné inspekce, a to navzdory skutečnosti, že na ministerském webu je výslovně uvedeno, že veřejně přístupné mají být též informace o omezení v působnosti inspektora z důvodu možného konfliktu zájmů a o souhrnu zkušeností, které představí...největší a zvláštní schopnosti a dovednosti inspektora. Když byl pan Žárský dotázán, proč tyto informace nejsou přístupné, resp. od více kolegů upozorněn na to, že by si přáli vědět více o odborné erudici osob, které u nich inspekce či audit kvality provádějí, přislíbil, i když z jistým údivem nad tím, jaké prkotiny se to od ministerstva požadují, že budou doplněny. Po skoro dvou měsících od tohoto slibu však tyto informace ještě stále nejsou dostupné. Na svém webu MPSV veřejně deklaruje závazek zajistit průhlednost a důvěryhodnost systému dobrovolných inspekcí a zaručení kvality jejich provádění. Zdá se mi, že ono již více let trvající informační embargo je naopak projevem snahy tyto procesy zneprůhlednit a znemožnit tak převážné části odborné veřejnosti kontrolovat je a vyjadřovat se k jejich jednotlivým aspektům. Jisté ovšem je, že malá transparentnost nijak neprospívá důvěryhodnosti inspekcí, ani procesu tvorby standardů kvality. Jak konečně v této souvislosti na Pelhřimovském setkání také zaznělo, pobouřilo řadu kolegů chování některých konkrétně jmenovaných frekventantů kurzu, kteří na jedné straně vydávali standardy a inspekci málem za státní náboženství, které je mezi pohany z ÚSP potřeba šířit ohněm a mečem a na straně druhé při inspekcích prokazovali nulovou odbornou znalost prostředí daného zařízení. Skutečnost, že ti samí lidé mohou za takovou činnost pobírat částky v řádu několik desítek tisíc korun pak mnoho lidí z branže vedla k pro ně překvapivému zjištění, že sociální péče může být i dobrý job. Zda tento typ nezištných šiřitelů víry vyvolává k zavádění inspekcí a standardů kvality hromadné sympatie odborné veřejnosti, zvláště pak té její části, která je léta nucena hospodařit pouze se státní dotací na lůžko, nechť laskavý čtenář posoudí sám. Eduard Kaplan\n6 NÁZORY, DISKUZE Novela školského zákona a co dál? Škola bude od září povinná i pro vážně postižené děti, i ty nejvíce postižené děti, jejichž mozek pracuje na úrovni několikaměsíčního kojence a dosáhnou školního věku, budou od září muset začít se školou. Nařizuje to nový školský zákon. Dosud se dal začátek školní docházky u dětí, které trpí nějakým handicapem, prakticky neomezeně odkládat. Podle novelizovaného školského zákona to však už půjde maximálně o jeden rok. Mentálně a fyzicky handicapované děti, které se dokáží pohybovat, docházejí do speciálních škol již nyní. K těm, které celý život jen leží, musí učitel docházet. Právě tato skupina dětí však měla školní povinnost většinou odloženou. Já to jednoznačně vítám. Děti budou mít nové podněty, a to jim může pomoci řekl ředitel dětského domova v Aši, kde žijí i postižené děti, MUDr. Miroslav Rákos. Jinde už ale z nového nařízení tak nadšení nejsou. Opravdu hodně těžce postižených dětí tu máme docela dost. Pokud k nim budou muset docházet učitelé, bude to asi dost náročné. Zatím si to nedovedu moc představit, vyjádřila se ředitelka ostravského ústavu sociální péče Tamara Šeligová. Těžkým případům by se školní docházka měla odpustit. U nich totiž nejde ani o vzdělávání, spíše o jakousi sociální pomoc. Kromě toho to budou peníze navíc, míní stínový ministr školství za ODS Walter Bartoš. To však MŠMT ČR odmítá. Úřad plánuje zřídit speciální vzdělávací centra pro učitele, kteří mají do ústavů za těžce postiženými docházet. Žáci s lehčím postižením budou chodit stejně jako dosud do speciálních škol. Čerpat prostředky na to budeme z Evropského sociálního fondu při EU. Žádné peníze navíc nebudeme potřebovat, říká mluvčí ministerstva Michaela Lagronová. Postižené děti se neučí podle klasických osnov, kantor s nimi pracuje tak, jak to dovoluje jejich handicap. Věnují se třeba malování nebo rozlišování barev, říká zástupkyně plzeňské školy pro mentálně postižené Daniela Horová. Tolik převzatá informace z denního tisku. Jaký bude mít tato změna dopad do běžné praxe v ústavech sociální péče, lze zatím jen těžko odhadnout a vzhledem k dosavadní spolupráci MPSV a MŠMT spoléhat na nějaké prováděcí předpisy by bylo asi dost naivní. Takže, jako téměř vždy, zůstane rozhodování a hledání řešení na managementu ústavů. Proto bychom rádi vyprovokovali odbornou diskuzi, popřípadě výměnu názorů, jak si s tím kdo poradil a na co při tom narazil. Článek tohoto znění jsme poslali některým kolegům, o nichž víme, že podobné případy již řeší, to však neznamená, že nás zajímají jen jejich názory. Očekáváme reakce všech, kteří musí tento stav řešit. Nejzajímavější odpovědi zveřejníme v čísle 3/2005, nezveřejněné reakce budou zavěšeny na webových stránkách Zpravodaje (http://zpravodaj.marcom-praha.cz) V tomto čísle přinášíme zatím jedinou reakci ředitelky ÚSP Praha 4, Sulická, Mgr. Evy Kostelné. (red.) Co to přinese, Když jsem byla požádána, abych se vyjádřila ke článku o vzdělávání, souhlasila jsem. Když jsem si článek přečetla, rozhodla jsem se, že se nebudu vyjadřovat pouze ke konkrétnímu článku, ale k otázce vzdělávání mentálně postižených vůbec. K této problematice jsem se vyjadřovala již mnohokrát v tisku, hovořila jsem s mnoha povolanými lidmi z ministerstev, k této problematice proběhlo i několik diskuzních pořadů, kterých jsem se zúčastnila, naposledy jsem se o školství vzhledem k mentálně postiženým zmínila ve svém článku o sociální péči jako celku, ale pouze okrajově. Povinná školní docházka pro všechny bez výjimky je záležitost chvályhodná, ale jak to všechno zařídit, aby to byla záležitost smysluplná a aby nebyla příležitostí k parazitování (promiňte mi ten termín, ale výstižnější slovo mne nenapadá) v oblasti, kde prostředků nikdy nebude dostatek, tudíž aby prostředky do tzv. vzdělávání byly účelně vynakládány. Základní podmínkou je jasné vymezení pojmů. Pro tento případ jsou podle mého názoru nejvýstižnější pojmy vzdělávání v užším slova smyslu, to jest klasické vzdělávání ve škole (dále jen uss ) a vzdělávání v širším slova smyslu, a to je vzdělávání (dříve výchova) v ústavech (dále jen šss ). Vzdělávání mentálně postižených v uss se týká dětí s lehčím a části dětí se středním stupněm postižení, v šss se týká části dětí se středním a všech s těžkým stupněm postižení. Všichni jsou teď vzdělavatelní, a to v přípravných stupních pomocných škol, v pomocných školách a ve zvláštních školách. Část dětí z ústavů zvládá přípravné stupně pomocných škol a někteří NEVÍM pomocné školy. Zvláštní školy jsou málokdy navštěvovány. U těžce postižených je to ale jinak, velmi často se jedná o mentální postižení s přidruženými diagnózami (imobilita, inkontinence, psychiatrické diagnózy, smyslová postižení aj.). Tyto děti mohou být osvobozeny od povinnosti docházet do školy. Vzhledem k nezralosti dětí se odklady nástupu povinné školní docházky prováděly, nyní jak nám sděluje článek, tato možnost bude pouze 1 rok. Potom budou za žákem docházet učitelé, kterým již zřejmě nebude stačit studium pedagogické fakulty Bojíme se přiznat si, že postižení může být takového stupně, že ani sebevzdělanější člověk nad přírodou nezvítězí. Spíše bychom se měli zamyslet nad tím, jak těmto dětem co nejvíce zpříjemnit život. (obor speciální pedagogika), ale budou ještě navštěvovat kurzy ve speciálním vzdělávacím centru. Jak jsem posledně psala, za těmito dětmi mají docházet učitelé již dnes, ale budou zřejmě docházet častěji než doposud. Už dnes je to obrovský problém, protože ani učitelé nevědí, jak s těmito dětmi pracovat. Proto zřejmě ony kurzy, ale ví vůbec někdo, jak a co mají tito učitelé dělat? Bojíme se přiznat si, že postižení může být takového stupně, že ani sebevzdělanější člověk nad přírodou nezvítězí. Spíše bychom se měli zamyslet nad tím, jak těmto dětem co nejvíce zpříjemnit život. Myslím, že by se u slepého, imobilního, inkontinentního, těžce mentálně postiženého dítěte nemělo objevovat vysvědčení, že toto dítě čte s pomocí, píše s pomocí, cvičí s pomocí atd. Je mi upřímně líto rodičů, kteří těžce nesou, že se jim narodilo takové dítě a ještě dostanou takové vysvědčení, nedivím se jejich otázce To si z nás dělají legraci? Zvláště když se dočtou, že jejich dítě prospělo a postupuje do dalšího ročníku. A to je ten případ, že vysvědčení napíše učitel, který\n7 Strana 5 NÁZORY, DISKUZE ani neví, kde ústav je. Shrnuto, my se staráme, škola bere dotace na žáka. Vzhledem k výše uvedenému je opravdu třeba zvážit možnosti řešení. Již před léty, v roce 2001, jsme (skupina ředitelů ústavů), předložili MPSV návrh k jednání s MŠMT, aby vzdělávání v ústavech sociální péče bylo součástí vzdělávacího systému plně v kompetenci MPSV, kde by byla zajištěna prostupnost oběma směry (ze školy do ústavu a naopak). Za vzdělávání klientů Vzdělávání mentálně postižených je téma natolik závažné, že jsme k oběma zveřejněným článkům požádali o reakci Doc. PhDr. Ivu Švarcovou, CSc. Přestože v tomto hektickém období, kdy se hodnotí na vysokých školách diplomové práce, rozhodně nemá času nazbyt, sedla a napsala článek hodný pedagoga. Jasný, systematický a pravděpodobně i vyčerpávající. Snad v něm najdete odpovědi na všechny sporné otázky. Článek svým rozsahem překračuje však naše možnosti, proto na této stránce najdete pouze úvod článku. V plném znění bude článek zavěšen na webových stránkách Zpravodaje (http://zpravodaj.marcom-praha.cz) (red.) Nic nevadí, že někteří zdají se od přírody tupí a hloupí, neboť ta okolnost ještě více doporučuje jejich obecné vzdělávání a naléhá na ně. Neboť čím je kdo nadání zdlouhavějšího nebo chatrnějšího, tím více pomoci potřebuje a nelze nalézt člověka tak nenadaného, aby mu vzdělání nepřineslo vůbec žádné zlepšení. J. A. Komenský, Velká didaktika: Kapitola IX, odst. 4. Vzdělávání pro všechny (šss) by byl plně odpovědný ředitel zařízení, případně jím pověřený pracovník, v každém případě speciální pedagog. Z toho jasně plyne, že problém vzdělávání mentálně postižených je nejsložitější u skupiny těžce postižených. Byla bych velmi ráda a potěšena, kdyby se touto problematikou začalo MŠMT a MPSV vážně zabývat a kdyby řešení hledali v součinnosti s ústavy sociální péče, které se v převážné míře o tyto děti starají a pečují o ně. Vize a představy, jak by mělo vše vypadat, jsou v tomto případě stavěním vzdušných zámků a prožíváním růžových snů. Všichni ale víme, že život je někdy tvrdá realita a skrývat se před ní nemá cenu. V neposlední řadě by k této problematice měli pohovořit také pediatři. Stejně jako kolegyně Tamara Šeligová si realizaci představ MŠMT moc nedovedu představit. V naší terminologii existovaly dva naprosto vyhovující pojmy - výchova a vzdělávání, které obsahovaly vše podstatné. Čeština je v tomto smyslu jedinečná. Je však zřejmě nutné terminologii sjednotit a přizpůsobit se terminologii v angličtině, která zná pouze jedno slovo - education. Proto používám krkolomně pojmy vzdělávání v šss a uss. Vzdělávání v uss by mělo spadat do resortu školství a vzdělávání v šss do resortu sociální péče a vše by mělo tvořit ucelený vzdělávací systém. Mgr. Eva Kostelná Závažným úkolem našeho školství je umožnit vzdělávání i dětem, které byly donedávna od povinné školní docházky osvobozovány. Vzhledem k mezinárodním úmluvám, k nimž se Česká republika připojila, musel i nový zákon o vzdělávání (školský zákon č. 561/2004 Sb.), který vstoupil v platnost ke dni 1. ledna 2005, přijmout taková opatření, aby se všechny děti, tedy i děti se závažnými formami zdravotního postižení, mohly systematicky vzdělávat. Tito žáci tvoří jen nepatrný zlomek dětské populace a plně si zaslouží, aby jim byla v našem školství věnována odpovídající pozornost, a to i přesto, že jejich vzdělávání je velmi náročné pedagogicky, lidsky, organizačně i z hlediska ekonomických nákladů. Z nového zákona o vzdělávání a navazujících předpisů (Vyhláška MŠMT č. 73/2005 Sb.) vyplývá, že děti s lehkými formami mentálního postižení budou vzdělávány buď integrovaně, nebo ve školách, které jsou podle této vyhlášky označovány jako základní školy praktické (dříve zvláštní školy), a děti s těžšími formami mentálního postižení budou navštěvovat základní školy speciální (dříve pomocné školy). Vzdělávání dětí s hlubokým mentálním postižením upravuje 42 tohoto zákona, v němž se uvádí: Dítěti s hlubokým mentálním postižením stanoví krajský úřad místně příslušný podle místa trvalého pobytu dítěte se souhlasem zákonného zástupce dítěte takový způsob vzdělávání, který odpovídá duševním a fyzickým možnostem dítěte, a to na základě doporučujícího posouzení odborného lékaře a školského poradenského zařízení. Krajský úřad zároveň zajistí odpovídající pomoc při vzdělávání dítěte, zejména pomoc pedagogickou a metodickou. Dojde- -li ke změně duševních a fyzických možností dítěte, krajský úřad způsob vzdělávání odpovídajícím způsobem upraví. Doc. PhDr. Iva Švarcová, CSc. Na webových stránkách najdete další kapitoly článku Doc. Švarcové. Na tomto místě uvádíme z prostorových důvodů pouze názvy dalších kapitol. Omlouváme se tímto jak paní docentce Švarcové, tak i čtenářům. (red.) Vzdělávání není jen osvojování trivia Cesty ke vzdělávání žáků s těžkým mentálním postižením Rehabilitační vzdělávací program pro žáky s těžkým mentálním postižením Cíle a prostředky výchovné a vzdělávací práce v rehabilitačních třídách Organizace školní docházky do rehabilitačních tříd pomocné školy Vzdělávání dětí z ústavů sociální péče\n8 REPORTÁŽ Strana 6 Už z titulku je zřejmé, že půjde o příběh tragický, nikoliv v antickém slova smyslu, ale v tom nejrealističtějším pojetí, protože ten příběh se skutečně stal. Představme si proto nejprve místo činu a hlavní aktéry. Domov odpočinku ve stáří Diakonie ČCE v Myslibořicích malebný domov důchodců uprostřed nádherného devítihektarového parku. Takřka se nechce věřit, že by toto pohodové místo mohlo být dějištěm tragédie. R. L. říkejme mu pan Richard pečovatel, pracovník domova, věk 21 let, který pracoval v DD cca 1,5 roku jako pečovatel, měl odborné vzdělání na funkci pečovatele, dvoumetrový chlap. Ženský personál měl v práci pocit jistoty a bezpečí, když on sloužil. Na zelený čtvrtek t.r. jej obyvatel domova bodl nožem do břicha a způsobil mu tak zranění, kterému R.L. v nemocnici podlehl. F.D. říkejme mu pan František - obyvatel DD, věk 59 let. Invalidní důchodce, byl přijat před devíti lety předchůdcem stávajícího ředitele, který chtěl pomoci azylovému domu, kde si s ním vzhledem k věku a zdravotnímu stavu nevěděli rady. Byl přijat nejen jako obyvatel, ale i na částečný pracovní úvazek na pomocné práce. Byl docela vstřícný. Problémy s alkoholem míval, ale příliš to nevybočovalo z normálu. Před třemi lety se mu zhoršil zdravotní stav, zejména zrak, odešla mu partnerka (snad za svými dětmi) a on začal pít přes přijatelnou míru, nemohl pracovat, tak mu DD vyřídil plný invalidní důchod. Občas došlo k nějaké slovní agresi vůči jinému obyvateli, ale víceméně v rámci normy. Problém byl s alkoholem, protože domov není personálně vybaven jako ústav pro alkoholiky. Pan František se podrobil asi třikrát protialkoholnímu léčení, ale bez efektu. Léčení je dobrovolné, takže když nechce, nemusí. Nikdy ho nepodstoupil celé. Pracovníkům DD se ho podařilo asi před půl rokem přesvědčit, aby souhlasil s umístěním ve specializovaném zařízení. Podali žádost, ale půl roku je příliš krátká doba na to, že specializované zařízení pro alkoholiky je v kraji jen jedno. Říká se, že čekací doba je 2 3 roky! Bc. Petr Haška, ředitel Domova odpočinku ve stáří Diakonie ČCE v Myslibořicích. Pracovníci DD 70 zdánlivě bezejmenných lidí, jejichž posláním je pomáhat těm, kteří to potřebují, a to i bez ohledu na to, zda si to zaslouží či nikoliv. Úředníci neurčitá víceméně anonymní skupina lidí, kteří mají moc rozhodovat, ale ne vždy tu moc vnímají i jako závazek vůči těm, kteří je platí ze svých daní. Musel Protože to, co se stalo v Myslibořicích, se může stát při současném stavu věcí i v kterémkoliv domově důchodců v této zemi, navštívili jsme myslibořický domov a položili několik otázek řediteli domova. Zpravodaj Jestli dovolíš, nebudu předstírat, že se neznáme a zůstanu u tykání, jak jsme oba zvyklí. Buď tak hodný a představ nám svůj domov důchodců. Bc. Haška - Mně se líbí ten obrat představit svůj domov, protože ústav je zároveň i můj domov, protože zde s rodinou bydlím. Začalo to tak, že farář ČCE z Třebíče se vrátil z Ameriky ze studijního pobytu a když jezdil po kraji, uviděl zde zkonfiskovaný zámek na prodej. Zalíbilo se mu to a šel s tím na generální sněm naší církve, ale neuspěl, protože i na tehdejší poměry to bylo dost drahé. Ale farář to nevzdal. Oslovil všechny moravské sbory, oslovil americké sbory, se kterými se seznámil při své studijní cestě a tak se udělala po celé republice veliká sbírka. Majetkově to patřilo Českobratrskému obecně prospěšnému družstvu, ale peníze na to vybrali naši věřící. V roce 1926 byl domov otevřen jako Českobratrské obecně prospěšné družstvo sociální podniky, pro sirotky, vdovy, válečné mrzáky a vůbec lidi potřebné. Tato struktura fungovala až téměř do konce 2. světové války, kdy v r přišla vojska SS a nechala domov vyklidit pro výcvik Hitlerjugend. Po válce se zde usadil štáb sovětské armády, nutno říci, že tito lidé zdevastovali objekt více než Němci. Z důvodu poničení objektu se musel po válce rekonstruovat, ale také proto, že byla snaha vybudovat moderní domov. V té době církev rozhodla o tom, že domov bude sloužit výhradně seniorům. V roce 1948 byly obecně prospěšné společnosti zrušeny, pozemky zabaveny. Domov byl převeden na církev (ČCE). V 50. letech se předělávaly velké zámecké pokoje na malé pokojíky, instalovalo se ústřední vytápění, vyměňovala se okna, prostě velká rekonstrukce. Tu dělala ČCE, dokonce si na to vzala půjčku u banky. Když to bylo hotové, přišel v šedesátém roce stát a zkonfiskoval sociální ústavy Charitám, Diakoniím, zkrátka všem církevním institucím. Časem to převzal OÚSS Třebíč a ten domov spravoval až do roku 1991, kdy jej Diakonie ČCE dostala do pronájmu. Konečně krajské zastupitelstvo schválilo bezúplatný převod na Diakonii ČCE v Myslibořicích. Když jsme se sem vrátili, bylo zde 210 obyvatel, do dnešní doby jsme snížili kapacitu na 135 obyvatel, o které pečuje 70 pracovníků. Zpr. Teď mi dovol méně příjemné otázky týkající se tragické události, ke které u vás došlo v polovině března. Co, kde, jak a proč se to stalo? Haška - Jak informovala v některých sdělovacích prostředcích tisková mluvčí Policie ČR, Soňa Wolfová opilý šestapadesátiletý obyvatel domova důchodců zabil ošetřovatele mladíka, který ho ve středu večer napomínal, tak, že jej bodl nožem do břicha. Sám pak skončil na záchytce. Proti pachateli pak bylo zahájeno trestní stíhání pro trestný čin vraždy, protože zraněný ošetřovatel v nemocnici svému zranění podlehl. To byla nejkratší a podle mě nejlépe formulovaná korektní zpráva\n9 Strana 7 pro veřejnost. Velice se mě dotklo, když se do tisku dostala plná znění z výslechů se svědky úrazu na policii. Dnes po cca jeden a půl měsíci jsem snad schopen o tom hovořit více. Stalo se to 23. března těsně před půl sedmou večer, den před zeleným čtvrtkem. Útoku předcházelo odebrání alkoholu (asi 3 piva) zmíněnému obyvateli, protože vykazoval stav zvýšené podnapilosti. To bylo v souladu s mým platným rozhodnutím vůči problémovým alkoholikům. Pracovníci mu sdělili, že až vystřízliví, bude mu pivo vráceno. Obyvatel se rozčiloval, že mu pivo ukradli a že si půjde stěžovat. Místo toho však šel na pokoj, kde měl asi schovaný nůž, šel zpátky a ošetřovatele bodl do břicha. Byl jsem doma, takže na místě jsem byl asi za pět minut po útoku. Volali jsme záchranku, policii a otce zraněného. Policie podrobila útočníka dechové zkoušce na alkohol. Zjistili, že je podnapilý, měl 1,15. Odvezli ho na záchytku a my jsme se kolem deváté hodiny večer dověděli, že ošetřovatel svému zranění v nemocnici podlehl. Nejhorší bylo zoufalství a bezmoc personálu, po zajištění nezbytných činností posedávali a plakali. Co bylo horší, báli postupně asi deset, do devíti hodin, tj. více než tři hodiny, řešili, co s ním? Na záchytku byl podnapilý málo, jen 1,15, na celu předběžného zadržení to bylo zase moc. Tak se mnou diskutovali, jestli zde nemáme nějakou místnost, kde bylo možné jej zajistit, že by si jej ráno vyzvedli! Zpr. Vraťme se na úplný začátek, dávno před tím, než došlo k napadení. Vy jste nestátní nezisková organizace, takže nepřijímáte klienty na základě rozhodnutí krajského úřadu, ale na základě dvoustranné smlouvy s klientem. Je to tak? Haška Ano. Ty smlouvy jsme před dvěma lety upravovali a je v nich zakotveno omezení požívání alkoholu. Všichni obyvatelé mají takovou smlouvu podepsanou. Zpr. Tak tomu asi nerozumím, vy jste měli možnost na základě porušení smluvních podmínek panu Františkovi ukončit pobyt a neudělali jste to? Nebo snad ne? Haška Ano, máme s obyvateli smluvní vztahy, ale jsme zároveň poskytovatelem sociální služby podle vyhlášky 182/1991 Sb., která se vztahuje i na služby jsme povinni zajistit obyvateli náhradní ubytování. Zpr. Ale teď už to stejně neuděláte, proč? Haška Protože teď je ve vyšetřovací vazbě. Zpr. Mě to nepřesvědčilo. Navíc mě napadá hodně nepříjemná otázka Není to příliš vysoká cena za vyřešení změny trvalého bydliště? Haška Asi to tak bude. Zpr. Ne, že bych si v těch absurditách liboval, ale nabízí se mi na závěr dvě otázky, asi řečnické, protože nepředpokládám, že by mi na někdo odpověděl: Je potřeba k tomu, aby se mohlo změnit trvalé bydliště nějakému problémovému obyvateli DD, aby někoho zabil? otázka druhá: Musí teprve smrt spolupracovníka zbavit ostatní pracovníky DD strachu z napadení problémovým klientem? Nebylo by asi dobré končit tak smutně a ponuře, zeptám se tedy trochu jinak. Jaký dopad měla tato tragická událost na pracovníky domova na pracovní klima? Haška Já si myslím, že vždy je potřeba přemýšlet o tom, jak to prožívají zemřít člověk Bc. Petr Haška se chodit do práce, zejména na noční směny, kdy jsou zde jen ve dvou. V sobotu, po více než týdnu, bylo ve zdejším katolickém kostele rozloučení se zesnulým. Přišlo hodně lidí, do kostela se všichni nevešli. Zpr. Teď už jsi se ve svém vyprávění dostal deset dnů poté, kdy k vraždě došlo. Pokud vím, tak v záchytce si ponechají delikventa maximálně do rána. Jak bylo řešeno další umístění útočníka? Haška To byl velký problém od samého počátku. Policie, a bylo jich tu nás. A ta nám ukládá zajistit tomu, komu ukončíme službu, odpovídající bydlení. Našli jsme řešení v azylovém domě, ale chtěli jsme, aby mu nezůstala adresa trvalého bydliště v našem domově. Požádali jsme proto o změnu trvalého bydliště obecní úřad. To jsme si dali. OÚ nás osočil, že my jsme sociální instituce, která se má o sociální případy postarat, a ne to házet na obecní úřady. Takže smlouvu ukončit můžeme, ale co s takovým člověkem dál, to je velký problém. Zpr. Pan František má stále trvalé bydliště v domově v Myslibořicích? Haška Má. Zpr. Takže zkusím trochu fabulovat, bude to fabulace až zrůdná, ale možná reálná. Vyšetřovací vazba panu Františkovi jednou skončí a do verdiktu soudu by se na něj mělo pohlížet jako na nevinného a měl by tudíž žít v místě svého trvalého bydliště. Nehrozí tato situace? Haška Ano, tohle jsem slyšel od zaměstnanců na začátku taky. Taková obava byla i v době, kdy jsme ještě nevěděli, že zraněný ošetřovatel zemře. Dnes je to jinak, trestný čin s následkem smrti umožňuje jednostranně ukončit trvalý pobyt. Takže my jsme všechny věci pana Františka sbalili a předali je rodině. Podle právníka už nic nestojí v cestě tomu, abychom mu ukončili pobyt v domově a informovali o tom OÚ. Pak bude mít trvalý pobyt tam, kde rozhodne OÚ. Zpr. Proč tohle všechno nešlo udělat dříve? Haška To je to, co jsem se snažil vysvětlit. Tím, že jsme zařízení, které je v síti sociálních služeb a jsme lůžkovým zařízením a s tím souvisí i trvalý pobyt obyvatel, nemůžeme ani nechceme dělat nic jiného než ostatní srovnatelná zařízení. Tzn. že při ukončení řadoví zaměstnanci, zejména ti v přímé péči, ti, které to mohlo postihnout stejně. Byl jsem strašně rád, že jsem mohl v té době být se svými spolupracovníky, moc mi to pomáhalo a snad jsem pomáhal i já jim. Bylo to velmi emotivní a silné období. Uvědomil si, jak v takové situaci lidé potřebují podporu svého šéfa, ale i oni mě pomáhali složité situace překonávat. Dokonce mi řekli, že o mě mají starost. Teď je důležité, aby se to pozitivní z našich vztahů nevytratilo. Zpr. Co bys chtěl říci na závěr, popřípadě doplnit, na co jsme snad v rozhovoru zapomněli? Haška Co se stalo, již nelze změnit. Myslím si však, že právě teď je vhodná doba se o všech problémových klientech bavit se zřizovateli. Měl by si každý zřizovatel uvědomit, jak k tomu přijde těch 90 % řádných obyvatel, aby žili v atmosféře neklidu nebo strachu. Je třeba se společně se zřizovatelem zamýšlet, zda nejsou špatně nastavena kriteria přijímání. Přesvědčit zřizovatele, aby u sociálního šetření byl zaměstnanec toho zařízení, kam má klient nastoupit, ne úředník krajského úřadu. My to tak nastavené máme, ale v tzv. státních domovech je rozhodnutí o přijetí výlučně v pravomoci zřizovatele. Pak se stává, že do DD přicházejí klienti, z jejichž dokumentace se dozvíme, že se jedná o ideálního obyvatele DD, mobilní, soběstačný a zdravý, když pak přijde do domova, je vše naopak. Pracovník domova ví, na rozdíl od úředníka, jak, na co a koho se ptát. Je to totiž v jeho zájmu. Zpr. Děkuji za otevřený rozhovor a přeji Ti, aby z těch složitých dnů zůstaly jen ty vzpomínky na velikou podporu spolupracovníků. Otázky pokládal Karel Štěrba\n10 OBRÁZKY Z VÝSTAVY Strana 8 Déle než 10 hodin trvalo jistému fotografovi a vizážistce, než objevili vnitřní krásu manželky jistého politika Portréty Jana Komárka odhalují krásu lidských tváří bez pomoci kosmetiky a precizního nasvícení, a je to otázka vteřin. Jen se tak dívá kolem sebe a vidí Výstava fotografií z prostředí domovů důchodců a dalších, s tím souvisejících obrázků, je od 1. června na měsíc k vidění v Galerii Nad Botičem, Sněženková 8, Praha 10. Galerie je v Domově důchodů, jak jinak Pokorné oko... protože umělec - příroda tvoří opotřebováním, zjizvením, okoráváním, rýhami a omíláním. Pod jejím dlátem se tváře starých lidí připodobňují kůře stromů, zvětralému krajkoví skal, sukovitému dřevu, bledým oblázkům, zvrásnělé půdě. Staré tváře se tak vrací do přírody, odkud kdysi přišly. Zvěčňují se. Fotograf je také zvěčňuje, v bleskurychlém okamžiku rozevře na zlomek vteřiny boží oko svého přístroje - podobně jako se rozevírají na zlomek vteřiny nebesa bleskem - a pohltí jejich cestu k věčnosti šlehem své vteřiny. Probudí tak jejich usínající, a přece tak obsažnou paměť? Kdo ví? Probudí tak naši usínající, a přece tak subtilní pozornost? Kdo ví? Fotograf chodí jako pešek okolo a sbírá samorosty tváří. Je to umění? Kdo ví?... Paní Filipina má vysoké čelo a zajímavou lebku. Podobá se magicky choreografce Pině (Filipině) Bausch, která zaujala Felliniho tak, že ji obsadil do role slepé kněžny ve filmu E la Nave va..., A loď pluje... Umělec - příroda si dala na paní Filipině záležet. Ale to ona zřejmě neví-ví, jako neví-ví o překrásném arcidíle, které příroda vytvořila na jeho křídlech, nějaký talentovaný estét motýl... Nina Vangeli (úryvek úvodního slova na vernisáži fotografií Jana Komárka) MSM, spol. s r. o., Lhota u Příbramě 13, P. O. Box 120, Příbram Tel.: , Fax: , Pomůcky Attends Vám umožňují soustředit se na cokoliv jiného, než na inkontinenci! Řešení pro všechny typy inkontinence Školící centrum pro nové ošetřovatelské postupy Téma: praktické postupy při aplikaci inkontinenčních pomůcek. Kontakt a bližší informace: Bc. Eva Holohlavská Tel.: , nebo na webové adrese Akční nabídka pro čtenáře Zpravodaje ÚSP: Původní cena pro Vás: 2630 Kč Akční cena pro Vás: 945 Kč Správná výrobní akce a kontrolní systémy ve stravovacích službách Tato publikace je užitečným pomocníkem při pochopení principů správné hygienické a výrobní praxe a při zavádění systémů HACCP. Publikaci dodáváme včetně aktuální legislativy (zákon č. 274/2003 Sb. a vyhláška č. 137/2004 Sb.) a CD, ze kterého si můžete dotiskovat formuláře do záznamové části publikace. Objednávky zasílejte se zřetelně vyznačeným kódem SVP 06 ZPRAVODAJ ÚSP poštou: HASAP GASTRO Consulting s.r.o., Durychova 1001, Praha 4 Lhotka faxem: em: VYZNAČTE KÓD PRO ZÍSKÁNÍ SLEVY! Kontakt pro další informace:\n11 Strana 9 Otázka až téměř zrůdná, na hranici etiky. Nicméně se člověk takové otázce neubrání, zejména je-li v situaci, že chce takto handicapovaným lidem pomáhat. Obávám se, že na tuto otázku kvalifikovaná odpověď není. Pokoušel jsem se hledat alespoň nějaké srovnání obou handicapů a domnívám se, že nejlépe stav věci vystihuje tvrzení, že slepota odděluje člověka od věcí, hluchota jej odděluje od lidí. Je to spíše filozofická úvaha než odborně kvalifikovaná odpověď, ale dává alespoň prostor pro zamyšlení, o jaké hodnoty ten či onen handicap člověka připravuje. Připustím-li, že člověk je tvor společenský, pak exkomunikace člověka ze společnosti ostatních lidí je přinejmenším obrovským zásahem do života. Asi bych měl vysvětlit, že jsem pět let pracoval v ústavu pro zrakově postižené, převážně slepé lidi. V tomto kontextu se pro mě stala slepota takříkajíc každodenní realitou. Smyslem naší práce bylo pomoci klientům kompenzovat ztrátu zraku intenzivnějším využitím ostatních smyslů. Je vcelku pochopitelné, že jsme se zaměřili zejména na využívání sluchu. Ani slepému člověku nestačí zprostředkování řady byť i příjemných vjemů, ale chce čas od času být ve společnosti jiných lidí. Protože mně osobně je velice blízká vážná hudba a jazz, organizoval jsem společenská odpoledne spojená s poslechem této hudby. Byly to docela příjemné chvíle, kdy jsme krásnou hudbu nejen poslouchali, ale také jsme si o ní povídali. Proto mě velmi překvapilo, že někteří společenští a hudbymilovní klienti se těchto aktivit nezúčastňovali. Ptal jsem se proč? Odpovědi byly vesměs vyhýbavé a nic neříkající. Teprve později jsem pochopil, že ti lidé byli nejen slepí, ale také nedoslýchaví. Proto se ostýchali jít na společný poslech hudby. Hlasitost poslechu, která by vyhovovala jim, by ostatní z hudebního sálu vyhnala. Nevím proč, snad by to uměl vysvětlit psycholog, ale většina nedoslýchavých lidí se k tomuto svému handicapu přiznává jen velmi neochotně, takže úspěšně uniknou všem běžným vstupním diagnostikám, pokud nejsou spojeny s profesionálním audio vyšetřením. Od těchto zjištění a poznání byl už jen takříkajíc krok k řešení. Pravda, byl to krok, který něco stál, ale skutečnost, že jsme některé klienty opět přivedli do společnosti mezi lidi, za to stál. Technické řešení je poměrně jednoduché a dostupné i pro lidi, kteří nežijí v rezidenčních zařízeních sociálních služeb. Přídavná zařízení vyráběná firmou Sennheiser a dodávaná českou firmou Panter s.r.o. pod označením Infraport SET 810 a Freeport SET 820 lze velmi snadno připojit k jakékoliv audiotechnice s výstupem pro sluchátka (radiomagnetofon, zesilovač, CD přehrávač nebo televize). Nabízená zařízení po připojení k přehrávači nebo TV fungují jako vysílač a pomocí bezdrátových sluchátek, která jsou součástí soupravy, lze kdekoliv v místnosti, ale často i mimo ni, poslouchat zvukovou produkci při takové hlasitosti, která posluchači vyhovuje a kterou si snadno sám na sluchátkách nastaví, aniž obtěžuje ostatní posluchače. Tímto jednoduchým řešením prakticky přestaneme používat větu, kterou nedoslýchavého často zraňujeme: Ztlum to, vždyť není slyšet vlastního slova! Naše know how spočívá v používání tohoto zařízení při řadě jiných aktivit za současného používání bezdrátového mikrofonu, který je všem k dispozici. Společná setkání jsou vždy ozvučena, takže ti klienti, kteří chtějí, si sluchátka vezmou, ostatní slyší produkci z běžného ozvučení. Tento systém lze použít i při komornějších akcích. Např. terapeutka, která pracuje se skupinou klientů, má tzv. hlavový mikrofon, který ji nikterak neomezuje, nedoslýchaví klienti mají sluchátka a ostatní slyší terapeutku přímo. V současné době se připravuje rozvod signálu i na pokoje klientů. Tak se budou moci společenských akcí zúčastnit i ti klienti, kteří jsou dlouhodobě upoutání na lůžko. Firma Sennheiser vyrábí i mnohem sofistikovanější komunikační systémy, které umožňují vzájemnou komunikaci mezi těžce sluchově postiženými a majoritní společností. Příkladem může být úspěšný a velmi rozšířený MIKROPORT 2013 PLL a jeho nová vylepšená varianta SYSTÉM 2015, používané v kolektivních zařízeních pro těžce sluchově postižené, zejména u dětí a mládeže. Díky spolupráci s firmou Panter s.r.o. jsme objevili i další techniku, která může zvýšit kvalitu života sluchově postiženým. Jsou to např. zcela autonomní stereofonní sluchátka Audioport A 200, bez nichž si již dnes řada klientů neumí představit návštěvu divadla nebo koncertu mimo objekt domova. Kromě toho na tato sluchátka mohou diagnostikovaní nedoslýchaví dostat až 50% příspěvek od příslušného sociálního odboru. Jak vidět, ani ztráta sluchu, není-li úplná, nemusí člověka oddělovat od lidí. Ing. Karel Štěrba autor je bývalý pracovník domova pro zrakově postižené Palata Co je horší, nevidět,nebo neslyšet?\n12 UKRAJINA Ukrajina je země od České republiky vzdálená asi jako Francie. Na území Ukrajiny leží jeden z geografických středů Evropy. Ukrajina je rozlehlá a velmi bohatá. V Iráku si dokáže vydržovat tisícihlavý kontingent, její fotbalové týmy kupují hráče za miliony dolarů, po ulicích jejích měst se prohánějí luxusní automobily. Přes to všechno je našim představám o životě středoevropana Ukrajina na míle vzdálená. Díky jistému občanskému sdružení jsem měl možnost na Ukrajině navštívit jeden z místních ústavů sociální péče pro děti a mládež a okusit stav místní sociální péče takříkajíc na vlastní kůži. Onen ústav leží v jedné malé vesničce. Jedná se o bývalé šlechtické sídlo jednoho z místních šlechtických rodů s rozlehlou zahradou (dříve možná parkem). Objekt má dvě patra a dvě křídla, do kterých se vejde asi sto padesát dětí plus personál. Budova je oprýskaná, někde omítka chybí úplně, v některých místech to připomíná spíše staveniště (a ono vlastně je). Plastová okna v secesní stavbě působí jako pěst na oko, při bližším prozkoumání je vidět velké díry mezi rámy a pěnovou výplní. Zevnitř se line podivný zápach. Pach moči se mísí se silným odérem chlorové dezinfekce a pachem z jídla. Nejprve se vám z toho udělá trochu špatně, pak si zvyknete a už to ani nevnímáte. V jednom křídle ústavu bydlí hlavně malé děti do deseti let. Pokoje jsou velké, v každém je kolem deseti klecových postýlek. Na každém pokoji je vanička se sprchou. Pohled do pokojů a zejména postýlek je pro člověka znalého poměrů našeho zdravotnického a sociálního systému opravdu tristní. Postýlky jsou čisté, děti v nich mají hračky, pleny Pleny jsou většinou staré, několikrát seprané hadry. Nějaké Pampers tu znají jen z reklamy. Doma bychom s něčím takovým ani neutírali podlahu, zde se do toho přebalují postižené děti. Většinou jde o lněné vlákno, tudíž to škrábe. Z postýlky se na vás občas usměje nějaké dítě. Krom jednoho pokoje si můžete na všech kartičkách tohoto křídla přečíst diagnózu oligofrenie. Nějakého rozdělení postižení se tu nedočkáte. Vedle sebe leží děti s DMO, Downovým syndromem, hydroencefalitidou, různými nespecifickými malformacemi. V ČR by většina těchto dětí měla za sebou již několikeré operace, po kterých by mohly chodit třeba i bez opěrných pomůcek. V ČR by se dítěti s hydroencefalitidou kanylou odmala odváděl z hlavy přebytečný mok, aby netlačil na mozek a dítě nebylo mentálně postižené. V ČR by tyto děti měly přístup ke všem možným druhům rehabilitace, jezdily by do lázní, do dětských ozdravoven. Pro zdejší děti nejsou k dispozici ani tak základní věci jako francouzské hole nebo invalidní vozíky nebo kočárky (v celém ústavu jsem dohromady viděl asi jen tři nebo čtyři). Všichni leží jen ve svých postýlkách (celý den, procházka ven možná není) a koukají buď do stropu, nebo na jednom pokoji s mentálně zdravými dětmi na televizi. Pár z nich by dnes mohlo chodit, spousta z nich používat invalidní vozík a jezdit po okolí (v místním magacínu vzdáleném asi tak padesát metrů sice vědí, že vedle nějaký ústav je, ale jejich obyvatele za celý rok pomalu ani nezahlédnou). V dalších křídlech je možno nalézt i choďáky, kteří za pěkného počasí pobíhají po zahradě, nebo ve společenské místnosti, na jejímž konci je seřazena řada nočníků, kam chodí dělat svou potřebu bez ohledu na okolní dění. Bohužel stále je tu většina dětí, které živoří v postýlkách a při pohledu na útlé atrofované paže vám před očima vyvstanou různé asociace. Občas se vám ani nebude chtít věřit, že tito tvorečkové ještě žijí. Za jakýkoliv dotyk jsou tyto bledé děti vděčné a nechtějí vás pouštět pryč. Chce se vám brečet, ale za chvíli vám odtrne a jdete dál. Mezi tím běhá malý Míša, na kterém po nějakém\n13 ZE SVĚTA je také v Evropě důvod k zamyšlení postižení není ani známky. Na pokoji spí s ostatními. Taková integrace naruby. Mohlo by se zdát, že obviňuji místní personál z netečnosti či liknavého přístupu a nedostatečné péče, ale to je omyl. Na jedno oddělení čítající asi tak třicet čtyřicet dětí je jedna zdravotní sestra a tři čtyři vychovatelky na směnu. Děti mají každý den pět poctivých jídel a vychovatelky celou dobu nedělají nic jiného, než že je buď krmí, nebo přebalují. Když skončí, začínají zase na druhé straně. Na nějaké procházky venku nebo hraní si prostě nemají čas. Volnočasový pracovník na plný úvazek tu neexistuje, občas sem zajde učitelka, která si s některými dětmi hraje, nebo je učí. Kdyby se této péče mělo dostávat každému dítěti, vyšlo by to v průměru tak na jednu hodinku péče měsíčně. Místní lidé se z mála, co mají, snaží udělat maximum. Vedení ústavu právě zajistilo rekonstrukci jídelny (ta současná si mohla nechat o nějakých normách EU jen zdát, co se té nové týká, i tam mám spoustu pochybností), podporují dobrovolníky snažící se dětem dopřát alespoň nějakou tu změnu ve stereotypu jídlo přebalit spát, z dotací se koupila nová sanitka, nová plastová okna. Lékařskou péči zajišťuje jeden jediný doktor na celý ústav, který má k dispozici jen základní medikamenty a zelenou mastičku, kterou úspěšně ordinuje jak na neštovice, tak na opar. Je až k nevíře, co se dá udělat z toho mála, jaké tam mají. Jeden příklad za všechny: průměrný měsíční plat místní ošetřovatelky je něco málo přes tisíc korun. Vzhledem k místním cenám to odhaduji asi tak na to, jako kdybychom my v Čechách pobírali tři tisíce. A vychovatelky jsou při místní nezaměstnanosti za tuto práci vděčné. A nejen ony, ale i kuchařky a i ostatní personál. Co se týká rehabilitací, tak na celý ústav je jen jedna jediná masérka, která své masáže provádí jen na sucho a jde spíše jen o relaxační masáže. Jeden kvalifikovaný rehabilitační pracovník by zde dokázal dělat zázraky. S našimi skromnými znalostmi základů rehabilitací a masáží jsme během tří týdnů dokázali jednoho kvadruparetického chlapce rozcvičit do té míry, že byl schopen udělat pár kroků (před tím jen lezl), další chlapec lezl po čtyřech (před tím pouze ležák) a ostatním dětem povolily spastické tenze. Hygienické podmínky bychom bez znalostí ukrajinských poměrů označili za špatné, ale ve srovnání se zbytkem země to lze považovat za luxus. Voda je dovedena do každého pokoje, z kohoutků teče většinou i teplá, záchody jsou splachovací, k dispozici jsou i sprchy a vany. Prádelna a dezinfekce neustále zásobuje ústav čistými plenami. Jako systém udržující jedince při životě tento ústav funguje skvěle. Děti dostanou najíst, jsou v čistotě, dostane se jim i velmi základní lékařské péče. Na víc nejsou prostředky a tak to, čím děti v těchto obrovských ústavech nejvíce strádají, jsou krom rehabilitace zcela obyčejné věci jako slunce, hra, něžné doteky a pohádka před spaním. Milan Z. Autor článku požádal redakci o anonymitu, rovněž místní názvy a údaje jsou z článku vypuštěny, aby se nevystavil nebezpečí, že pro příští návštěvu Ukrajiny nedostane potřebné vízum. (red.)\n14 ZE SVĚTA Expertíza Rudolfa Hirsche a Ulricha Kastnera, zpracovaná v r pro Spolkové ministerstvo zdraví a sociálního zabezpečení, jednoznačně ukazuje, že domovy sociální péče jsou dnes v SRN především bydlištěm lidí s psychickými poruchami, zvláště pak lidí trpících demenčním syndromem. Expertíza potvrdila často uváděný údaj, že procento klientů, kteří trpí psychickými poruchami, se pohybuje mezi 50 až 70 %. Tato skutečnost má důsledky pro koncepci i architekturu domovů, pro kvalifikaci a výběr personálu. Původní koncepce domovů sociální péče počítala se somaticky nemocnými lidmi, omezenými ve svých každodenních aktivitách, kterým chtěla nabídnout novou perspektivu. Až do poloviny 90. let minulého století většina klientů domovů důchodců požadovala takový typ ubytování, který by se podobal jakémusi hotelu, v němž nebudou mít tak úzký kontakt s jinými starými lidmi. A tak se stále znovu stává, že i nově vybudovaná zařízení jsou nemoderní již při svém otevření. Silně rostoucí skupině dementních klientů tradiční nabídka domovů sociální péče totiž nevyhovuje. Demence činí z lidí, kteří si dříve udržovali odstup od jiných a preferovali spíše solitární způsob života, úzkostlivá a zoufalá stvoření vyžadující stálý (vizuální) kontakt s důvěrně známými osobami. Nové domovy důchodců se však svým vybavením a koncepcí podobají spíše úředním budovám a jejich klienti se v jejich prostorách cítí jako ztraceni a pohybují se v nich jen s obtížemi. Jelikož péče o psychicky nemocné staré lidi bude v budoucnosti ještě více než dnes hlavním úkolem domovů sociální péče, považují němečtí experti za důležité, aby zřizovatelé domovů při novostavbách a rekonstrukcích dbali na specifické potřeby lidí s demencí a jinými duševními problémy. K těmto specifickým potřebám patří především snaha žít v normálním, důvěrně známém prostředí, které poskytuje člověku pocit bezpečí. V obytných skupinách o 30 obyvatelích, které v minulosti instituce sociální péče doporučovaly, lidé s demencí rychle upadají. Přátelské a humánní uspořádání může pomoci také lidem s depresemi. Asi 80 % stařeckých depresí charakterizují výrazné projevy strachu. Syndrom strachu se přitom projevuje buď formou vzrušení nebo naopak apatie. Zvláště,,úřední či,,ústavní architektura může posilovat strach depresivních lidí. Přehlednost prostředí a malé obytné jednotky mají pro tyto lidi velký význam. Německé kuratorium pro pomoc starým lidem doporučuje v případech lidí s demencí a syndromy strachu a paniky vytváření malých obytných forem s individualizovaným přístupem ke starým lidem, které jim v důsledku své útulnosti, malých a přehledných Trendy ve vývoji domovů sociální péče v SRN důraz na potřeby psychicky nemocných Ing. Vladimír Hanzl rozměrů pomohou vytvořit pocit jistoty, bezpečí, důvěrnosti a normality. Také stávající ústavy lze přebudovat tak, aby se v nich uplatnil princip obytných skupin či domácích společenství. V těchto malých společenstvích mizí řada problémů. Např. se zde nevyskytuje problém nedostatečné výživy. To je dáno tím, že se vaří v zorném poli klientů. Vizuální kontakt s kuchyní přináší pocit jistoty. Změny v zařízeních sociální péče budou nutně znamenat i nové požadavky na kvalifikaci personálu. Vedle spolupráce s odborníky gerontopsychiatry budou domovy potřebovat specializované síly pro péči o lidi s Alzheimerovou chorobou, demencí, depresemi atd. Dnes již probíhá mnoho vzdělávacích kurzů, které vzdělávají personál domovů v naznačeném směru, problémem však zůstává, že Strana 12 (zpracováno ze zahraničního tisku) zaměstnanci pak nemohou získané poznatky uplatnit. Expertíza proto požaduje, aby domovy posílali své zaměstnance do vzdělávacích kurzů jedině tehdy, pokud budou mít jasnou představu o jejich dalším využití. Dalším požadavkem expertízy je přechod od funkcionální péče k péči osobní. Funkcionální péče je založena na principu dělby práce (např. jedna osoba rozděluje všem klientům léky), v rámci osobní péče se jeden zaměstnanec stará ve všech oblastech o určený počet klientů. Při přiřazování klientů k jednotlivým ošetřovatelům se vychází z přesné znalosti biografie klienta a z jeho aktuálního psychického stavu. Součástí nových trendů ve vývoji domovů sociální péče je i formulace standardů dobré péče o psychicky nemocné klienty: Budova a rozvržení prostoru: - přehledná architektura, - malé obytné jednotky, nejlépe osm až dvanáct obyvatel, - normální, útulná atmosféra obydlí. Péče a ošetřování: - ošetřovací koncepce zaměřená gerontopsychiatricky, - řízení péče odbornou silou s gerontopsychiatrickým vzděláním, - osobní péče o klienta - domácí hospodaření (vaření, praní atp.) se odehrává vzorném poli klienta. Strukturovaná a dokonale integrovaná kooperace - se všeobecnými lékaři, internisty a gerontopsychiatry, - s rodinnými příslušníky a dobrovolnými pomocníky, - se zájmovými skupinami, např. s Alzheimerovou společností. Literatura viz\n15 Výdej jídel v souladu s hygienickými předpisy? ANO! s výrobky z JIVY JIRÁK Jídlo v normované kvalitě až na pokoj novinka Elektrický vyhřívaný transportní vozík JIVA 110/3-H2 Firma JIVA JIRÁK přichází s užitečnou novinkou, kterou vyvinulo konstrukční oddělení firmy. Celonerezový vyhřívaný transportní vozík ve druhém stupni hygienického provedení H2 vyřeší problém, jak udržet pokrmy ve správné teplotě při jejich převážení a před jejich servírováním. Vozík je konstruován na 16 gastronádob GN 1/1 nebo 8 kusů GN 2/1. Výhodou jsou uzamykatelná dvířka. Snadnou manipulaci umožňují otočná kolečka, z nichž dvě jsou opatřená brzdou. Topná tělesa jsou umístěna v bocích a v zadní stěně vozíku, teplota je měřena a ovládána digitálním termostatem, který je kompatibilní se systémem HACCP. Připojení je možné přes běžnou elektrickou zásuvku 230 V. Rozměry transportního vozíku jsou 785 x 795 x 1334 mm, hmotnost cca 120 kg, příkon 0,75 kw. Akční nabídka Pojízdné talířové zásobníky: Celonerezové provedení, termostat JIVA 72 N Zásoba 55 talířů JIVA 73 N Zásoba 2 x 55 talířů Pojízdné miskové zásobníky: Celonerezové provedení, termostat JIVA 72 - M/N jednodílný Zásoba 48 misek JIVA 73 M/N dvoudílný Zásoba 2 x 48 misek Pojízdný výdejní vozík s ohřívanou vodní lázní JIVA 740/2 až 740/4 Možná kombinace různých gastronádob. Termostaty pro každou sekci. Výdejní vozíky Nerezové gastronádoby a víka Speciální kuchyňské vybavení Servírovací vozík JIVA 23 N Celonerezové provedení se dvěma policemi Odkladová plocha 540 x 340 mm nebo 740 x 440 mm Servírovací vozík JIVA 25 N Celonerezové provedení se třemi policemi Odkladová plocha 540 x 340 mm nebo 740 x 440 mm Gastronádoby a víka z kvalitní nerezavějící oceli 18Cr/10Ni. Rozměry jsou normalizovány podle normy DIN. Gastronádoby s držadly či bez držadel, děrované varné vložky s držadly i bez držadel, víka plochá s držákem v prolisu s různými výřezy (pro držadla, naběračku), kloubová plochá víka bez výřezu a s výřezem apod. Drtiče kuchyňského odpadu, nierolenová prkénka, hřebenové zásobníky na poklice, jídelní podnosy apod. JIVA-JIRÁK spol. s r. o. Vestec u Prahy 170 PSČ tel.: fax:\n16 NÁZORY, DISKUZE Strana 14 Jak je to s doplácením státu na domovy důchodců V souvislosti s nedávnou snahou MF DNES vyvolat aféru ohledně údajného přijímání úplatků od žadatelů o domovy důchodců v Praze, zde vyšla dne na str. A6 pozoruhodná glosa paní Jany Bendové s názvem Proč vlastně máme starobince. Již tímto titulkem mě článek vyprovokoval k reakci a zvláště oním označením zařízení pro seniory. Autorka se přimlouvala za posílení péče o seniory osobami blízkými, jimž by se měl současný příspěvek zvýšit. To by mi nevadilo, ale vadilo mi její konstatování, že lidsky ani ekonomicky nelze takový (myšleno asi současný) velkoústavní systém uznat. Dále napsala: Stačí si vzít k ruce kalkulačku. Ústavní péče je velmi drahá. Pokud by stát slušně zaplatil obětavé členy rodiny starající se doma o příbuzné, ušetřil by velké peníze. Novináři samozřejmě rozumí všemu a musí zasvěceně mluvit o všem. To bych snesl a přešel, i když hluboce nesouhlasím a vím, že pravda je jinde. Ale paní Bendová pouze vyjádřila zcela všeobecně rozšířené předsudky a odsudky vůči ústavní péči, rozšířené nejen v Česku, ale například i u některých anglických spisovatelek. Napsal jsem jí tedy a na jednostránkové příloze doložil, že se její kalkulačka hluboce mýlí. Pěkně mi odepsala, ale mám obavu, že můj dopis příliš nevnímala, protože závěrečná věta zněla: I informace (které ona má k dispozici - pozn.autora) o výrazné nákladnosti ústavní péče (bydlení, strava, úklid, poskytování hygieny, odborný dohled na tři směny ) ve srovnání s terénními službami jsou přesvědčivé. Další korespondenci jsem tedy považoval za zbytečnou. Jak to ale ve skutečnosti je s nákladností ústavní péče z hlediska veřejných financí? Udělejme si v tom alespoň my, ředitelé a pracovníci ústavů sociální péče, jasno a nekývejme stále na souhlas novinářům nebo jiným lidem, kteří mají tendenci nám vyčítat, že vůbec žijeme a nestydíme se za to. Nejprve mi dovolte malou poznámku k tomu, že lidsky nelze uznat onen systém, který nabízí handicapovaným seniorům především péči a bydlení v domovech důchodců, systém, o nějž (zvláště v Praze) senioři v počtu přesahujícím dnes 14 tisíc, velmi stojí. V modernějších domovech jsou jednolůžkové pokoje, poskytující téměř stejné soukromí jako garsonka v paneláku, přičemž se zde senior nemusí bát tak, jak se často bojí v oněch panelácích. Má zcela na dosah nejen řadu služeb a pomocných rukou, ale i stálou společnost vrstevníků a výběr aktivizačních programů. V tomto směru se v poslední době snaží rozšiřovat nabídku seniorům v domácnostech i obce, a to je jen dobře. Dovoluji si ale tvrdit, že domovy jsou v této péči jistě intenzivnější a kacířsky řeknu - odbornější. Navíc staří lidé z páchnoucích činžáků bez výtahů nebo ze zanedbaných domků bez teplé vody a stálého topení nebo z velkých bytů, na které nestačí a jsou v nich stejně většinu doby opuštění, se do domova důchodců přímo těší. Také si uvědomme, že většina domů je plná bariér a většina bytů nemá koupelny přizpůsobeny manipulaci se špatně pohyblivým člověkem. Z toho vyvozuji, že s lidskostí na straně domovů důchodců to není a nebude asi tak zlé. Také naši obyvatelé vracející se z různých nemocnic (byť do dvou nebo třílůžkových pokojů) se vracejí velmi rádi. Existují ovšem výjimky (jako ostatně všude). A nyní k otázce nákladnosti domovů důchodců pro stát a veřejné finance: udělal jsem si kalkulaci za zařízení, které řídím, a vyšly mi následující (celkem snadno ověřitelné) věci: 1) Příspěvek státu na jedno lůžko a měsíc v DD je pro rok ,50 Kč. Pokud v rozpočtu naší organizace sečtu roční odvody na sociální a zdravotní pojištění za organizaci a za zaměstnance a dále daně ze závislé činnosti odváděné za zaměstnance a vydělím to dvanácti a počtem lůžek v našem DD, vychází mi 4924,60 Kč. Pokud si dále z položek, které domov nakupuje, sečtu veškeré DPH (19 % nebo 5 % dle druhu výdajů) a opět to vydělím 12 a počtem lůžek, docházím k číslu 840,10 Kč, tedy celkem 5764,70 Kč. Domov tedy vrací více než dostal. Lze ovšem namítnout, že příslušná zdravotní pojištění se neodvádí státu, ale zdravotním pojišťovnám. Ano, dle mých výpočtů na ZP odvádí DD měsíčně 1037,60 Kč na jedno lůžko, ale buďme trochu důslední: zaměstnanci si ze svých čistých mezd platí byty, služby, energie, potraviny a jiné věci řekněme s průměrnou daní 15 %. Státu se takto (i to mohu doložit) vrací dalších 817,60 Kč (na měsíc a 1 lůžko v DD). Budu-li ještě důslednější a vypočítám odvody sociálního pojištění a daní ze závislé činnosti za zaměstnance firem, poskytujících DD služby, vychází mi 251,10 Kč na měsíc a lůžko, tedy dohromady 1068,70 Kč, což je opět číslo vyšší než odvedené zdravotní pojištění. Dá se tedy konstatovat, že státu se peníze vložené do DD vrací i s úroky a ještě je tím pokryto zdravotní pojištění zaměstnanců. Vlastně se jedná o jakousi okamžitě návratnou půjčku domovům na zaměstnanost lidí, kteří pracují v DD nebo pro DD. 2) Příspěvek obce (kraje) je v případě našeho DD na jeden měsíc a lůžko 4940,- Kč. Tímto příspěvkem kryje domov náklady na odpisy nemovitého i movitého majetku ve výši 1194,9 Kč, což je snad logické, neboť jde o majetek obce, dále čisté mzdy zdravotnických, sociálních a administrativních pracovníků DD (3551,60 Kč) a jiné drobné náklady za 193,50 Kč (na měsíc a lůžko). Tento příspěvek nemá pro kraj nebo obec žádnou přímou návratnost. 3) Obyvatel DD uhrazuje včetně příplatku za bezmocnost domovu v průměru 7000,- Kč. Z toho 1890,- Kč jde na potraviny, které si také obyvatel zkonzumuje, dále 1980,- Kč jde na zajištění úklidu, praní, vaření (tj. čistých mezd těchto pracovnic, nákupy čistících prostředků, úklidových služeb, prádelen, plynu na vaření atd.), 352,50 Kč z bezmocností jde ještě na čisté platy zdravotníků a zbytek (asi 2777,50 Kč) jde na zajištění bydlení v DD (tj. energií, oprav, platů a materiálů údržby, odvoz odpadů, revize, nákupy prádla, nábytku aj. předmětů, paušálů za telefony atd.) Pokud by ještě na některé věci (jako je například FKSP nebo povinné pojištění pracovních úrazů) něco chybělo, lze to klidně vzít ze státního příspěvku, kde je převis zisku asi 200,- Kč a stále to bude pro stát jak se říká vlej vylej. A nyní tyto náklady a dotace porovnejme s obdobnými náklady a dotacemi u srovnatelného seniora v domácnosti: 1) Příspěvek od státu na péči o osobu blízkou (2005) je u lidí převážně nebo úplně bezmocných nebo u lidí alespoň částečně bezmocných nad 80 let 3776,- Kč. Státu se z této částky přímo nevrací nic a nepřímo snad různé daně při vlastních nákupech osoby blízké. Zanedbatelné nejsou i další (nevyčíslitelné) dotace státu tzv. neziskovkám, které provozují denní stacionáře, poradny, linky pro seniory atd. 2) O příspěvcích obce na seniora v domácnosti se často taktně mlčí, ale ony existují. Buď jsou to dotace Pečovatelské službě (tu ale nyní dejme stranou, jestliže pečuje osoba blízká), nebo příspěvky klubům důchodců a jiným aktivitám a službám pro seniory. Jsou zde i mzdové náklady na terénní sociální pracovnice i příslušné úřednice městských úřadů. Jednou z neprůhledných oblastí obecních dotací jsou byty s regulovaným nájemným. Lze totiž silně pochybovat, že obce (nebo majitelé domů) mohou z regulovaného nájemného uhradit obdobu odpisů majetku, kterou musí rozpočtovat domovy důchodců. Jinými slovy obce toto dotují. 2a) Jestliže u DD obce navíc dotují čisté platy zdravotnických pracovnic, pak u seniorů v domácnostech zde často vstupuje na scénu veřejné zdravotní pojištění, buď formou poskytování Domácí péče (Home care) nebo formou pobytu v Léčebnách dlouhodobě nemocných či v nemocnicích, které jsou oproti obyvatelům DD významně častější. Pokud by zdravotní pojišťovny umožnily realizovat a financovat ošetřovatelskou péči v DD formou Domácí péče, obce by značně ušetřily. 3) Samotný senior v domácnosti jistě spotřebuje obdobně jako v DD potra-\n17 Strana 15 viny za 1890 Kč měsíčně (pokud se nemoří hlady). Odevzdá-li příplatek pro bezmocnost pečující osobě (jak by měl) a má-li potom k dispozici analogických 6648,- Kč jako obyvatel DD, pak mu na byt, teplo, teplou a studenou vodu, odpady a veškeré služby spojené s užíváním bytu, výtahu a společných prostor, dále na veškeré materiály, údržbu a opravy domu zbývá 4758,- Kč - tedy o 1980 Kč více než na tytéž věci obyvateli DD, který tím platí služby jako vaření, praní, úklid. Na to senior v domácnosti dostává dotaci státu (3776,- Kč). Je tedy pro něj z hlediska jeho financí pobyt v domácnosti jednoznačně výhodnější (pokud ovšem nebydlí v bytě s tržním nájemným nebo v drahém družstevním bytě). Proč je ale potom tolik žadatelů o DD? Odpověď je jednoduchá: péče o nějak bezmocné seniory v domácnosti je pro populaci lidí v aktivním věku zcela neatraktivní, i vzdor tomu, že na stejně postiženého seniora v domácnosti stát doplácí mnohem více než na obyvatele DD. A pokud jde o obce (s připočtením systému veřejného zdravotního pojištění), ty doplácejí nanejvýš částky obdobné, jako na obyvatele DD. Běžná osoba blízká si tedy snadno spočítá jedna a jedna a s velkým úsilím (často na poslední chvíli) shání DD pro svého seniora. Pokud by tedy měla být péče o seniory v domácnosti pro populaci atraktivní, pak si musí populace přiznat, že by to pro stát (a tedy i pro ni) bylo ještě mnohem a mnohem dražší než nyní, zatímco pobyt seniora v domově důchodců nestojí stát prakticky nic a ještě se tím podporuje zaměstnanost. Problém je, že jsem teď možná vyzradit státní tajemství, ovšem tajemství velmi staré. Již socialistické ekonomice bylo jasné, že péče koncentrovaná a kolektivní je vždy levnější než ta dekoncentrovaná - rozptýlená. Je to téměř stejné, jako by někdo chtěl přenést většinu akutních hospitalizací do domácností nemocných. To asi nikoho z oněch moderních humanistů brojících proti domovům ani nenapadne nebo snad nedej Bože ano? P.S.: Ještě ke zdravým a schopným seniorům, kteří jdou do DD v důsledku neúnosného tržního nájemného nebo díky velkým reálným nákladům na bydlení. Z výše uvedeného plyne, že by jim to nikdo neměl mít za zlé, protože od státu vlastně nic navíc nečerpají, a pokud jde o samotné bydlení, potraviny a nezbytné služby, plně uhradí již dnes domovu příslušné náklady, ovšem kromě odpisů majetku. V domovech prostě nacházejí trvale regulované sociální nájemné. To, že případnou ošetřovatelskou péči musí hradit obce a nikoliv veřejné zdravotní pojištění, ovšem není přece jejich problém. Takže závěrem musím s klasikem říci: nevím, nevím, ale opravdu nevím, ale ty domovy tu asi zbudou jako nejčastější státní řešení populační exploze seniorů. PhDr. Stanislav Dospiva, ředitel Domova důchodců Praha 4 - Chodov NÁZORY, DISKUZE Rozpaky nad dobře míněnou novelou Na návrh MPSV zařadil parlament do Zákona o sociálním zabezpečení č. 100/ 1988 Sb. nový 89a, který stanoví, že Při poskytování ústavní sociální péče nelze používat opatření omezující pohyb klientů, s výjimkou případů přímého ohrožení jejich zdraví a života, nebo zdraví a života jiných osob, a to pouze po dobu nezbytně nutnou. Ústav sociální péče je podle tohoto ustanovení povinen o použití opatření omezujícího pohyb osob informovat bez zbytečného odkladu zákonného zástupce klienta a vlastního zřizovatele a vést o použitých opatřeních omezujících pohyb klientů rozsáhlou evidenci, obsahující např. základní osobní údaje o klientovi a zaměstnanci, který omezující prostředek použil, čas a důvod použití těchto prostředků, nebo např. informace o předchozím svolení, resp. následném vyjádření lékaře k použití restriktivního prostředku. Zařazení tohoto paragrafu do zákona je podle mého názoru problematické. Zmíněné ustanovení, tak jak bylo zamýšleno, upravuje výjimku ze zákazu zásahu do osobní svobody, garantované čl. 8 odst. 1 Listiny základních práv a svobod (dále jen Listina). Taková výjimka však může být předmětem zákonné úpravy pouze tehdy, jsou-li podmínky, za nichž lze určovat omezení základních práv a svobod, přímo stanoveny v předpisech tvořících ústavní pořádek ČR. Tyto předpisy, konkrétně Listina, však omezení osobní svobody bez souhlasu občana připouští, vyjma specifických trestně právních institutů (trest odnětí svobody, uvalení vazby, zadržení a zatčení) pouze v případě tzv. detence, tedy převzetí nebo držení občana v ústavní zdravotnické péči. Zásah do osobní svobody občanů je tedy přípustný pouze v zařízeních ústavní zdravotní, nikoli tedy ústavní sociální péče. Úprava omezení osobní svobody klientů ÚSP provedená 89a Zákona o sociálním zabezpečení jde tedy nad rámec povolený Listinou a je proto nepřípustná. Odhlédneme-li od neústavnosti této novely (tu může ostatně konstatovat jen Ústavní soud), je jejím dalším kardinálním problémem otázka, co se přesně myslí pojmem opatření omezující pohyb. Ta totiž v praxi nemusí zahrnovat pouze ona klecová (síťová) lůžka, s kterými je novela spojována, ale celou řadu dalších omezovacích prostředků, jako např. kurty, izolující vypolstrované samotky, farmakologická omezení či prosté úchopy, kterými je klientovi bráněno v pohybu. Zákon však tato opatření nevyjmenovává a bližší specifikace podzákonným aktem není možná. Jak totiž vyplývá z čl. 4 odst. 2 Listiny, a jak judikoval též Ústavní soud ČR, nelze meze základních práv a svobod stanovit či upravit předpisem nižší právní síly než je zákon. Právní teorie definuje osobní svobodu jako..stav člověka prostý jakéhokoli omezení jeho chování zákonem nedovoleným donucením (násilím), tj. takový stav, v němž se člověk může chovat libovolně podle svého rozhodnutí, aniž mu kdokoli v nějakém chování mohl nedovoleným způsobem bránit, anebo ho k nějakému chování nedovoleným způsobem nutit. Z pohledu této definice pak nemusí být omezovacím prostředkem síťové lůžko, pokud se do něj člověk zavře o své vlastní vůli bez jakéhokoli přičinění druhé osoby. Naopak může být již omezujícím prostředkem prostý, krátký časový okamžik trvající úchop, kterým zamezíme pohybu jiné osoby. Z toho je zřejmé, že zákon by měl vedle specifikace těchto omezení určit i míru (hranici) intenzity, při které už jde, resp. ještě nejde o zásah do osobní svobody klienta. Zároveň s tím by měl označit, která z opatření omezující pohyb jsou zcela nepřípustná (např. lůžka s mříží), a o kterých je potřeba vést záznam i v případě, že zde nedochází k donucování druhou osobou (např. použití síťového lůžka o své vlastní vůli ). To vše však v novele chybí. V praxi tedy může vypadat aplikace této nedokonalé právní úpravy celého problému tak, že jedna zařízení zvolí extenzivní výklad tohoto ustanovení a budou pod restriktivními opatřeními podle 89 a chápat i zcela subtilní zásahy, jako např. uchopení zmateného bosého klienta za ruku ve snaze odvrátit jeho úmysl opustit DD ve dvacetistupňovém mrazu. Ty pak s ohledem na to, že takový klient může opakovat svůj úmysl i několikrát denně, budou věčně vyplňovat zákonem předepsané formuláře a opatřovat si (samozřejmě, že za úplatu) zpětná vyjádření lékaře. Jiná zařízení mohou zvolit opačný extrém a za restriktivní prostředek nepovažovat ani síťové lůžko, s odůvodněním, že je tam klient zvyklý spát, a že si do něj chodí lehnout sám. Problém síťových lůžek, resp. užívání restriktivních prostředků v ústavech sociální péče, úzce souvisí s léta neřešenou otázkou vymezení legislativních hranic mezi zdravotní a sociální péčí. Právní řád zjevně nepředpokládá, že by v ústavech sociální péče žily osoby, u nichž by s ohledem na jejich zdravotní stav bylo společensky přípustné dovolit výjimečné omezení jejich osobní svobody. Toto oprávnění proto svěřuje pouze ústavním zdravotnickým zařízením, u nichž s ohledem na dostatečné technické, věcné a personální vybavení předpokládá kvalifikované použití restriktivních prostředků. Skutečnost je však jiná. Vlivem celé řady faktorů (medicínských, demografických, právních, ekonomických...) totiž ústavy sociální péče, zejména pak DD, ve stále větší míře suplují nemocnice s tím rozdílem, že však vedle oněch věcných, personálních a technických podmínek nemají ani dostatek zákonem dané kompetence k péči o takové klienty, do které (ať se to jakkoli nerado slyší) patří i výjimečná opatření detenčního charakteru. Z legislativního hlediska by bylo proto potřeba buď ctít ústavní pořádek a trvat na bezvýjimečném zákazu použití restriktivních opatření v těchto zařízeních s tím, že se o klienty, u nichž je použití restriktivních prostředků nezbytné, postarají ústavní zdravotnická zařízení, anebo tuto realitu naopak akceptovat a ÚSP vedle jiného též vybavit v tomto směru obdobnými kompetencemi, jako mají tyto subjekty. To by však v první řadě znamenalo novelu čl. 8 odst. 6 Listiny, jež by těmto zásahům do osobní svobody dala ústavní rámec, a teprve poté na ni navazující a podstatně podrobnější zákonnou úpravu, než jaká byla provedena zmíněným 89a Zákona o sociálním zabezpečení. Obávám se však, že při tempu, jakým se na ministerstvu (ne) řeší problematika zdravotní péče v ÚSP, a při malé schopnosti jeho úředníků orientovat se v lidskoprávní problematice, budou ústavy ještě dlouho těmi, kteří drží onoho příslovečného Černého Petra. Eduard Kaplan\n18 STRAVOVÁNÍ Výživa Strana 16 Výskyt malnutrice je velmi závislý na typu onemocnění, pro osoby ve vyšším věku však obecně platí vícečetná morbidita například velmi častá je kombinace prvních dvou uvedených faktorů (věk a respirační onemocnění): ve vyšším věku v 50 % s respiračním onemocněním v 45 % se zánětlivým střevním onemocněním v 80 % s maligním onemocněním v 85 % Příjem stravy ve vyšším věku (ale i její využití) ovlivňují různé, mnohdy na první pohled nesouvisející faktory: Sociální izolace Chybějící podpora rodiny Osamělost Omezené finanční prostředky Omezená pohyblivost Potíže z artróz Zhoršený zrak Pokles základních metabolických funkcí Závažné jsou i faktory dlouhodobě ovlivňující možnost konzumace jídla a zhoršení metabolických funkcí = úbytek svalové tkáně spojený s tendencí k hromadění tuku. Snížená sekrece slin a atrofie chuťových pohárků, které obě vedou k poklesu chuti k jídlu až nezájmu o jídlo. Časté jsou choroby dásní, ztráta zubů a nepadnoucí zubní protézy. Snížení sekrece trávicích šťáv vede ke zhoršení trávení s následnými zažívacími obtížemi, které vedou ke snížení konzumace jídla, přitom současně nelze z nedostatečně trávené potravy získat potřebné množství živin. Pro stravování seniorů je typická (na rozdíl od mladší populace) nízká konzumace tuků, nárůst konzumace sacharidů, pokles konzumace masa za současné výrazné změny výdeje energie - snížení. Při hodnocení nuv domovech důchodců a ústavech sociální péče To, že výživa ve vyšším věku obecně není bezproblémová a je důvod se jí zabývat, dalo najevo i WHO ve svých úkolech pro 21. století, mezi nimiž dva se zabývají touto oblastí: Zdravé stárnutí a Snížení výskytu neinfekčních onemocnění. Jednoznačně jisté je, že pro každý stát je důležité, aby se podařilo zachovat samostatnost osob do co nejvyššího věku, čímž se posune i potřeba intenzivní zdravotní péče do vyšších věkových kategorií. Současně se tím posune i čerpání sociálních služeb do vyšší věkové kategorie. Že nedostatečná výživa, vedoucí k malnutrici - tedy již k projevům nedostatečné výživy - není ojedinělým fenoménem, svědčí obecně uznávaná data - v domácím prostředí trpí asi 10 % chronicky nemocných malnutricí, a u těch, kteří jsou dlouhodobě mimo domov (hospitalizovaní, či v sociálních zařízeních), se některé příznaky malnutrice projeví u % a u % je malnutrice prokázána. triční potřeby je ale třeba uvědomit si několik zásadních součástí - potřeba energie je ovlivněna věkem (cca kcal/kg/den), dávka bílkovin je minimálně 1,0 g B/kg/den. Obé je ale ovlivněno pohybovou aktivitou, do níž je třeba započítat i případnou rehabilitaci, a náročnost je třeba hodnotit nikoliv z pozice zdravého mladého člověka, ale s ohledem na náročnost dané aktivity pro konkrétního seniora. Nárůst potřeby je také dán chronickým onemocněním i momentálním akutním stavem, který je obvykle rizikem pro rychlý vznik výživových problémů (chřipka, průjem, nevolnost). Častější choroby vedou k vyšší potřebě vitamínů, zejména antioxidantů. Časté jsou deficity vitamínu C, kyseliny listové a vitamínu B12. Pokud jde o minerální látky, jsou časté deficity železa, zinku a vápníku. Nedílnou součástí je dostatek tekutin jako nezbytná součást kondice klientů. Kůže je atrofická, a to dále vede k vyšší ztrátě vody, přitom se ztrácí pocit žízně a vše je umocněno porušenou koncentrační schopností ledvin. Důsledkem nedostatečné hydratace je riziko trombóz, zácpa, častější infekce močových cest, ale i zmatenost. Opět jde o poměrně častý problém trpí jím více než 10 % starých osob a více než 25 % osob s poruchou mobility. Prevencí dehydratace je samozřejmě dostatečný příjem tekutin a to je nutně alespoň ml/den. Správná hydratace patří k důležitým opatřením ošetřovatelské péče a je vizitkou její kvality. Pro úspěšné řešení výživy je nutný systém, náhodné řešení odhalené malnutrice neřeší problémy většiny. Jak tedy postupovat? Nejprve je třeba jednoduchým způsobem (screeningovým formulářem) zhodnotit nutriční stav a podle zjištění připravit plán nutriční péče. Jde o základní informace, které ovlivňují stav klienta: délka hospitalizace, základní diagnóza, jak je možné pacienta živit (CŽK, NGS, PEG, per os) a jaké množství stravy je schopen přijmout, celkový stav pacienta (vědomí, farmakologie, laboratorní hodnoty), integrita kůže chronické rány, je-li plánována rehabilitace a v jakém rozsahu, jaká je aktivita klienta. Dále je třeba zvážit zvýšenou potřebu živin či energie v důsledku onemocnění (zvýšení základní energetické potřeby - srdeční, respirační insuficience) či doplnění nedostatků vzniklých léčbou (nedostatek draslíku - diuretika, nedostatek železa - antacida, krvácení). Po tomto komplexním zhodnocení je třeba určit vhodnou formu stravování pro daného klienta. Obecně platí, že vždy je třeba dodržet několik pravidel: neomezovat výběr pokrmů a surovin zvážit dietní omezení z hlediska malnutrice časové rozvržení jídel podle potřeb klienta v malém objemu hodně efektu (to znamená nejen použít i potraviny energeticky bohaté například smetanový jogurt, ale i včasné doplnění sippingu) Pokud je třeba volit tekuté varianty pokrmů, je nutné si uvědomit, že rozmixováním pokrmu (a jeho potřebným naředěním) ztrácíme část živin i energetické hodnoty, tedy výsledný produkt je neplnohodnotný. Vždy je tedy nutné takovou stravu doplňovat na potřebnou hodnotu, a to jak o základní živiny a energii, tak i o vitamíny a minerální látky. Při ekonomickém hodnocení nákladů na péči o klienta je třeba hodnotit stejnou kvalitu a její cenu. Nelze porovnávat čaj s biftekem a rozhodnout se z ekonomického hlediska pro čaj, který je levnější. Přiměřená výživa s sebou nese snížení počtu onemocnění (infekce, zápaly plic), úmrtí, ale i snížení celkových nákladů na péči (menší potřeba léků, zdravotnického materiálu) a současně kvalitativně vyšší úroveň života seniorů. Starnovská Tamara\n19 Strana 17 Mezinárodní akreditační standardy pro následnou péči V polovině letošního roku vydává nakladatelství Grada český překlad stěžejní publikace v oblasti řízení kvality péče o klienty následné a dlouhodobé zdravotní a zdravotně-sociální péče - Mezinárodní akreditační standardy Joint Commission International. POHLAZENÍ A ÚSMĚVY Joint Commission International je dceřinou společností americké Joint Commission for Accreditation of Healthcare Organisations nejstarší společnosti akreditující zdravotnická zařízení na světě. Mezinárodní větev byla založena v roce 1998 na základě množících se žádostí o akreditaci zařízení mimo USA jako první byly vypracovány mezinárodní standardy pro nemocnice následovaly akreditační standardy pro následnou péči. Standardy jsou rozděleny do jedenácti kapitol: Dostupnost a kontinuita péče, Práva klientů a jejich blízkých, Vyšetření potřeb klientů, Poskytování péče a služeb klientům, Léčba bolesti a péče o klienty v terminálním stavu, Edukace pacientů a jejich blízkých, Prevence a kontrola nemocničních nákaz, Řízení a vedení, Zajištění bezpečnosti budov a vybavení, Kvalifikace a vzdělávání personálu, Řízení informací. Standardy jsou aplikovatelné v zařízeních domácí, následné, dlouhodobé a paliativní péče i v institucích chráněného bydlení. Každý standard má minimálně jeden indikátor měřitelnou položku, jejíž splnění je podmínkou naplnění konkrétního standardu (těch je více než 320). Akreditační standardy pro následnou péči respektují odlišnosti v národní legislativě i v kultuře a tradicích jednotlivých států, jasně jsou odlišeny ty části, které jsou aplikovatelné jen na některé typy zařízení. Velmi rozsáhlé jsou části, které se věnují plánování péče o klienty, uspokojení jejich potřeb a dodržování jejich práv. Velký důraz kladou standardy na vstupní vyšetření klientů včetně vyšetření nutričního stavu a pravidelnou kontrolu účinnosti nutriční podpory. V českém prostředí je nezvyklý důraz, který standardy kladou na pravidelné hodnocení odborných kompetencí všech skupin pracovníků daného zařízení. Standardy se nespokojí s formální kvalifikací, vyžadují od vedoucích pracovníků všech stupňů, aby u svých podřízených stanovili a pravidelně hodnotili rozsah jejich kompetencí ve vztahu k uspokojování potřeb klientů. Mezinárodní akreditační standardy pro následnou péči mohou posloužit jako nástroj vnitřního řízení kvality kterémukoli zařízení poskytujícímu příslušné spektrum péče a služeb. Ilustrační foto Jan Komárek I když jejich hlavní účel je připravit dané zařízení k úspěšnému absolvování akreditace, splní své poslání - zajistit bezpečnou a kvalitní péči pro klienty i jako pouhý ná- manažerský stroj. MUDr. David Marx předseda České společnosti pro kvalitu ve zdravotnictví\n20 ZEPTALI JSME SE ZA VÁS VYUŽÍVÁM VAŠÍ NABÍDKY OHLEDNĚ MOŽNOSTI ZASLÁNÍ DOTAZU: Podle 20 vyhlášky č.439/2000 Sb., o očkování proti infekčním nemocem, patří domovy důchodců a ústavy sociální péče k pracovištím s vyšším rizikem vzniku chřipky a nákaz vyvolaných Str. pneumoniae. Podle 13 téže vyhlášky se provádí očkování proti chřipce a nákazám vyvolaným Str. pneumoniae u zaměstnanců těchto pracovišť. Jak postupovat v případě, kdy si zaměstnanec přinese písemné vyjádření odborného lékaře (např. alergologa), že očkování je kontraindikováno? Může i nadále pracovat v tomto zařízení v přímé péči? A jak postupovat, když zaměstnanec má očkování proti nákazám vyvolaným Str. pneumoniae, ale není očkován proti chřipce? Děkuji za odpověď. S pozdravem Holická Zuzana, DD a ÚSP Česká Skalice. Povinnost podrobit se očkování ukládá zaměstnanci ustanovení 135 odst. 4 Zákoníku práce (ZP), podle něhož je každý zaměstnanec povinen dbát podle svých možností o bezpečnost a zdraví osob, kterých se bezprostředně dotýká jeho jednání a podrobit se mimo jiné lékařským prohlídkám, očkování, vyšetření a diagnostickým zkouškám stanoveným zvláštními právními předpisy. Zaměstnavatel pak musí plnění této povinnosti vyžadovat na základě ustanovení 133 odst. 1) písm. c) ZP, které mu ukládá povinnost zajistit, aby práce v případech stanovených zvláštním právním předpisem vykonávali pouze zaměstnanci, kteří... se podrobili zvláštnímu očkování nebo mají doklad o odolnosti vůči nákaze. Zvláštním právním předpisem je v tomto případě zákon č. 258/2000 Sb. o ochraně veřejného zdraví, který v 15, odst. 1 ukládá osobě provozující ústavy sociální péče povinnost přijímat hygienická a protiepidemická opatření a předcházet tak vzniku a šíření nákaz. V 46, odst. 6, pak zmocňuje k vydání prováděcího předpisu, který stanoví podmínky, za nichž mohou být zařazovány fyzické osoby na pracoviště se zvýšeným rizikem infekčního onemocnění. Tímto prováděcím předpisem je právě vyhláška č. 439/2000 Sb., která v 2 hovoří o zvláštních očkováních, které je povinné pro vypsaná pracoviště, včetně všech typů ÚSP. Ve smyslu 13 téže vyhlášky se pak provádí..v případě očkování proti chřipce každý rok a v případě očkování proti nákazám vyvolaným Streptokokem pneumoniae podle schváleného souhrnu údajů o přípravku. Splnění povinnosti podrobit se zvláštnímu očkování je předpokladem stanoveným právními předpisy pro výkon sjednané práce. Nesplnění této povinnosti - a je jedno, zda z důvodů kontraindikace zaměstnance, nebo jeho vlastním zaviněním - je proto výpovědním důvodem podle 46 odst. 1 písm. e). Z ohledem na dikci ustanovení 20 vyhlášky č. 439/2000 Sb., které označuje ÚSP za pracoviště s vyšším rizikem vzniku chřipky a nákaz vyvolaných Streptokokem pneumoniae jako celek, zřejmě asi nebude možné na daném pracovišti nabídnout práci jinou, kde by nepřicházel zaměstnanec do styku s osobami, umístěnými v tomto zařízení. Zdá se poněkud nespravedlivé, že se zaměstnanec ne vlastní vinou může dostat do situace, kterou nemůže ovlivnit, nicméně právní důsledky jsou dány. Zvolit náhradně výpověď z důvodu pozbytí zdravotní způsobilosti podle 46 odst. 1 písm. d) s odstupným by se jevilo adekvátnější, ale není použitelné, protože důvod dle 46 odst. 1 písm. e) je specificky určen a nelze ho podřadit jinému výpovědnímu důvodu. Pokud jde o postup, kdy zaměstnanec má očkování proti nákazám vyvolaným Str. pneumoniae, ale není očkován proti chřipce platí, že jak z medicínského, tak právního hlediska jde o dvě různá očkování. To znamená, že se za podmínek stanovených 13 vyhlášky č. 439/2000 Sb. zaměstnanec musí podrobit oběma očkováním. Jen na doplnění. Podle 133 odst. 1 písm. d) je zaměstnavatel mimo jiné povinen sdělit zaměstnancům jakým druhům očkování jsou povinni se podrobit a umožnit zaměstnancům podrobit se těmto očkováním Správně by tento požadavek měl být vysloven buď v pracovní či kolektivní smlouvě, popřípadě jiném interním aktu. Zde by stačila formulace typu: že se zaměstnanec zavazuje (je povinen) absolvovat všechna opatření hygienického a protiepidemického rázu dle pokynů zaměstnavatele. Tato opatření by zaměstnavatel měl vyhlašovat v interním předpise. JUDr. Hana Tepperová (Autorka přednáší externě pracovní právo na FSV UK.) Strana 18 Na uvedený problém lze nahlížet ještě z dalšího hlediska: Podle ustanovení 37 odst. 1 písm. c) zákoníku práce je zaměstnavatel povinen převést zaměstnance na jinou práci, je-li to nutné podle lékařského posudku nebo rozhodnutí orgánu státní zdravotní správy v zájmu ochrany zdraví jiných osob před infekčními nemocemi. Pokud zaměstnanec nemůže podle lékařského posudku vykonávat dosavadní práci, musí být převeden na práci jinou. Jestliže zaměstnavatel takovou práci pro zaměstnavatele nemá, je dán výpovědní důvod podle ustanovení 46 odst. 1 písm. d) zákoníku práce. Odstupné, poskytované jinak při skončení pracovního poměru výpovědí nebo dohodou z podnětu zaměstnavatele podle 60a až 60c zákoníku práce, by přicházelo v úvahu pouze tehdy, pokud by to bylo sjednáno v kolektivní smlouvě nebo ve vnitřním předpisu. Samozřejmě, pokud právní předpis stanoví, že zaměstnanec musí při výkonu určité práce na konkrétním pracovišti, splňovat konkrétní zdravotní předpoklady, je nemožnost splnění těchto předpokladů výpovědním důvodem. V uvedeném konkrétním případě jsou splněny oba výpovědní důvody, a mohou být v konkrétně dané výpovědi uvedeny i blíže popsány tak, aby bylo naplněno ustanovení 44 odst. 2 zákoníku práce. JUDr. Jaroslav Jakubka, MPSV ČASTO SE PŘI ZAVÁDĚNÍ SYSTÉMŮ KRITICKÝCH A KONTROLNÍCH BODŮ (HACCP) SETKÁVÁME S DO- TAZEM: Jaký přínos pro nás bude mít systém HACCP? A protože je zákonnou povinností pro provozovatele stravovacího provozu mít tento systém zavedený, ale pro spoustu provozů je to velká neznámá a neví, co od toho mohou očekávat, rozhodli jsme se na tuto otázku odpovědět prostřednictvím Zpravodaje. Systém HACCP je především zpracovaný systém preventivní kontroly při výrobě a výdeji pokrmů. Při popisu činností a úkolů výrobce si v provoze uvědomí všechna specifika, která mají vliv na provádění činností v konkrétních podmínkách provozu. V rámci analýzy nebezpečí pro všechny výrobní kroky jde o uvědomění si všech potenciálních rizik a určení těch nejzávažnějších jako kritických bodů pro každodenní kontrolu a evidenci. Zavedením systému do provozu sledováním určitých znaků a jejich vyhodnocováním si všichni zaměstnanci uvědomují konkrétní rizika při výrobě pokrmů a postupně vezmou provádění těchto kontrolních kroků za své, kontrolní mechanismy se stanou součástí jejich každodenní práce. Zaznamenávání naměřených hodnot pak pomůže při dokladování správných postupů a dodržování principů správné výrobní a hygienické praxe při výrobě a výdeji pokrmů. Ivana Havelková HASAP GASTRO Consulting, s.r.o. PŘEDNOSTNÍ UMÍSTĚNÍ V ÚSP Náš zřizovatel rozhodl, že pro umístění v ústavech sociální péče bude rozhodovat pouze datum podání žádosti. V praxi to znamená, že i když nastane kritická situace - a stalo se - že během jednoho měsíce zemřeli oba rodiče nesvéprávného těžce zdravotně postiženého občana, nelze jej zařadit do tzv. přednostního pořadníku. Rozhodl zřizovatel správně? T.H., severní Morava Domnívám se, že zřizovatel správně nerozhodl. Postup pro zařazování do pořadníků čekatelů upravuje vyhláška ministerstva práce a sociálních věcí České republiky č.182/1991 Sb., která v odst stanoví, že: Pořadník čekatelů na umístění v ústavu se sestavuje podle naléhavosti umístění pro každý druh ústavu zvlášť. Vyhláška přitom rozlišuje důvody naléhavosti podle věku občana a typu ústavu. Přednost při stanovení naléhavosti pořadí na umístění mají při přijímání do ústavu pro mládež nezletilí, u nichž soud nařídil ústavní výchovu nebo uložil ochrannou výchovu, a do ústavu pro mentálně postiženou mládež nezletilí, kteří nepříznivě ovlivňují vývoj sou- Posílejte své dotazy em: poštou: Marcom, s.r.o., K Botiči 2,