Juny de 2007 – Projectes Interns\nDeixar l’ego de banda\nAvui relataré dos fets. El primer l’anomenarem “l’ascensor”.\nAquest dilluns va haver-hi reunió de veïns (la 2a en dues setmanes) per decidir què es feia amb l’ascensor. La comunitat ja havia aprovat posar-ne que passaria pel pati de llums de les cuines amb capacitat per 3 persones justes.\nPerò també hi havia la proposta a aprovar -i d’aquí la reunió- de col.locar-ne un d’un pèl més gros amb capacitat per una cadira de rodes. Els veïns més a favor, els dels 3rs i 4ts pisos (5ens i 6ens reals), molts d’ells grans i amb problemes de mobilitat.\nEls més en contra, senyores també grans del principal i entresòl, jo, i la meva veïna de sobre. Les senyores grans perquè no volien haver de pagar més. (Després me’n vaig assebantar que la comunitat portava intentant col.locar l’ascensor més de 10 anys, però que com que fins fa no gaire la llei requeria uninimitat per prendre decisions, un parell de veïns de l’entresòl s’hi negaven en rodó.)\nCol.locar aquest ascensor un pèl més gran però amb capacitat per cadira de rodes suposa retallar 20 centímetres de llarg el safareig de les segones portes (o sigui, a mi entre d’altres). Seria una retallada de 20 cms contant la barana, per tant només serien 10 cms d’espai útil. La reixa de l’ascensor passaria a fer de barana.\nLa rentadora hi seguiria cabent, però si ara quedaven 20 cms lliures de llarg, un cop feta l’obra només en quedarien 10.\nJo m’hi vaig negar en rodó, al.legant que no volia tenir més obres, que em negava que m’imposessin obres a casa meva, que quin dret tenien a fer-me renunciar a una part de la meva propietat privada, etc.\nLa meva veïna de dalt s’hi nega perquè no hi viu, té el pis llogat, i no vol maldecaps innecessaris.\nEls en contra de l’ascensor tamany cadira de rodes vam perdre les votacions, però llavors jo vaig amenaçar amb cercar assessorament legal.\nPerò un cop a casa em vaig posar a pensar. Aquesta reducció del safareig no m’afectava. Era una putada, però la rentadora hi seguiria cabent. Era una molèstia patir les obres, sobretot després d’acabat de mudar, però la comunitat havia assegurat que ens ho compensaria. I si algun dia algun veï quedava impossibilitat i no podia sortir de casa perquè jo m’havia negat a que instal.lessin un ascensor amb espai per cadira de rodes, em sentiria fatal.\nI vaig decidir que acceptaria instal.lar-lo. De totes maneres, vaig començar a moure fils per saber quins drets tenia jo per oposar-m’hi: el pare li va preguntar a un amic seu API, vaig mirar la legislació per internet (em sé de memòria la Llei de la Propietat Horitzontal i els articles 394-406 del Codi Civil). Ho feia dient-me que “acabaria acceptant, però q al menys volia obligar-los a negociar”.\nFins que em vaig adonar que, en realitat, volia instal.lar l’ascensor per cadira de rodes, perquè era el q trobava correcte, però q m’estava fent el dur i l’emprenyat només per salvaguardar l’ego.\nUn cop me’n vaig adonar, em vaig tranquil.litzar i vaig trucar la secretària de la comunitat (l’Ona Riera… que guapa… però aq és un altre tema) i el veí màxim defensor de l’ascensor tamany cadira de rodes. I ens vam posar d’acord de seguida: jo acceptava però necessitava tenir més coneixement del projecte tècnic, volia tenir garanties per escrit que la rentadora hi cabria un cop feta l’obra i que ho deixarien tot pintat i bé, i volia tenir una planificació d’obres, perquè una cosa és estar una setmana sense poder rentar; l’altra que estiguis empantanegat durant 3 mesos.\nI vaig demanar que el sobrecost que suposen aquestes obres, no se’ns cobri als veïns de les segones portes, ja que fem aquest sacrifici pel bé de la comunitat.\nVan més que acceptar.\nI em vaig sentir bé per dins: havia fet el que era correcte i, de cop i volta, havia guanyat més control del projecte: ara em passaran tota la documentació tècnica perquè me la miri i discuteixi amb la companyia d’ascensors si ho necessito tot més detallat i descrit i més garanties.\nCuriosament, així que he deixat de banda el meu ego que em demanava sang, que no podia acceptar que “perdés”, que volia lliuta, ha sigut quan hi he sortit guanyant: en pau interior, en control sobre el projecte, i en integració a la comunitat.\nL’altra opció hagués seguit plantant cara, lluitant, sentint-me trepitjat i no respectat. Però no. Amb la meva decisió em sento bé, sento q he pres la decisió correcta.\nPerquè incidentalment, l’API amic del pare em va dir que l’única opció era impugnar la decisió als tribunals… i que perdria segur. La llei l’únic q diu és q la decisió s’ha d’adoptar per 3/5ens (cosa que és el cas de sobres) i que un veï té dret a oposar-s’hi si la decisió presa\n– perjudica la comunitat (q no és el cas)\n– perjudica greument els seus interessos (q no és el cas)\n– beneficia excessivament algú en detriment de la resta (tampoc no és el cas)\ni diu que [copio literalment] “las innovaciones que hagan inservible alguna parte del edificio para el uso y disfute de un propietario requerirán, en todo caso, el consentimiento de éste”. Era l’única clàusula a què m’hagués pogut agafar, però hagués perdut.\nEn tot cas, el meu ego ferit em deia: doncs és igual, tu amenaça aquests cabrons que et volen putejar en anar a judici. I que entre recursos i apel.lacions s’allargaria tot 10 anys i costaria molta pasta. Amenaça’ls que tothom hi sortitia perdent.\nPer sort, no he optat per aquesta via, he deixat l’ego de banda i he pres la decisió correcta. Dormiré millor a les nits.\nAutor Mr.DonutCategories UncategorizedPublicat el 29/06/2007 Deixa un comentari\nOlot 2 (més fotos)\nTotes les d’Olot, són gentilesa de la Sebas, la fotògrafa oficial 🙂\nAutor Mr.DonutCategories UncategorizedPublicat el 26/06/2007 Deixa un comentari\nD’un ppt que m’han passat avui d’aquest inspiradors:\n“Lo que ahoga a alguien no es caerse al río, sino mantenerse sumergido en\n“El Mundo está en las manos de aquellos que tienen el coraje de soñar y correr el riesgo de vivir sus sueños “\nEstic molt content perquè ja ha començat l’estiu, amb els primers banys, les primeres preses de sol, les primeres claretes a terrassetes d’estiu i, ben aviat, els primers festivals d’estiu. Aquesta setmana fan el Xinacittà; la setmana que ve comença el Cinema a la Fresca a Montjuïc; avui coemnça el Grec…\n… i ben aviat les vacances!\nJa es respira en l’ambient: la platgeta, el solet, la piscineta, ballar o escoltar música fins la matinada a l’aire lliure acompanyat per la brisa…\nMhhhhh M’encanta aquesta època de l’any! (De fet, m’encanten totes, però aquesta també!)\nEl millor és q no estic passant ni molt menys la calor que l’any passat: al pis nou, deixo obert el balcó del menjador i la finestra de l’habitació i passa una corrent d’aire! Deixo obert fins que apago el llum, però a la nit arribo, fins i tot, a haver-me de tapar perquè tinc fresca!\nQui digui q l’estiu a BCN és agobiant, que s’ho repensi: per a mi, és dels millors moments de l’any!\n(i, no només per les noies amb menys roba!)\nPS. Aquest any tinc moltes ganes de vacances, també. D’anar-me’n a La Palma avec la familie a prendre el sol, banyar-me i fer el turista, i després a París. Que fantàstic!\nAquest capde passat vam anar a celebrar la revetlla a Olot a casa l’Edu. Jo hi anava a desgana i perquè l’Edu me n’havia convençut.\nUn cop allà ens ho vam passar bé. Érem la Sebas, l’Estert, l’Àlex, l’Edumi i jo. Vam sopar embotits i coques, vam sortir a prendre algo fina a les 3 (estàvem ttos cansats, les cançons dels locals no mataven, hi havia massa gent i fotia tot un tuf a tabac insuportable).\nL’endemà vam nar a la piscina municipal d’Olot, que va ser genial. És enorme, estava quasi buida (només hi havia els q no celebràvem el St Joan: sudamericans, subsaharians, magribins i nosaltres) i amb una gran esplanada de gespa per prendre el sol i estirar-te. El complex és nou, està compost per 4 piscines de diferents mides i tamanys i un gimnàs. Està súper bé!\nDe fet, a Olot fa la pinta d’haver-hi molta qualitat de vida i molta tranquil.litat (vam agrair que no hi van haver gaires petards la nit del 23!)\nVam conèixer la Gemma, la nòvia de l’Edu.\nDe fet, a l’Edu se’l veu bé, molt bé. Li prova la vida olotina, li prova la feina, li prova la nova parella, etc.\nMe n’alegro molt! Ja li tocava!\nAra només espero que de tan en tant es digni a venir-nos a visitar a BCN!!\nLa natura és sàvia. Per més que visquem a la civilització, té uns ritmes que no podem controlar ni modificar del tot, i en sortim més ben parats adaptant-nos-hi.\nFa temps que venia llegint diferents llibres i articles que diuen que dormim massa i malament.\nSegons sembla, a les primeres hores de la matinada i a primera hora del matí, quan surt el sol, són dels moments del dia en què estem més “predisposats” a la creativitat, mentalment més actius. Per contra, a d’altres moments de la nit, així com havent dinat, són moments que l’activitat cerebral i corporal minva.\nPer tant, forçar-nos a dormir tota la nit rotllo de 12 a 8 d’una tirada està suposadament malament. El que s’hauria de fer, diuen aquestes teories, és dormir menys de nit, una cosa així com dormir de 2 a 6 i després fer una migdiada no gaire llarga, de mitja hora o màxim una hora.\nAmb això, tot i domir quantitativament menys, estaríem en canvi més descansats i mentalment més actius i creatius, ja que aprofitaríem per estar desperts les hores que el cos demana estar despert. Adaptaríem els nostres biorritmes als georritmes, si n’hi puc dir així.\nDe sempre que he dormit màxim set hores a la nit, però de 1.30 a 8.30. Em solia llevar cansat i no estava ben despert fins a les 11.\nEl que sí que havia descobert ja fa temps és que si feia una becaineta de 20 mins a la tarda, em llevava molt més estupendo i vital i amb més energia, i a la nit tenia menys son. Aquests 20 mins a la tarda “valien tant” com potser una hora a la nit.\nDes que m’he mudat a Tapioles 57 el meu principal problema han estat els putos ocells que niuen al pati de llums i que es dediquen a xerrar en veu massa alta des de les 5-5.30 fins a les 6-6.30. Fins ara havien estat la meva tortura particular de cada nit, i els culpava de tot: de les poques ganes de llevar-me, de si estava de malhumor, etc.\nPerò he tingut una epifania. He decidit que potser ells eren els savis i jo n’havia d’aprendre. Que si es llevaven tant d’hora devia ser per alguna cosa. I he recordat les teories del son abans esmentades i com diverses vegades les havia volgut posar a la pràctica però la son del moment havia pogut més que la meva força de voluntat. Però com que tot passa per algun motiu, potser havia arribat el moment de canviar els meus horaris de son. I les gralles que nien al balcó de sota meu seran les meves mestres.\nA més, penso que em suposarà un gran benefici. Quan solc tenir més idees, fins al punt d’estar al llit i posar-me a apuntar-les com un boig a la meva llibreta groga, és abans d’adormir-me… cap a la 1 de la matinada. I cada nit, quan em despertaven les gralles, em costava molt adormir-me… perquè em notava súper despert i amb molta claredat mental.\n(Però jo, negant-me a veure l’evident, m’empenyava a voler seguir dormint, la qual cosa només em generava neguit, ansietat i malhumor, provocant-me que em despertés cansat i amb mala llet.)\nComençaré a adaptar-me al nou horari mica a mica. Avui m’he llevat a les 7. M’he rentat i vestit, he fet meditació i m’he estat una bona estona muntant mobles de l’Ikea (sí ahir per fi van arribar) fins que ha sigut l’hora de sortir de casa per venir a l’oficina. I avui en comptes de trobar-me cansat i sense ganes de fer res, em noto molt més despert i alerta. Deu ser que vaig pel bon camí?\nLa idea, perxò, és arribar a llevar-me cap a les 6-6.30, també suposo que variarà estiu i hivern segons l’horari solar, etc. Un cop llevat, meditació i llegir o anar a gimnàs. I després a l’oficina.\nEl dia l’acabaria igual que ara. sopar, llegir o mirar la tele, etc. L’únic que canviaria seria el matí i, bueno, la tarda, e què institucionalitzaria la migdiada de mitja horeta.\nLa idea és estar fent de ple aquest horari en més o menys una setmana.\nEl que no tinc ni idea de què passarà és els capdesetmanes [sí, ho escric junt, i què?]. Però cada cosa al seu temps.\nAutor Mr.DonutCategories UncategorizedPublicat el 21/06/2007 Deixa un comentari\nTens por de ser diferent?\nEstic subscrit al Daily Guru, una mena de newsletter q cada dia t’envia un pensament per a la reflexió. El d’avui m’ha agradat molt, així q el copio:\nevolution, we move from being a willing and obedient member of the group to\nwanting to take control over our own lives. This is a necessary but difficult\nAndrew Schneider says, “At this point we are afraid of being\nourselves. We are afraid of being unique and different. We are afraid of being\nindividually powerful, and even successful. For all of these things stand\nagainst the old ways that told us that conformity was right and individualism\n“For as long as we possibly can, we make a compromise. We try to\nlive both lives – the dependent tribal life and the independent personal life –\nas contradictory and opposite as they are.”\n“We want approval from others.\nWe want to be accepted and popular. We seek this comfort to overcome our fear\nand feel more secure. …So, at times when we conform, we don’t feel the fear of\nliving. But we might lose the new sense of adventure, discovery, daring and\nenthusiasm for life that the questioning and questing have brought us.”\n“Nature never repeats herself, and the possibilities of one human soul will\nnever be found in another.”\nAutor Mr.DonutCategories UncategorizedPublicat el 20/06/2007 Deixa un comentari


GVA AJUDES AUTÒNOMS - Ajuntament d'Almussafes\n1.500€ per als qui hagen suspés l’activitat.\n750€ per als qui hagen patit una disminució d’ingressos del 75%.\nLes ajudes estaran disponibles a partir del dimecres 8 d’Abril i fins al 4 de maig.\nQuins requisits he de complir per a demandar-les?:\nEstar d’alta en el RETA entre el 31 de desembre de 2019 i el 14 de març de 2020.\nAcreditar la suspensió d’activitat o caiguda de la facturació.\nOn ho sol·licite?:\nDe manera telemàtica a través del portal http://www.labora.gva.es/va/ciutadania\nAbans ha de disposar de signatura electrònica avançada https://sede.gva.es/va/web/sede_electronica\nPer a evitar la saturació telemàtica el procediment de sol·licitud s’haurà de realitzar en 2 fases:\nSol·licitud molt breu.\nEn el moment es donarà una data i una hora concreta per a completar-la.\nEs completa la sol·licitud en el moment determinat\nQuin és el criteri?:\nSón ajudes directes i es barema el moment de la sol·licitud fins a acabar amb els 57,5 M€ destinats.


Condicions d'ús - Amedics Centre Mèdic\nL’empresa propietària de l’domini WWW.AMEDICS.ES és ACTES MEDICS CONSULTING S.L .. amb domicili social al C / CASTILLEJOS, 355 08025, BARCELONA amb CIF B66084740 amb email de contacte: INFO@AMEDICS.NET i número de telèfon: 933.041.759.\nCondicions d’accés i inscripció\nEls equips (ordinador, programari, mitjans de comunicació, etc.) necessaris per a efectuar la contractació corren exclusivament a càrrec de l’Usuari, així com els costos de comunicació ocasionats pel seu ús.\nPer ser Usuari de WWW.AMEDICS.ES, haurà d’omplir tots els camps obligatoris que apareixen en els formularis d’inscripció.\nDret de desistiment: en cas de contractació electrònica o telemàtica, l’informem que vostè té dret a desistir de l’contracte durant un termini de catorze dies hàbils comptats a partir de la data de subscripció dels serveis, sense que hi hagi penalitat o motiu. De conformitat amb la legislació vigent, No podrà exercir el dret de desistiment si, abans de l’transcurs d’aquests catorze dies hàbils, hagi accedit i fet ús i gaudi dels serveis subscrits. Si, per contra, no ha començat a gaudir d’el servei, Vostè podrà fer efectiu el dret de desistiment remetent al següent compte de correu electrònic INFO@AMEDICS.NET, escrit de desistiment que pot descarregar-se aquí.\nWWW.AMEDICS.ES proporcionarà per mitjans electrònics ia distància, un servei segur, seguint les polítiques de privacitat vigents, i la normativa legal vigent.\nWWW.AMEDICS.ES renúncia a qualsevol responsabilitat per declaracions falses realitzades per un Usuari.\nLes disposicions d’aquest article s’han d’aplicar sense perjudici del que disposa l’article “Baixa de Servei”.\nA l’utilitzar els Serveis, l’Usuari es compromet, en particular, a respectar les disposicions de la normativa en matèria de contractes, els drets de tercers i aquestes condicions d’ús.\nL’ús dels serveis de pagament de WWW.AMEDICS.ES suposa que l’Usuari ha contractat una subscripció. Els usuaris poden adquirir una subscripció mitjançant targeta bancària, o per qualsevol altre mètode de pagament que DOMINI pugui oferir en el seu moment.\nEl preu i les modalitats de pagament dels diferents serveis de pagament de DOMINI estan disponibles en tot moment en el lloc WWW.AMEDICS.ES\nEls preus en DOMINI es troben expressats en Euros (impostos inclosos).\nL’Usuari garanteix que les dades per ell indicats són exactes i conformes a la realitat. Es compromet a informar immediatament a Englishsummer.com en cas de modificació de les dades indicades en el moment de la inscripció i, arribat el cas, a procedir ell mateix a aquestes modificacions des de l’espai personal que té reservat en el lloc WWW.AMEDICS. ES.\nUn cop complimentades les condicions necessàries per a la inscripció, cada Usuari disposa d’un número d’usuari estrictament personal i confidencial i que no ha de ser comunicat ni compartit amb tercers.\nSi l’Usuari utilitza o difon aquests elements de manera contrària al seu ús previst, WWW.AMEDICS.ESrescindirá el compte de l’Usuari.\nL’Usuari serà l’únic responsable de l’ús d’aquests elements d’identificació per part de tercers i de les accions o declaracions realitzades a través del seu compte d’Usuari, siguin fraudulentes o no. L’Usuari eximeix ACTES MEDICS CONSULTING S.L. de tota responsabilitat per demandes o qualsevol altre tipus de reclamació en dret a això. D’altra banda, ja que WWW.AMEDICS.ES no té l’obligació ni disposa de mitjans per garantir la identitat de les persones que s’inscriuen en els seus Serveis, WWW.AMEDICS.ES no serà responsable en cas que qualsevol tercer utilitzi la identitat d’algun dels Usuaris. Si l’Usuari té raons per pensar que una persona està utilitzant els seus elements d’identificació o el seu compte, ha d’informar immediatament a WWW.AMEDICS.ES d’això.\nWWW.AMEDICS.ES s’eximeix de tota responsabilitat en cas d’ús d’aquesta pàgina per comunicar, o difondre un intent d’autolesió, ja que tot el que atempti a la integritat física i moral de les persones queda expressament prohibit en aquesta pàgina. No fent-se responsable la web.\nRetard de pagament\nEn el cas que no s’efectuï el pagament dels productes sol·licitats en el termini de venciment, ACTES MEDICS CONSULTING S.L .. exigirà immediatament el seu abonament. A més, ACTES MEDICS CONSULTING S.L. es reserva el dret de suspendre qualsevol reserva en curs. Així mateix, ACTES MEDICS CONSULTING S.L. podrà exigir el client les despeses bancàries corresponents a no pagar, i iniciar immediatament les accions judicials que consideri oportunes per a la recuperació del deute, assumint en aquest cas el client el cost que això pogués derivar-se.\nConveni entre l’Usuari i ACTES MEDICS CONSULTING S.L.\nAquestes condicions d’ús, així com les pàgines d’el lloc WWW.AMEDICS.ES a què es fa referència, constitueixen un contracte que regeix les relacions entre l’Usuari i ACTES MEDICS CONSULTING SL. Aquestes condicions anul·len o substitueixen qualsevol altra disposició anterior que no hagi estat expressament indicada o annexada i constitueixen el total dels drets i obligacions de DOMINI i de l’Usuari respecte de les mateixes.\nSi algun dels termes d’aquestes Condicions d’Ús fos declarat nul en aplicació de la legislació vigent, o en virtut d’una decisió judicial d’un tribunal amb jurisdicció suficient, els restants termes d’aquestes Condicions d’Ús han de romandre en ple vigor. A més, la manca d’iniciació d’accions legals per alguna part en relació amb la infracció d’aquestes Condicions d’Ús comesa per altra part, no suposarà la renúncia de la primera part del seu dret a iniciar en el futur accions legals contra aquesta infracció.\nCanvis en ACTES MEDICS CONSULTING S.L. o en les condicions d’ús\nACTES MEDICS CONSULTING S.L. podrà modificar aquestes condicions d’ús en qualsevol moment. Tot Usuari serà informat de la naturalesa d’aquestes modificacions tan aviat com es publiquin en el lloc de DOMINI. Les modificacions tindran efecte transcorregut un mes des de la seva publicació en el lloc. Per als Usuaris inscrits posteriorment a la posada en línia d’aquestes modificacions, aquestes els seran immediatament aplicades ja que les hauran acceptat a el fer-se usuaris.


1r Concurs de videorecomanacions de la Biblioteca Joan Triadú | Sala infantil i juvenil Biblioteca Joan Triadú de Vic\n1r Concurs de videorecomanacions de la Biblioteca Joan Triadú\nEl Programa de Foment a la lectura que la Biblioteca Joan Triadú ofereix a les escoles de primària de Vic, s’adreça, aquest curs 2019-2020, als alumnes de cicle mitjà de primària. Al llarg del curs, la Biblioteca es trasllada a l’escola (a excepció del primer trimestre en què els alumnes visiten la Biblioteca), per oferir un lot de llibres en préstec i realitzar una activitat que fomenti la lectura entre els nens i les nenes de 3r i 4rt de primària: “Shhh!… llegim!“.\nEnguany, hem introduït una novetat en el Programa de Foment de la Lectura: el concurs de videorecomanacions. Convidem als alumnes de les diferents escoles participants en el Programa de Foment de la lectura a realitzar una videorecomanació al voltant d’algun dels llibres que, durant el primer i segon trimestre d’aquest curs, la Biblioteca els ha deixat en préstec.\nBASES DEL CONCURS “1r CONCURS DE VIDEORECOMANACIONS”\nQuè hem de fer per concursar?\nA nivell individual, cada alumne haurà de triar un llibre o bé del lot que els hi ha proporcionat la biblioteca o bé una lectura d’aquests dies que els hi hagi captivat.\nQuè ha de tenir una recomanació? El títol del llibre, de l’autor i l’editorial. Caldrà que hi hagi una recomanació del llibre, explicant breument el tema del llibre i el motiu de la recomanació.\nGravar un vídeo, d’una durada màxima de 3 minuts. Pot ser gravat i editat amb un dispositiu mòbil. El format ha de ser horitzontal.\nEs valorarà la creativitat, el guió i la qualitat tècnica.\nCompte! Cal fer recomanació però no explicar les parts més rellevants de l’obra. No feu “espòilers”!\nCada participant només podrà participar en una videorecomanació.\nEls participants, juntament en la videorecomanació, hauran d’enviar el formulari de drets d’imatge i difusió a les xarxes (s’adjunta model al final de les bases) firmat pel pare, mare o tutor legal.\nLes videorecomanacions s’hauran d’enviar a la Biblioteca Joan Triadú (b.vic.jt@diba.cat).\nEl termini de presentació de les videorecomanacions és el dia de la reobertura de la Biblioteca.\nHi haurà tres premis, als tres millors vídeos, en forma d’un val per la compra de llibres en les llibreries de la ciutat de Vic.\nDes de la biblioteca es notificarà els guanyadors a l’adreça electrònica i telèfon que hagin facilitat. També es farà públic a les xarxes socials de la biblioteca.\nEls alumnes participants rebran un diploma de participació.\nDes de la biblioteca es farà difusió dels vídeos guanyadors a les xarxes socials de la biblioteca.\nEl jurat estarà format per professionals de la biblioteca.\nLa participació al concurs implica l’acceptació de totes les bases.\nFORMULARI DE DRETS D’IMATGE\nTagged: #joemquedoacasa, 1r Concurs de videorecomanacions, Biblioteca Joan Triadú, Notícies, Obert per confinament, Sala infantil i juvenil de la Biblioteca Joan Triadú de Vic\n← Llibres confinats : “L’Illa de l’Abel” de William Steig\nCantem i ballem amb “El Pot Petit” →


Inforeflexió.Cat: Valencià en perill d’extinció (1)\nValencià en perill d’extinció (1)\nQuè és el que hi ha, en perill d’extinció?\nRessenya-riu a propòsit de l’obra d’Eugeni S. Reig, Valencià en perill d’extinció, València, abril 2005 (2a ed.)\nComence posant-m’hi de punta, però crec que així anirem més bé. La primera cosa que sobta d’aquest llibre a un català del mig –de la comarca de l’Anoia, actualment resident en el Barcelonès i amb altres lligams professionals i familiars a Osona, la Garrotxa i el Gironès–, és que essent una obra que jo crec que té un abast molt més extens que el del País Valencià, perquè afecta tota la llengua catalana, no s’hi faça cap referència explícita al «català». És a dir, es parla contínuament del valencià com a part d’una «llengua estàndard» que en aquest llibre no té nom.\nEugeni S. Reig, els valencians i els catalans\nFa uns anys no ho hauria entès, però ara haig de dir que ho entenc. Entenc que l’autor –i el prologuista de l’obra– no vulga enemistar-se innecessàriament i de bon principi amb una part important del públic valencià, que no vol ni sentir a parlar que la seua llengua puga tenir un nom diferent i exclusiu que el de valencià. I ja ho dic, compartisc aquesta prudència de l’autor, perquè del que es tracta primordialment és d’aconseguir que més gent parle el valencià i, en concret, en aquest cas, que se’n salve una part important del patrimoni, que està en perill d’extinció, com diu Reig. L’autor i el prologuista poden haver fet aquesta reflexió: un colp que haurem vençut la ignorància deguda en bona part a la renúncia instrumental de la llengua, un colp que haurem fet el pas de convertir la llengua potser un temps abandonada en la nostra llengua pròpia i principal, de la qual ens sentim orgullosos tots els valencians, serà més fàcil vèncer la resistència psicològica de reconèixer que aquesta llengua que parlem és la mateixa que parlen els catalans, els balears, els rossellonesos, els alguerencs... i que ara com ara és coneguda internacionalment pel nom de català. Aquest reconeixement és qüestió de paciència i de temps, i com que el temps vol temps, potser quan s’hi arribe haja canviat el nom amb què és coneguda internacionalment la nostra llengua. Tot pot ser.\nAra, sí que cal que tots els autors que creuen fermament en la unitat de la llengua, al marge d’estratègies concretes, ho diguen de manera directa i explícita. I Reig ho diu: quan parla de la «llengua estàndard» tothom sap de què parla. I a Reig, a més, se li nota en cada frase, diga el que diga. Per tant, en l’estratègia concreta, no m’hi pose: ell sap millor que jo fins a on es pot arribar, amb prudència, atès el terreny de sorramoll que ens envolta.\nA mi, els que em coneixen saben que tinc tirada a mesclar potser de manera poc polida, i sovint sense prou seguretat, les diferents variants morfològiques i lèxiques de la llengua que considere, tota ella, com a pròpia. Em pareix que és una manera, tal vegada equivocada però crec que pedagògica per als meus lectors habituals –que no són molts però m’agrada pensar que són selectes–, de demostrar amb els fets que la llengua és la mateixa, que no ve d’ací la denominació que rep en un indret o en un altre i que les variants de tota mena són patrimoni comú, per què no? L’important és que la gent que em llegix diga: «Esta és la meua llengua!» Ens trobem en un moment concret de la història de la llengua catalana, també anomenada valenciana i amb altres noms, que cal anar amb molt de compte per no ferir prematurament sensibilitats, per no reobrir ferides i cicatrius encara no ben guarides, per evitar que la bona voluntat d’uns i altres no ens porte a aprofundir divisions onomàstiques que en la situació actual –precisament en la situació actual– són sens dubte secundàries, per bé que tinguin un rerefons principal. I per açò sóc capaç de prescindir fàcilment de la meua manera més natural d’escriure la llengua, i també d’anomenar-la, si amb això puc facilitar l’entesa en les idees bàsiques.\nCrec, de la mateixa manera, que en el País Valencià hi ha gent catalanista, amb moltes vinculacions amb Catalunya, que hauria de fer l’esforç de posar-se en la pell d’una altra gent que no és catalanista, que no té aqueixes vinculacions o que senzillament no es llença a parlar valencià en públic, o a escriure’l, perquè no hi tenen prou seguretat, o bé tenen la percepció que els valencianoparlants més militants són «rojos», i ells no ho volen ser. No volen ser «rojos» ni «revolucionaris» i encara menys, el pecat més greu, «parèixer catalans, que si ho pareixes és que ho eres». En resum, com ha dit més d’un –ja sé que no sóc gens original–, al País Valencià manca una Lliga Regionalista o una Convergència i Unió a la valenciana, un partit valencià «de dreta» o «de centre» –com es diu ara– ampli que no tinga complexos a l’hora de fer servir a tort i a dret la llengua del país, i una classe mitjana lingüísticament conscient i amb més empenta comercial, cultural i social. Quan una part prou important del país farà servir la llengua de manera habitual, poc problema hi haurà amb el nom que rebrà aqueixa llengua. O, si hi ha problema, serà llavors l’hora de discutir-lo. Ara anem pel que és més urgent.\nO siga, del que es tracta és de salvar el valencià, i com que per a mi salvar el valencià vol dir salvar la meua llengua, ja m’estan bé les diverses estratègies, tot i que a alguns els puguin semblar massa prudents. Ja es veurà. Jo compartisc la finalitat de salvar el valencià, no cal ni dir-ho, i també sóc conscient que el valencià, que està malalt, l’han de salvar la gent del País Valencià, els seus metges. Un colp estiga fora de perill la criatura, hi torne, ja vindrà l’hora de fer visita a la parentela i de discutir sobre les herències. Primer de tot, doncs, viure; després, ja deliberarem, com deien els clàssics.\nUna obra cabdal de la llengua catalana\nI vist en conjunt, hi ha ben pocs llibres actuals que apleguen tanta medecina per a la bona salut de la nostra llengua com aquest d’Eugeni S. Reig. Jo, com a català d’ací dalt, he de confessar que amb la lectura d’aquest llibre he après molt sobre la meua llengua. I ho dic sincerament, no per afalagar l’autor. Per a mi, esta obra forma part de les aportacions lexicogràfiques més importants de la nostra llengua moderna, juntament amb les d’Alcover-Moll, Coromines, Fabra, Saragossà, Valor, Espinal, Jané, Colon, Raspall-Martí, Abril... (Els dic de memòria i sense pretensions d’exhaustivitat; i a més, jo no en sóc especialista.) En eixa llista, que podríem allargar potser fins als dotze o quinze autors imprescindibles, a partir d’ara hi ha també Reig. La seua obra té una entitat i un pes específic que pot resistir qualsevulla anàlisi, per crítica que siga.\nAmb açò darrer ja apunte quin és l’interès principal que per a mi –i per a la llengua nostra en general, pense– té aquest llibre: la recuperació i l’ordenació sistemàtica d’un cabal molt important de lèxic i fraseologia del patrimoni comú que no estava perduda, però que en no pocs casos poc se li’n faltava.\nL’obra de Reig és curulla també de lèxic local –vull dir molt local, sobretot alcoià però també d’altres indrets–, que té el seu interès per a investigadors de lupa i per a possibles continuadors de la magna obra de Coromines, especialment pel que fa a l’extensió per entorns diversos del País Valencià de tants fenòmens vius que l’homenot de Pineda es va pensar –potser per manca de temps– que estaven reclosos a la Catalunya del mig, o més al nord, o a les Illes, i encara ben localitzats, i resulta que el llibre de Reig demostra que moltes d’aquestes realitats de la llengua viva arriben, de vegades d’una manera ben sorprenent, fins a un indret del sud del País Valencià, sense franges intermèdies entre els usos «valencians» majoritaris i aquestes varietats locals coincidents amb les d’altres localitzacions de la llengua.\nPerò a mi, de l’obra de Reig, m’interessen més que més els mots i expressions que són de tot o gairebé tot el País Valencià i els que són de tot o gairebé tot el domini lingüístic –que no són pocs, més dels que Reig es pensa. Tota l’obra es podria titular Català en perill d’extinció, però encara més apropiadament aquests dos blocs que dic. En qualsevol cas, el llibre de Reig hauria de fer canviar no poques entrades dels diccionaris generals de la llengua.\nLa fraseologia és una part fonamental de l’idioma que funciona ben naturalment. No hauria de ser tan difícil d’estendre pertot les frases fetes, ja que són ben útils per ajudar a la promoció sociològica de la llengua i sobretot per afermar-ne l’essència. I en aquest aspecte l’obra de Reig fa un servei insubstituïble. M’explique: que en indrets concrets del mateix domini lingüístic diguin aventador i en altres ventafocs per referir-se al mateix concepte, és part de la riquesa de la llengua que no ens hauríem de deixar perdre, això és ben clar. Ara, si tothom deia aventador i es perdia ventafocs la llengua seria menys rica, sí, però no perillaria per açò la seua integritat. Perquè no deixen de ser, tant l’una com l’altra, variants igualment genuïnes i correctes, i per açò no passaria res de l’altre món si, pels avatars de la vida, de la utilitat, de l’economia, de la gossera d’uns o l’empenta d’uns altres, etc., una es perdia i l’altra es mantenia. No passaria res de l’altre món! La llengua evoluciona i no passa res. Perdre riquesa és pèrdua, sí, però no és perdre l’essència.\nEn canvi, un perill gros per a la llengua –un perill que sí que li toca l’essència– és que els jóvens comencen a dir «La Maria estava tan cabrejada que es pujava per les parets» o «Maria es va posar guapíssima» –frases que és corrent sentir en molts indrets de Catalunya i que són calcs desvergonyits del castellà–, en comptes d’utilitzar frases genuïnes com «Maria estava tan enguiscada que se’n pujava a la figuereta», «La Maria estava tan emprenyada que treia foc pels queixals», «Maria es va posar la caixeta al cap» o «La Maria es va empolainar com un sol». Amb aquelles substitucions primeres sí que es corromp la llengua, sí que se li lleva l’ànima i sí que es veu que la tasca que ha fet Reig és transcendental per a la seua supervivència.\nLes relacions lingüístiques entre el País Valencià i Catalunya\nJust en eixe àmbit, el de saber distingir les coses importants de les secundàries, hi ha una cosa, en el planteig general de l’obra, expressada en la introducció, que no m’ha fet el pes. A la pàgina 25 (provinent de la 1a edició) es parla dels factors «alarmants» del valencià de hui, i el fet que alguns valencians empren paraules i expressions de la llengua estàndard es posa al costat, i per tant amb el mateix nivell de «preocupació», que l’avenç dels calcs castellans entre el jovent valencianoparlant. A la pàg. 38 (2a edició) es tracta amb més detall la qüestió, i encara que no s’hi diu explícitament que siga un «factor preocupant», el to del discurs no canvia. Estic segur que l’autor no pretenia produir aquest efecte, però m’agradaria, si es pogués evitar, que altres futurs lectors no tinguessen la mateixa sensació que jo he tingut.\nPerquè em sembla ben clar que no poden veure’s com a fenòmens similars per al valencià els préstecs i calcs vinguts del nord (de la mateixa llengua) que els vinguts de l’oest (d’una altra llengua). Si la llengua és la mateixa al nord i al sud, a l’est de la península i a les illes, no és la mateixa cosa una interferència del nord en el sud ni del sud en el nord, de la península a les illes i de les illes a la península, que una interferència forana arribada d’un altre idioma –i sovint amb males arts, però això és una altra història. Pense que una redacció més acurada i una disposició més ajustada dels materials podria distingir perfectament el que són importacions germanes del que són importacions espúries, i no tractar les dos de la mateixa manera. Caldrà fer-ho amb la murrieria que convinga, però pensant sempre en els lectors seriosos, no en els que fan castells de foc amb l’idioma, i encara menys en els que els fan en castellà.\nNo ens podríem queixar els catalans del mig pel fet que algunes expressions valencianes –poques, malauradament– que ens arriben per diverses vies s’incorporen al nostre lèxic, temporalment o definitivament, i potser n’arraconen d’altres de locals. No podríem dir que estes segones són més «genuïnes» que les altres, si considerem que totes són de la mateixa llengua. Si els jóvens catalans bandegessen «endavant», «aviat» i «Déu n’hi do» –o «deunidó», com ja s’escriu sovint– per la força que en un moment determinat poguessen adquirir els substitutius «avant», «enjorn» i «a osades», no ens hauríem de queixar.\nI açò no és ciència ficció. És més, pense que com més convergències establim entre els usos lingüístics dels diversos dialectes, més transvasaments naturals hi hauran d’una banda a l’altra, i seran transvasaments en totes les direccions. Com més força social adquirisca el valencià més influirà en la llengua general. Si ara els transvasaments són més de dalt a baix, és sols per eixos motius conjunturals deguts al nombre de parlants, a determinats mitjans de comunicació, a una situació política sincrònicament diferent, etc. No és una situació que no tinga possibilitat de torna. I jo mai no consideraria un mot valencià com a aliè a la meua llengua. Aquesta actitud centralista la deixo per al senyor president de la Secció Filològica del IEC. Sempre consideraré tot el valencià, amb l’aquiescència o no del IEC i dels seus cappares, amb permís o sense dels valencians –d’alguns valencians que parlen en nom de tots–, com a propi de la meua llengua, perquè sé que és la mateixa com ho sap tothom que la coneix, ho reconega o no. Jo he llegit Valencià en perill d’extinció, ja ho he dit, rellegint per dins Català en perill d’extinció. N’hi ha que diuen que esta actitud és imperialista, paternalista i inacceptable. Per a mi és l’expressió sincera de l’amor a la meua llengua i a la seua unitat. No voldria que el català fes taula a part, com ha fet sovint, ni que el valencià es retirés despitat al seu cau –com també volen fer uns quants. Cal que abolim les fronteres dialectals de la nostra llengua, que sovint per raons poc ètiques –i poc intel·ligents per part nostra– han estat barreres infranquejables. Cal que ens convencem ben convençuts que tot és de tots, tot és riquesa comuna, tot és benvingut a casa perquè tothom és de casa.\nEn resum, i per dir un exemple, jo, com a igualadí d’origen, no puc queixar-me si el tan nostrat «pixa-replans» que deien els meus pares –i que està emparentat amb el «pelacanyes», l’«afaitapobres», el «mort de gana» i el «poca-roba»– ara hagi estat bandejat quasi completament per un insuls «arreplegat», «miserable», «pobre» o simplement «penjat». La llengua actual és justament d’aquesta manera, més pobra, menys expressiva. Però si em queixo, ho he de fer d’una manera simpàtica, no tràgica, amb un accent molt diferent de com em queixo de préstecs o calcs innecessaris del castellà o l’anglès. És inevitable que la llengua evolucioni i que canviï, i són constants les necessitats expressives, especialment del jovent, que subjectivament no troben prou ben resoltes en les solucions que ofereix la llengua dels adults ni la dels llibres. I llavors, adquirim lèxic nou: tant de bo que sempre ens poguéssem queixar que hem adquirit un lèxic nou que només és nou subjectivament, perquè procedix de la mateixa llengua!\nEl que sí que és realment preocupant és que valencians i catalans perdem el «deunidó» i el «a osades» per aquells «no està mal(ament)» o «vaja tela», que avancen a passos gegantins entre els nostres jóvens i no tan jóvens!\nEixe, doncs, és un dels deures que plantege a l’autor de cara a la tercera edició –no tinc cap dubte que aquest llibre veurà, i ben tost, noves edicions, perquè esdevindrà, si no ho és ja, un clàssic de la nostra bibliografia lèxica bàsica.\nUnes quantes llistes per obrir boca\nPassem tot seguit, i demanant disculpes per la llarga introducció –llargària necessària, perquè cal afinar molt el discurs quan es parla d’estes qüestions–, a l’anàlisi més detallada de l’obra, que paradoxalment ocuparà menys espai que el precedent perquè em limitaré a assenyalar entrades que em pareixen destacables per un motiu o altre, sense fer-hi comentaris. Ho faré així perquè em sembla que és la manera més eficaç d’animar els lectors d’aquesta ressenya a adquirir el llibre, que és el que han de fer si no ho han fet. No m’agraden gens les ressenyes que expliquen el més substancial de l’obra ressenyada, perquè llavors el lector de la crítica pot pensar que és com si ja haguera llegit l’obra ressenyada i que ja ha fet el fet. Fer açò és fer un servei ben galdós a l’autor del llibre.\nDivideixo aquest recull d’entrades destacables en tres capítols.\n1. Entrades que aporten informació molt valuosa –substancial i sucosa–, d’àmbits molt variats, informació de tipus enciclopèdic que segurament és desconeguda per a molts lectors... perquè no apareix a les enciclopèdies ni als llibres de text. Exemples:\n- Aigua sanativa\n- Ansa del coll (vegeu també Bascoll i Tos)\n- De fil de vint\n- Pegar-li voltes al nano\n- Trencar l’enfit\nEntre aquestes entrades d’informació complementària, hi ha també interessants propostes gastronòmiques, com ara:\n- Coca de canonge\n- Arròs fadrí [en Fadrí]\n2. Hi ha, segonament, un conjunt d’entrades i llocs paral·lels en els quals no consta prou clarament que no són exclusives del País Valencià, sinó que tenen una extensió major. Les que relacione a continuació són algunes que jo conec directament, i en alguns casos –no els he comprovat un per un– em consta que formen part de la llengua estàndard (i fins i tot apareixen als diccionaris DIEC, GDLC o GD62). En qualsevol cas, el fet que algunes no apareguen als diccionaris pot ser que siga perquè es consideren massa col·loquials, no pas perquè no siguen conegudes, usades i fins i tot reivindicades per una part més o menys important, segons els casos, dels parlants. Quan faig una remissió entre claudàtors, vol dir que manca una referència a eixe mot o expressió en l’entrada a la qual es remet. La llista, com les anteriors, no és exhaustiva, sinó que s’ha fet només per exemplificar el que es diu més amunt, al començament d’aquest mateix paràgraf. Exemples:\n- Cabut 1\n- Canut 3\n- Catalanada [en Sabatada, Espardenyada]\n- Cuixam (i Cuixamenta)\n- De bestreta [en Pagar de bestreta]\n- De gota en gota s’omple la bóta, i Gota a gota es fa gorga [en Tota pedra fa marge]\n- Dineret(s) (sing. o pl. segons que sigui una moneda o els diners en general)\n- Dir les veritats\n- En un salt i En una esgarrapada [en En un bot]\n- «Enterro» [en Soterrar]\n- Ep! [en Xei!]\n- Èquili qua\n- Esbandir i Rabejar [en Rentar]\n- Esglaiat 1\n- Fadrí 1\n- Fer figa\n- (Fer) capgirar [en Capgirar]\n- Fer feina i Feinejar [en Fer faena]\n- Fer gràcia\n- Fer l’aleta\n- Fer-ne una de grossa [en Pegar la campanada]\n- Ganyota [en Sunyo 1]\n- Geniüt [Pudentí, Rabioles]\n- Glop, i també Trinqui (però aquest dit amb consciència de castellanisme) [en Trinqui 3]\n- Goigs [en Olià]\n- Grenyut [en Sugranyós]\n- I un be negre! (també: I un be negre amb potes rosses!) [en Tatí que neva]\n- Ixent [en Eixir]\n- L’altre forat, i també Vedat [en Vedat]\n- Llànties [en Runa 4]\n- Llonguet ? Panet ? [en Pataqueta]\n- Mal de gola\n- Menfot (i Semenfot ?) i Menfotisme (i Semenfotisme ?)\n- No alçar un dit per ningú\n- No fer-li un favor ni a sa mare, o No fer un favor / un servei ni que (el) matin\n- No t’ho perdis! [en Tu, compta!]\n- No trobar-s’hi / No veure-s’hi\n- Passar més fred que un pollet\n- Passat [Quedir 1]\n- Pebre [en Pimentó]\n- Per damunt\n- Plegar (i Arreplegar)\n- Ploramiques [en Ploró]\n- Posar-s’hi [en Posar els ossos de punta]\n- Rampa i Enrampada [en Rall]\n- Reis d’Orient [en Reixos]\n- Regalimar [en Sumar]\n- Repicó [en Remitjó]\n- Rosa 3\n- Rosada (al matí) i Serena (al vespre i a la nit) [en Rosada blanca]\n- Saber-ne un fum (i Haver-hi un fum de coses, etc.; fum = un muntó de)\n- Saltamartí [en Llagostí]\n- Saltar el cavall [en Saltacabreta]\n- Seguit seguit 1\n- Senar 2\n- Ser un cul inquiet [en No parar en torreta]\n- Somicar (i Somiquejar)\n- Tapaplats [en Gabiola]\n- Tenir el cul pelat\n- Toc (i Truc)\n- Tongada 2\n- Tramús 1\n- Tu què trobes\n- Xavo [en Gallet]\n- Xerrotejar [en Parlar foradat]\n- Xuclar [en Xamar 2]\nAmb aquestes informacions complementàries, i altres que podríem trobar en una cerca més detinguda, el lector pot confirmar que l’allunyament entre els dialectes del nord i del sud és més minso del que en realitat podria semblar.\n3. Dues possibles matisacions:\n- «Bocada». El significat que es dóna de «bocada» («acció d’obrir la boca per a respirar en els darrers moments de la vida») no és sinònim de «badall» en la llengua estàndard. Caldria dir: «darrer badall». Ara, si algú diu «L’avi ha fet la darrera bocada», també l’entendrà tothom.\n- «Popar» crec que té un sinònim no exacte però força pròxim en «acomboiar» («contemplar» jo diria que no té aquest sentit, si no és molt localment).\nI encara, dos suggeriments finals. Primer, quan es parla del verb «eixir», pense que caldria recordar que el IEC declara que són «d’àmbit general» eixir i tota la seua doble morfologia: ixo/isc, isquí/eixí, isca/ixi, etc. És de veres que «els catalans» diuen sovint «sortir» allà on «els valencians» diuen «eixir», però les diferències semàntiques entre «eixir» i «sortir» en el País Valencià –diferències presents també en unes quantes contrades de Catalunya– no són un tret específic d’aquest verb, sinó que responen a un fenomen paral·lel que abasta moltes altres diferenciacions semàntiques que s’esdevenen entre verbs, substantius i adjectius; no ja entre Catalunya i el País Valencià, sinó entre comarques veïnes. Pense que en una obra com aquesta caldria renunciar a convertir aquest verb en un símbol: açò correspon a altres. Perquè en aquest punt, precisament, el IEC ha fet els deures.\nSegon suggeriment: em sembla que aniria bé canviar els ítems de què es componen les fitxes de cada entrada. En compte de «En valencià també es diu» s’hi podria dir «La llengua col·loquial també diu», i llavors incloure-hi els mots i expressions sinònimes més habituals de tot el domini lingüístic que no figuren en els diccionaris. I el segon apartat, allà on diu «La llengua estàndard sol emprar», podria dir-se «L’actual llengua culta proposa» i incloure-hi els paral·lels dels diccionaris més importants del domini, amb les corresponents referències. Em penso que d’eixa manera el diccionari de Reig guanyaria en precisió i rigor, alhora que eliminaria un dels punts de possible equívoc, per a alguns lectors, que he esmentat abans en parlar sobre la unitat de la llengua.\nM’agradaria, no cal ni dir-ho, que totes les observacions que s’han fet ací serviren com a crítica constructiva –allò que té un fons de crítica– i com a informació complementària per a fer profit a l’autor del llibre i als lectors de la ressenya que encara no han llegit aquesta monumental obra de Reig. Anime un colp més tots els lectors que encara no tinguen el llibre que vagen corrents a la llibreria i el compren tot seguit, abans no s’esgote.\n(Aquest article es publicà a la revista infoReflex el mes d'octubre del 2005, després de ser rebutjat per la revista Llengua Nacional perquè era massa llarg. Teniu una ressenya de Joan Solà sobre aquest mateix llibre ací.)\nEtiquetes de comentaris: català, Eugeni S. Reig, infoReflex, País Valencià, Pere Saumell, qüestions de llengua, Valencià en perill d'extinció\nNazis, racisme, xusma\nValencià en perill d'extinció (2)\nPremi a La Central\nI si ATTAC tenia raó?


Formació, assessoria i impuls a l'emprenedoria femenina a Cambrils | Reusdigital.cat diari de Reus. Notícies i actualitat del Camp de Tarragona\nLa Torre del Llimó acull la quarta edició del projecte 'Gira mujeres'\nImatge de les inscrites a 'Gira mujeres' de Cambrils\nLa Torre del Llimó de Cambrils acull, dimarts i dimecres, la quarta edició del projecte 'Gira mujeres' per potenciar l'emprenedoria en femení. El programa ofereix formació, assessoria i impuls per ajudar a dones d'entre 18 i 60 anys a trobar idees per crear i tirar endavant el seu propi negoci. 'Gira mujeres' és un projecte de The Coca-Cola Foundation dirigit a dones amb esperit emprendor que es du a terme a tot l'estat. El taller presencial de Cambrils està organitzat per Dona activa Fòrum amb el suport del servei municipal Cambrils Emprèn.\nAquest dimarts al matí, el regidor de Promoció Econòmica, Oliver Klein, ha presentat la primera jornada i ha donat la benvinguda a les 16 dones inscrites al taller. "És una oportunitat única que ens arriba de la mà de la fundació Coca Cola per col·laborar en el foment de l'emprenedoria femenina", ha afirmat el regidor.\nEl programa consta de tres etapes. La primera és el taller presencial de dues sessions de cinc hores cadascuna, 'Troba la teva ruta', que es porta a terme dimarts i dimecres a la Torre del Llimó per ajudar a les participants a identificar i concretar els seus projectes. La sessió de dimarts ha tractat de reforçar l'empoderament personal i la de dimecres consistirà en formació bàsica d'emprenedoria. La segona etapa del programa es diu 'Inicia el teu viatge' i són 30 hores de formació online d'aprenentatge i desenvolupament per la idea de negoci basat en el mètode 'Canvas'.\nFinalment, se seleccionaran els 10 millors projectes que hagin participat a la formació en línia i se'ls oferirà els serveis d'incubació i mentoria. Els tres millors projectes de la selecció rebran sis mesos extra de mentoria i d'una ajuda de 3.000 euros de capital inicial pel llançament del negoci.


Referèndum (i 2) | FÒRUM.ad\n← El comú de Canillo es mostra sorprès pel recurs de Viladomat contra la plataforma de Soldeu\nRegular els miralls retrovisors →\nReferèndum (i 2)\n11/05/17 7:00 Pau Vidal Roda el Món i Torna el Mot Leave a reply\nAixí doncs, de setmana en setmana, d’ajornament en ajornament, han passat els mesos i ens hem quedat sense referèndum. En aquesta columna, vull dir. Per això és urgent, doncs, que a desgrat dels altibaixos informatius, el posem sota la lupa rodalmòtica i l’esventrem per tal de conèixer-lo una mica millor. Som-hi.\nD’entrada, no ens podem estatar de constatar una cosa evident: el mot ens cau bé. No pas pel significat (que últimament li estan sortint molts detractors, si més no entre les files dels qui no el volen veure ni en pintura), sinó per la forma. Es nota, és una d’aquelles sensacions que es capten. I per què? Jo diria, i crec que no m’equivocaré, que a causa de la terminació. Els acusatius llatins (com aquàrium, fòrum, currículum) ens agraden perquè ens fan sentir més savis. Si no, ja m’explicareu l’èxit d’una paraula com solàrium, on sembla que ens toqui un sol més bo que en un banal solari. A diferència d’agenda, per exemple, en reconeixem de seguida l’origen antic i ens sentim (inconscientment, és clar) una mica més eixerits.\nDit això, cal afegir tot seguit que, des d’un punt de vista formal, el mot és més aviat excepcional, perquè la majoria de derivats del verb refere van sorgir de l’evoluciórelatio/onis, per això no mantenen aquella F originària: relació, relat, correlat, relatiu, relativitat… Els únics a conservar-la són el verb literal, referir, més referència ireferent. El nostre referèndum, únic derivat culte de la família, al seu torn va donar origen, més endavant, al verb referendar i l’adjectiu referendari, objectes d’una elisió molt freqüent en la parla popular (la de la E neutra interconsonàntica quan la segona és una R, igual que a berenar o Teresa) per causa de la qual sovint les trobem escrites sense: refrendar, refrendari.\nHe deixat pel final l’aspecte semàntic de la qüestió perquè trobo que és el més interessant. El verb llatí esmentat, refere, es tradueix habitualment com a reportar, a més de referir, és clar. Encara que el segon és més polisèmic, tots dos coincideixen en la idea de ‘contar, fer saber alguna cosa de paraula o per escrit’. El diccionari Alcover-Moll, sempre útil en aquests casos, tradueix el llatinòrum amb l’expressió ‘el que s’ha de referir’, que aplicat a l’àmbit polític seria com ara: ‘allò que la gent ha dit perquè sigui comunicat als governants’. No calen gaires explicacions, oi? Quan els que manen no tenen interès a saber què pensen els manats, en diem despotisme il·lustrat. Tractant-se de la gent que es tracta, jo en diria despotisme i prou.\nLa joventut del present i del futur\nPer Roser Rodríguez el 21/10/17 7:40\nLa situació de la joventut és greu i preocupant. La desocupació, els homicidis, els suïcidis, l’emigració, la infecció del VIH-SIDA, … Continuar llegint…


Molt divertit! Un taller d'artesania de 2 hores per a un mínim de 6 nens (o el mateix valor) dirigit per un dels membres del nostre equip màgic. Una gran activitat per a les vacances, una celebració familiar, casament, baptisme, comunions o el complement perfecte per a una festa! Grans i petits, quedaran encantats!\nAls nens els encanten les manualitats. Descobreix els nostres tallers divertits especialment dissenyats per a nens i nenes a partir de 4 anys.\nTots els nostres tallers de 1,5 - 2 hores són "take away"; emporta-te´ls a casa, al teu jardí, al parc o al restaurant. A més d'estimular la seva creativitat, es podran emportar a casa les seves creacions, i si a això ho ajuntes a una festa d'aniversari, és la combinació perfecta!\nAfavoriràs a més que els adults puguin gaudir de l'esdeveniment sense preocupacions.\nTria entre les nostres opcions de tallers o contacta'ns per parlar d´altres possibilitats.\n1. Per a nens d'entre 5 i 12 anys\n2. A casa o lloc extern\n3. Comptem amb monitors bilingües\n4. Tria el teu taller de manualitats favorit\n5. Contacta'ns per reservar la seva data, hora i activitat\n6. Et portem tot el necessari per a un taller divertit!\nMireu exemples d’imatges d’alguns dels nostres tallers.\nPoseu-vos en contacte amb nosaltres per comentar les possibilitats del vostre propi fabulós taller.\n... I molt més! Contacta'ns per parlar de les possibilitats del teu taller!


la llegenda de Sant Jordi | la rebotiga\nGoril·les, dracs i minotaures\nPosted by Jaume under #rEDUvolution, Dietari d'aula | Etiquetes: #rEDUvolution, 3r trimestre, 4a sessió, aportacions dels alumnes, autoestima, completar buits, conflictes, construcció col·lectiva, Curs 2014-15, desapoderament, E3, element detonant, expectatvies, il·lusió, inferir la trama, King Kong, la llegenda de Sant Jordi, ordenar una història, projectes comuns, relatograma, Teseu i el Minotaure, valoracions |\n4a sessió. Es va convertint en un hàbit la construcció del relatograma del resum de la sessió anterior. Ahir vaig observar que la Vivi, que se n’havia oblidat, es va apressar a escriure dues paraules. La Begoña va començar la roda. Va comparar la sessió amb un acte que organitzen el col·legi de les seves filles. Va recordar que la prova és com una cursa, però que la veu capaç que tot el grup la superarà. Va continuar el Fernando. Va confessar que una idea que li havia agradat del vídeo era la dels projectes comuns concretada en una manifestació —ja em veuen a venir. També va portar la cita en què aconsella sortir de la zona de confort i la imatge de la construcció col·lectiva amb la reunió que formen un puzle. Noto que a cada sessió hi apareixen conceptes que es van repetint i que l’arc va des del vessant emocional fins al del desapoderament, cosa que em satisfà. La Johanna va venir amb les paraules retallades del diari. Està il·lusionada de tirar endavant algun projecte plegats. La Leti, com ja és habitual, ve amb la data del dia i amb una cita adaptada per ella mateixa: “Castelldefels és casa meva; la meva classe és el món”. La Laura va incorporar dues imatges: la d’un test i la de Sant Jordi i el drac. Finalment, la Vivi hi va enganxar les dues paraules: valoracions i expectatives.\nL’element detonant de la sessió va ser el tràiler d’una pel·lícula. De seguida, la Begoña va reconèixer-la: King Kong. El Fernando, suspicaç, ja es va ensumar alguna relació amb la llegenda de Sant Jordi. Va ser un pretext per introduir el tema de treball. Després que entre tots expliquessin què havien vist, els vaig donar una imatge de la llegenda a cadascú. Havien de descriure la il·lustració i entre tots anar ordenant les imatges. Vam haver de controlar la Begoña. De seguida, hi va trobar a faltar un parell d’imatges. A casa té el mateix llibre i va reconèixer que se’l sabia de memòria. Vam riure. Quan es va entodussir a marcar un ordre erroni, hauria d’haver demanat a la Laura que li deixé constrastar la seva llegenda il·lustrada. Ja veig que hauré a aprendre de desaprendre: estar ben alerta dels oferiments per part dels alumnes. Per això li vaig demanar que vingués amb la llegenda il·lustrada. S’ho va currar. Després, no en vam fer cas. Em va passar el mateix el dia anterior. La Leticia es va prestar a portar el text de la llegenda. Primer, em va sobtar. “Qui ha de dur les activiats a l’aula!” Quan em vaig haver adonat de la pífia, vaig correr a demanar que me l’enviés. Va servir com a material per a la propera activitat. La Laura es va oferir a dur-la il·lustrada. Vaig acceptar. D’altra banda, l’Aliou ens va informar que també hi ha una llegenda egípcia bastant similiar. Es va produir un nou conflicte. Ens va costar entendre’l. La Leticia va ser la única que es va atrevir d’avisar-lo que no l’havia entès\nTot seguit vaig repartir els fragments de la història. Cadascú havia d’omplir amb les paraules que hi faltaven. La van llegir en veu alta. Finalment, vaig repartir per terra les imatges relacionades amb el mite de Teseu i el Minotaure. El Fernando, novament, va reconèixer el Minotaure. En desconeixia la narració. L’Aliou va indenticar el monument de Pasifae de Vilanova i la Geltrú.\nAbans de sortir a voltar, vam sortejar els amics invisibles. Haurien de fotografiar la portada del llibre que els agradaria regalar a la persona que els havia tocat. Mentre esperàvem que arribés la Laura, l’Aliou va preguntar a la Leticia pel conflicte anterior. En vam estar xerrant. Va reconèixer que parlava molt ràpid amb la seva llengua materna.\nDimarts començarem a treballar el desapoderament: debatent la intromessió de la prova i reflexionant com i qui pot valorar l’aprenentatge d’una persona. Vaig sortir amb una sensacó estranya de la classe. Reconec que vaig plantejar bones idees, però en va fallar l’arquitectura. Vaig abusar del gran grup, quan la idea inicial era repartir les activitats per racons de l’aula i per parelles o en petits grups hi anessin passant. Ho vaig sacrificar pel criteri de la progressió. I em van mortificar les cares d’avorriment. Ara penso que també vaig desaprofitar el mite per desapoderar-ne els valors.\nRT @sergidelmoral: Fer un exàmen virtual amb una càmera (del propi alumne) controlant imatge i so perquè no es copiï. Si no fos veritat, pe… 1 day ago\n"I Joana Maria és posava a dansar, sobretot les peces excitants, i en fer-ho era com si el vol del ritme fos una tr… twitter.com/i/web/status/1… 1 day ago\n@AlvarIbort https://t.co/0vsQEdtj4g 2 days ago\n@AlvarIbort Desconeixia aquest mètode natural. 2 days ago\n@AlvarIbort La primera opció. En la segona, repeteixes la forma verbal "he". 2 days ago


Inaugurada la benzinera de la discòrdia a Sarrià | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\nVeïns i escoles de la zona al·leguen que la gasolinera no compleix la normativa i és un perill per als nens\nBarcelona 24 FEB 2017 - 16:37\tCET\nAssortidor en una gasolinera. EFE\nUna nova gasolinera ha obert aquesta setmana al barri barceloní de Sarrià, i no ha estat ben rebuda pels veïns de la zona, perquè la benzinera està situada a escasses passes de tres escoles, davant d’un espai verd i enmig d’una zona residencial.\n“Seny polític” i “sentit comú” és el que demana el director del col·legi Sagrado Corazón, Cristóbal Calzado. Menys de 50 metres separen la seva escola de la nova gasolinera. “Hem deixat de manifestar-nos perquè hem vist que no serveix de res”, explica el director, que fa dos anys que discuteix amb l’Ajuntament i el promotor per paralitzar les obres. Calzado creu que la benzinera provocarà un “caos en la mobilitat” d’un carrer ja de per si “carregat” i que això suposarà un perill per als alumnes que hi circulin.\nEl nou establiment es troba en un antic solar del carrer Eduardo Conde, una via de sentit únic per la qual cada dia passen centenars d’alumnes de camí a les seves respectives escoles, el Liceu Francès, el Sagrado Corazón o l’Orlandai.\nEl consistori no té una normativa que reguli el posicionament de benzineres respecte a la proximitat a determinats grups vulnerables, com poden ser els menors o els avis que s’acosten als jardins públics de la Vil·la Amèlia, a la mateixa alçada però just a l’altra banda del carrer.\n“És insòlit que l’Ajuntament no tingui aquesta normativa”, comenta l’advocat del col·legi Sagrado Corazón i d’algun dels veïns afectats, Carlos de Miquel, qui afegeix que altres consistoris si compten amb limitacions.\nTot i l’absència de regulació en aquest aspecte, el camí fins a la inauguració no ha estat fàcil. La llicència d’obres i instal·lació data del mandat de Xavier Trias a l’Ajuntament de la ciutat i la construcció, ja amb Ada Colau al capdavant del consistori, ha estat acompanyada de varis obstacles.\nMalgrat superar les inspeccions d’impacte ambiental i comptar amb una certificació positiva de la Guàrdia Urbana, un informe dels bombers va obligar a paralitzar les obres perquè els sortidors estaven massa a prop de les finques veïnes, en concret a menys de 12 metres i mig.\nUnes mínimes rectificacions i l’aparició d’un segon informe contradictori i “salvador” dels bombers, en paraules de l’advocat Carlos de Miquel, va aconseguir tirar endavant la instal·lació, al·legant que el mur que separa sortidors i cases fa innecessari complir la distància requerida.\nDe Miquel explica que encara tenen “seriosos dubtes amb el compliment d’alguns aspectes”, com ara l’accés del camions cisterna a la instal·lació per reomplir els dipòsits de gasolina. No només “trepitjarien la línia continua” sinó que també haurien de “realitzar maniobres” per poder accedir-hi, acció prohibida per la normativa vigent. També s’ha de tenir en compte, senyala l’advocat, que es tracta d’una benzinera low cost, un tipus d’establiment d’autoservei que no compta amb personal de servei al càrrec, i que la localització potser no és l’adequada per a una gasolinera d’aquestes característiques.\nA hores d’ara i amb la benzinera en funcionament, el cas es troba en mans de la jurisdicció contenciós-administrativa, després que fos desestimat el recurs que van interposar el Liceu Francès i el Sagrado Corazón el setembre del 2016.


Villa le Murier Lourmarin França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n4 Chemin du Gayet, Lourmarin, Lourmarin, França, 84160 - Veure al mapa\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Lourmarin, no busqui més enllà de Villa le Murier. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Villa le Murier, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes, habitació familiar, s'admeten animals de companyia.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara piscina privada, banyera hidromassatge, calefacció, balcó/terrassa, accés a la sala executiva per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen piscina exterior, ping pong, jardí, sala de jocs estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Villa le Murier.\nTots els tipus de viatgers (31) Parelles (24) Famílies amb infants grans (1) Grups (6)


Viatge d’identificació d’AWASUKA | Amics del Nepal a Bhimphedi\n[:ca]Accions post-terratrèmol[:en]Post-Earthquake Actions[:es]Acciones post-terremoto[:], Cooperació, General, Notícies\nViatge d’identificació d’AWASUKA\nMonday 05 05UTC October 05UTC 2015 amicsnepal\nMònica Sans, Coordinadora de Bhimphedi AWASUKA, Programa de Millora d’Hàbitat:\nDesprés de dos anys torno a Bhimphedi. La primera sensació és com si hagués marxat ahir, però moltes coses han canviat: alguns nens han marxat de Balmandir i n’han vingut de nous, en Dani hi està vivint des de la passada tardor i fent-hi moltes millores, el poble ha vist marxar alguns dels seus habitants i n’ha rebut de nous… però sens dubte, el més important de tot és que Bhimphedi ha passat un terratrèmol; el més violent que ha sofert el país des de fa 81 anys.\nAquest és el motiu que m’ha portat de nou a Nepal, en un viatge molt diferent a tots els anteriors. Vaig acompanyada de dos arquitectes especialitzats en cooperació: en Pedro Lorenzo, del CCD-UPC i l’Emma Ferrer, de Base-A. En quinze dies, tot seguint les directrius d’en Pedro, ens proposem identificar l’estat de les construccions de Bhimphedi, les voluntats del govern central i la situació social i organitzativa del municipi; tot plegat, per tal de veure les possibilitats de desenvolupar-hi un programa de reconstrucció.\nD’esquerra a dreta: Emma, Pedro i Mònica a l’aeroport de Barcelona preparats per iniciar el viatge d’evaluació.\nEn Dani se’ns uneix quan arribem a Kathmandu. Ha deixat el seu estimat Bhimphedi per acompanyar-nos durant el viatge, a totes les visites i reunions que fem. Ell serà una peça bàsica d’aquest projecte, ja que resideix a Bhimphedi i podrà fer-ne el control econòmic. Coneix bé el poble, les seves gents, la societat nepalesa i la seva llengua, cosa que ens facilitarà molt les coses.\nDes de dins del taxi que ens recull de l’aeroport, ens sorprenem de veure que la ciutat no està ni de bon tros, tan afectada pel terratrèmol com ens esperàvem. Els mitjans només mostren imatges dels centres històrics greument afectats, però hi ha molts barris nous que han suportat el terratrèmol molt dignament. Quan arribem al nostre suposat hotel, ens adonem que en Dani ens ha conduit a casa la Geeta, la comptable d’Amics del Nepal. Molt generosament, ella i la seva família s’han ofert a allotjar-nos a casa seva durant la nostra estada a la capital.\nEls dos dies a Kathmandu passen ràpid. De tantes coses que hem fet ens ha semblat una setmana. Visitem el Centre de Salut d’AN, el barri de Maijubahal, la Stupa, el barri de Boudhanath, fem reunions amb NSET (Nepal Society of Earthquake Technology), amb Bhupendra Pradhan i en Juanjo Rodríguez, amb la gent de Petit Món i en Dani Tejedor (arquitecte que hi col·labora), amb el Rotary Club Kantipur, etc… Totes les reunions son molt interessants, hi ha un gran interès en col·laborar per part de totes les ONG’s per tal de treballar d’una forma més coordinada. Entre tanta reunió trobo un moment per escapar-me amb en Dani a veure un dels nostres nois que ha sortit aquest any de Balmandir: l’Ashok Siwakoti. Sembla que està adaptant-se prou bé a la seva nova vida de ciutat i, a més, estem molt contents que en Bhuphendra ens doni un cop de mà amb seu allotjament.\nD’esquerra a dreta: Emma (Base-A), Daniel (Amics del Nepal), Juanjo (Bhimphedi-Project), Pedro (UPC) i Bhupendra (Rotary Club de Kantipur).\nVisita als models antisismics de NSET després de la reunió a la seva seu a la ciutat de Lalitpur.\nFinalment, arriba el dia de marxar a Bhimphedi… la emoció i els nervis són indescriptibles.\nEl viatge transcorre sense entrebancs i cap al migdia arribem al poble. Després d’instal·lar-nos a casa d’en Bhuphendra i de saludar uns quants personatges, anem directes a Balmandir. En Pedro i l’Emma tenen molta curiositat per veure com serà, ja que mai abans han estat en un orfenat. Per la seva sorpresa, tal i com ens passa a tots plegats, troben que es un lloc molt més alegre i bonic del que s’imaginaven. Es queden encantats amb el caliu humà dels nens i del personal. A mi els nens em reben com si fos ahir, tot reclamant la cançó “Water Paani”. Em sorprèn veure que encara la recorden després de 2 anys, i que tinguin tant d’interès en cantar-la. Sense ni adonar-me’n, em trobo a la sala de jocs, ukelele en mà i cantant amb uns quants incondicionals. Després alguns d’ells em porten a fer una ruta per tot l’orfenat, per veure les novetats: els ànecs, les gallines i el corral, l’hort ple de més hortalisses que mai, el futur estable de les búfales, la “sala de cinema”, etc… És molt gratificant veure totes les millores que s’hi ha fet: bravo Dani!\nLa Mònica amb cinc dels nens de la casa d’acolliment i el seu mussol-mascota.\nEn Kush ensenyant la granja de la casa d’acolliment a l’equip d’arquitectes.\nL’Emma li deixa les seves ulleres de sol a una de les nenes del centre.\nEn Pedro coordinant la col·locació de la nova porta del centre d’acolliment, al voltant d’ell sempre hi ha nens de la casa d’acolliment admirant com treballa.\nEn Pedro i l’Emma dirigint a dos dels joves de la casa d’acolliment per fer les mesures adequades per assegurar-se que el marc de la porta està ben col·locat.\nEls següents dies a Bhimphedi fem molta feina: visitem cases dels diferents Wards i ens entrevistem amb diferents persones i entitats del poble. Els membres del VDC (Village Development Commitee), el comitè 3E, l’associació de dones, la cooperativa agrària, etc… Durant les visites ens trobem amb tot tipus de cases: totalment enderrocades, parcialment afectades i poc afectades. Per sort, a Bhimphedi el terratrèmol només ha deixat pèrdues materials i no s’ha hagut de lamentar cap víctima. Però en aquests moments, el nivell organitzatiu és molt pobre. No hi ha alcalde, el secretari del govern ha arribat fa poc i la gent es troba en un estat de desprotecció total: no saben què han de fer amb la seva casa. Quan arribem nosaltres, l’enginyer del govern ha revisat totes les cases de Bhimphedi i voltants, fent el seu diagnòstic… Però sembla que té molts errors i per això ens trobem molta gent que l’està recorrent, ja que no estan d’acord amb la catalogació de la seva casa.\nTot i la desorganització governamental a nivell rural, ens enduem una sorpresa agradable al trobar a la gent d’Agragaami molt ben organitzada i amb ganes de fer coses. Fem vàries reunions amb ells per veure si voldrien acollir un Programa de Millora de Vivenda, i ens responen molt favorablement. Aquest és sens dubte un dels resultats més positius del nostre viatge d’identificació: trobar un soci local que tingui interès en acollir el programa.\nL’equip d’arquitectes fent la visita a una de les cases del poble, amb la traducció i ajuda voluntària d’en Rajendra (membre de la junta de la cooperativa Agragaami).\nLa Mònica fent la visita a una de les cases del poble, amb la traducció i ajuda voluntària d’en Ram Naam (membre de la junta de la cooperativa Agragaami).\nEn Pedro fent un cròquis d’una de les cases estudiades. Al voltant, com sempre, expectació de gent local. I aquest cop també hi ha l’Illia i la Raquel, dos voluntaris d’Amics del Nepal, que tenen el projecte de documentar la feina d’Amics del Nepal en forma audiovisual. Al fons l’Emma bevent un suc per recuperar-se de la calor.\nEl cròquis d’en Pedro d’una de les cases estudiades.\nUna de les reunions amb la cooperativa Agragaami, planificant el recorregut de l’expedició d’avaluació. D’esquerra a dreta: Ram Naam (Agragaami), Daniel (Amics del Nepal) i Ranjit (president d’Agragaami).\nUn dia abans de marxar de Bhimphedi es fa la cerimònia de plantació d’arbres al camp poliesportiu de Bhimphedi, que justament es va inaugurar el dia del terratrèmol. Venen molts membres del Rotary Club Kantipur liderats per en Bhuphendra, qui aprofita el moment per fer-nos un encàrrec oficial. Ens diu que volen construir un edifici de serveis al costat del camp multi esports, i que voldrien que aquest fos també un dels nostres prototips antisísmics. En Jaunjo ens diu que està animat per aconseguir finançament, però tots dos coincideixen en afirmar que abans hi ha molta feina a fer, ajudant a les famílies més necessitades que no tenen casa. Però quedem d’acord en incorporar aquest encàrrec al nostre programa.\nCerimònia de plantació d’arbres al camp poliesportiu de Bhimphedi, on possiblement es farà un model de construcció antisísmica.\nArriba finalment el dia de tornar cap a Katmandu, on ens queden encara unes quantes reunions molt interessants amb en Brian Peniston, en Rabindra Puri i el president de NEA (Nepal Engineers Association). També veiem a en Naresh i a en Pemba, uns nois que van sortir de Bhimphedi fa un parell d’anys, que estudien i treballen gràcies al projecte jove d’Amics del Nepal. M’emociona veure com els nois mica en mica es van espavilant gràcies al seu propi esforç, però també gràcies al recolzament i bons consells d’en Dani, que els fa de mentor.\nPer acabar el viatge, visitem Thamel, Durbar Square i Bhaktapur. Per primer cop en tota la nostra estada, ens trobem cara a cara amb els efectes devastadors del terratrèmol: és impressionant veure l’enorme destrucció que es pot causar en tants pocs segons… una cosa és veure les imatges per televisió, i una altra de ben diferent és trobar-te allà al mig.\nDurbar Square de Katmandú, molt afectada pel terratrèmol.\nCaminant per la zona antiga de Katmandú (barri d’Asan).\nMentre escric aquestes línies ja han passat dos mesos des que vam tornar. Sembla mentida… Ha estat molt emocionant recordar les nostres aventures durant aquells quinze dies tan intensos. Li havia promès a en Dani que escriuria aquest text tot just tornar, però la veritat és que m’ha estat impossible fer-ho abans. Només arribar, tot l’equip d’arquitectes vam estat immersos en la elaboració d’un informe de gairebé 100 pàgines, liderat per en Pedro. Entre altres coses, vam estar ordenant totes les fitxes de les cases visitades i situant-les al Google Maps. Una feinada brutal… però que anirà molt bé per a iniciar la labor de la cooperativa de millora de vivenda de Bhimphedi. (En aquest poble, i en gairebé tot Nepal, no hi ha plànols municipal de parcel·les, ni numeració de cases, ni res de tot això, i vam pensar que utilitzar la plataforma de Google Maps seria una bona iniciativa per començar a ordenar una mica aquest tema).\nA principis de setembre vam fer una reunió de junta d’Amics del Nepal. En Pedro, l’Anna Altemir (fundadora de Base-A) i jo mateixa, vam estar explicant el programa de millora de vivenda que es vol fer i la seva futura replicació en d’altres comunitats, si tot va bé. El projecte va tenir molt bona acceptació, podem anunciar oficialment que Amics del Nepal aposta per ell. Ara només falta saber la resolució de Caldes Solidària, l’ONG que cobreix l’altre 50% d’aquesta aventura… Un cop ho sapiguem, podrem donar la primera fase del programa per aprovada (fins a finals de Febrer).\nEn aquests moments l’equip d’arquitectes està definint els prototips de cases antisísmiques, en col·laboració amb especialistes d’estructures. El primer equip d’arquitectes que començarà la construcció de prototips marxarà a mitjans d’Octubre.\nDes del seu viatge d’identificació a principis de juliol, l’equip d’arquitectes del projecte AWASUKA continua treballant a bon ritme. Han acabat un informe de 100 pàgines per la UPC i altres entitats, han acabat les fitxes de cases analitzades de tots els barris de Bhimphedi i les han penjat al Google Maps… I ara, gràcies a tota aquesta documentació, ja estan treballant en els primers prototips antisísmics de vivendes.\nI per acabar, explicar-vos que el nom del programa és AWASUKA. Són les inicials nepaleses de les paraules: Aawaas Sudhar Karyakram, que vol dir: Programa de Millora d’Hàbitat. Ens ha costat molt trobar aquest nom, sobretot, trobar un equivalent a la paraula “Hàbitat” en nepalès… però gràcies a l’Hem Adikhari (un dels nostres nois del Programa Jove de Bhimphedi), ho hem aconseguit!\nAbans d’acabar, vull donar el meu agraïment personal a un equipàs de gent immillorable: Pedro Lorenzo (CCD-UPC) i Emma Ferrer (Base-A), per ser uns companys de viatge fantàstics; a l’Anna Altemir (Fundadora de Base-A), per ser una excel·lentíssima coordinadora d’equips, a l’Andrea Llanas i la Valèria Cid (Base-A), per ser unes treballadores incansables i sempre de bon humor; a la Berta Marín (Base-A) que se’ns ha unit alguns dies ajudant-nos amb les fitxes, a la Inés Garcia (estructurista i amiga) com a nova incorporació en consultoria d’estructures. I a Nepal, a en Mikel Zubiaga i la Nerea Gezuraga, que han ajudat a completar algunes fitxes que faltaven. Un agraïment molt especial per en Dani Roig, que apart de fer una labor impressionant a l’orfenat, s’ha involucrat moltíssim en el projecte AWASUKA i és un dels nostres puntals més importants.\nAgraïments també per l’equip de traductores: Marta Masip, Elisenda Mitjà, Rocío Moreno i Andrea Mauri, per haver traduït les notes del viatge del Pedro, en les que es va basar el viatge d’identificació; i a les voluntàries de Bhimphedi: Mar Úbeda, Laura Conde i Isabel Valero (futura voluntària), per estar sempre disposades a ajudar en les traduccions dels posts i en el que faci falta! 😉\nA tots ells: MOLTÍSSIMES GRÀCIES PER LA VOSTRA IMPLICACIÓ AMB BHIMPHEDI. Perque, tal com va dir en Pedro Lorenzo durant la Junta d’Amics del Nepal: “Bhimphedi engancha!”\nPrevious PostAcrobàcies aèriesNext PostBloqueig indefinit


Herències i Joventut, per Vicent Ventura - Castelló Notícies\nInici Autors/res Herències i Joventut, per Vicent Ventura\nÉs prou fàcil d’explicar. D’eixes terres, en alguns casos encara les tenen fills que han repartit l’herència, en altres casos, néts, però cap d’ells va al camp. Tots van estudiar, hi ha metges, advocats, i de tot, i molts se’n van anar a viure a València, i ací no vénen gens o quasi res, tenen encarregats i coses d’eixes. Molts d’ells, com els seus fills són també metges, arquitectes, advocats, farmacèutics, o de tot, i no volen saber res de la terra, han acabat venent-la tota o tota la que han pogut, perquè a més que no la volen, hui la terra ja no és negoci.\nTot el que hem parlat que abans, amb 20 fanecades un ja era patró, era podríem dir ric en aquell temps o almenys podia menjar molt millor que els altres, hui m’atrevisc a dir-te que amb 100 fanecades no ho podries ni somiar. Hui, u cull taronges i es porta, podem dir, la mitat de les taronges a casa com a sou.\nPerquè hui no valen diners, i això que els sous deixen ara molt que desitjar del que han sigut uns anys arrere. Abans, amb el que valia una arrova, ens pagaven tot el dia de sou i sobrava diners, i agafàvem fins a 60 arroves a vegades si era una bona plantonada. Hui la mitat del valor del que agafes te’l emportes a casa o potser més, mira si la diferència és menuda.\nÉs el que tenen a més les herències. Repartixen la hisenda segons com en cada família, uns s’emporten més terres, altres més cases, i a més depenia de com eren els camps, que valia molt més un bancal de tarongers que de terra blanca per a collites, i eixes més que si eren arrossars.\nNosaltres érem cinc germans, i no vam tindre eixe problema. L’herència era tan xicoteta que no valia la pena repartir-la. Totes les terres van caure dins del que hui és el nostre frustrat polígon, així que ens les van comprar quan encara vivia mon pare, i quan este va faltar, el poc que hi havia ens els vam repartir entre els germans.\nCom mon pare no tenia gaires diners per a quedar-se-les totes les deu fanecades de què era parcer (ni cap d’elles), les va comprar i després va vendre la mitat. Les va comprar a 1000 pessetes la fanecada i no tenia un duro, perquè només guanyava el més just per a donar-nos de menjar a tots els de casa.\nCom no tenia els diners, un amic li va dir que com la terra eixa podia valdre quasi 5000 pessetes la fanecada, si volia ell posava els diners i després es repartien les 10 fanecades entre els dos. Es va quedar les cinc per a ell i de les altres cinc li va fer al seu amic com una espècie de traspàs de poders, i així va ser propietari de cinc fanecades gratis i a l’altre li van eixir les seues per la mitat del que valien o menys.\nSaps per què els deien la Quinta del Sac?. Perquè pràcticament no anaven a la guerra, els van fer anar a la guerra però en compte d’agafar un fusell, se van anar a cavar trinxeres i fer refugis, i se n’anaven a la guerra i en compte de bolics portaven les coses seues en un sac al coll.\nPer això van ser la Quinta del Sac. Ho he sentit això moltes vegades, i anaven al front en un camió a cavar trinxeres. És curiós, però fa pocs anys vaig anar amb el meu fill de visita per aquella zona, i encara estan quasi totes les trinxeres, refugis, búnquers, i ara van turistes i excursionistes a veure’ls com una relíquia.\nVan anar a la zona de la serra d’Espadà i jo també vaig anar una vegada al front. Va eixir un dia un camió ple de dones que totes tenien l’home fent trinxeres en la serra d’Espadà.\nEm recorde com si fóra ara. Estàvem a casa de la iaia, i vaig escoltar que a les dos o les tres del matí havia d’eixir un camió que era dels que abastien els hòmens en eixa zona i moltes van anar a veure els seus hòmens, després de no sé quins arreglaments amb el conductor.\nJo me’n vaig anar amb ma mare, perquè quan va intentar eixir de casa jo estava despert esperant-la junt amb la porta, i com ens van dir que no hi hi havia perill en la zona, va preferir emportar-me que muntara un bon rebombori si intentava deixar-me.\nEns van deixar arribar només fins a Casinos, perquè allí ens va parar la policia militar, i dormirem en una pallissa tots, catorze o quinze dones i jo l’únic xiquet. L’endemà, vam anar a Alcublas que era on ens van dir que estaven els hòmens.\nMare de Déu, com em recorde, i si em preguntes el que vaig sopar anit, no t’ho diria, però em recorde de tot això i era un mocós.\nJo sóc el segon dels germans, perquè resulta que mon pare es va casar amb dos germanes. No poses eixa cara d’espant. Mon pare es va casar amb una dona, i va nàixer la meua germana major. Quan la xiqueta tenia quatre anys, la seua esposa va morir. Poc després es va casar amb la seua germana, que era ma mare. Sí que tots els cinc germans tenim els mateixos cognoms, però la meua germana és d’una altra mare.\nQuan tot això, ja vivien en l’hort. Ma mare es va fer càrrec de la xiqueta, que sempre ha sigut la seua filla i la nostra germana per a tots els efectes, per al bo i per al pitjor, i per a la pobra herència de mon pare, que era per descomptat el seu.\nNo és que s’estilara casar amb la germana si moria la dona, d’això res. Però en la família de ma mare eren huit germanes i un germà, i ma mare va ser la que es va fer càrrec d’ajudar a sa germana i cuidar de la seua neboda mentre va estar malalta, que van ser crec que quasi dos anys, i volia la xiqueta amb bogeria, així que era la seua tia però ja feia de mare des de prou de temps.\nAixí que al final es van casar ella i mon pare. Després va resultar que només altres dos germanes es van casar, així que les cinc restants es van quedar fadrines. Unes es van posar a servir, altres cosien i més coses, i totes vivien en la casa dels meus iaios. Però ja et dic que d’ells se poques coses, perquè Algemesí quedava lluny per als mitjans de llavors, i la comunicació era escassa. A més, als xiquets tot això ens interessava poc o menys.\nAbans això de servir en la casa dels rics era normal, perquè mig poble treballava per a ells en la casa o en el camp. Hui ja no queda quasi res d’això. Abans no hi havia els treballs i les empreses d’ara, i la gent es llogava cada dia per al què podia o treballava fix per a un amo. Cada un buscava el que més li apanyava.\nDesprés, vam començar a anar-nos-en ja a l’abril per a treballar en el camp, i allí agafàvem maduixes, tomaques, creïlles, el que haguera segons temporada.\nJa veus, ens vam casar l’any 61, i hem estat fent la mateixa marxa més de vint anys, i amb el que hem anat guanyant, hui jo em considere el més ric i feliç dels hòmens.\nArticle anteriorMemorial Pascual Momparler 2021\nArticle següentÚltims dies per a inscriure’s a l’Escola d’Estiu 2021\nBenvolguts Reis d’Orient: l’inici d’un altre any sempre ens porta l’alegria de la vostra presència. Per sort cada any comença amb la vostra vinguda...\nEl vídeo ‘Papers invertits’ de l’IES Vicente Gandia Premi MiCe 2019\nPossibilitat d’onada de calor a Castelló per als pròxims dies


Attack of the Lederhosen Zombies – korova kino bar\n1 de Desembre de 2016 In comèdia, terror By Juan Aranda\nAttack of the Lederhosen Zombies suposa un nou afegit a l’univers zombi: no-morts balladors fans del techno tirolès o, per abreujar, el fins ara desconegut yodeling zombi. El seu origen, com haureu pogut endevinar, no és altre que els Alps austríacs. El seu punt flac la música en general, i aquest infra-gènere de l’electrònica, d’aspiracions artístiques semblants als Barrufets Maquineros, conegut com a yodle techno, en particular. Per feu-vos una idea del calat internacional de l’invent no hi ha més que fer una ullada als seus més que notoris practicants. Per exemple, tenim el japonès Takeo Ischi i el seu hit Chicken Yodeling, o el duel a mort spaghetti-yodle amb el seu company de malifetes, en Rudy Schneyder, que ens porta de pet a la meva teoria de que la dècada dels 2010s va a ser (encara) més fructífera dins el quart art del que ho van ser els 80s. Però això és ja una altra història…\nSeguint amb la reflexió sobre aquesta nova espècie de zombis caníbals melòmans crec recordar que ja s’ha fet abans, i diverses vegades, i tot i que ara em fa mandra fer memòria i reprendre cap dels il·lustres precedents. A part d’aquesta relativa novetat i els inevitables (bé que sempre benvinguts) acudits sobre nazis i/o alcohòlics, Attack of the Lederhosen Zombies es recolza en una còmoda plantilla vuitantera: aquelles comèdies barrilaires plenes d’un humor centrat en temàtiques grolleres. Tenim d’una banda el jovenet ianqui esbojarrat; l’amic ximplet i la noia (ianqui també) divertida però seriosa; un lloc exòtic emblemàtic retratat a força de tòpics i humor amb nenes en cadira de rodes; nudisme suau, l’empresari gras i malparit de rigor, un esport cool (com a mínim ho era als 90s) com és el snowboard i ximpleries jovenívoles diverses. Tampoc no s’obliden els moments típics a tota pel·lícula de triperia que es vanaglorií de ser-ho: animalets antropòfags, escampada intestinal, caps tallats, pústules i, el colofó final, a base de massacre d’alta graduació hemoglobínica amb l’eina més escaient, indispensable aquest últim punt des de la icònica matança amb el tallagespa de Braindead.\nTot plegat, posant l’accent en l’innecessari i, de vegades, posat carrincló de la proposta, la pregunta que toca fer-se és: què hi ha a Attack of the Lederhosen Zombies que no ens agradi? En el meu cas, ben bé res. Aquest Panzer porc i taujà austríac, aquelarre eixelebrat i histriònic, és justament la diversió cervesera que cercava. Sense cap mena de pretensió altra que la de fer passar una estoneta entretinguda a un públic còmplice i prou curta i literal com per delectar la seva gens exigent i èbria audiència. No arriba a ser un producte ni rodó ni massa original, i la química interpretativa entre la parella protagonista és essencialment calamitosa. Així i tot, la quantitat ingent de picades d’ullet a l’aficionat, els simpàtics animatrònics i la rítmica progressió seriada fins al seu desenllaç final la converteixen en el millor baix pressupost de yodeling zombies de l’any. I a veure qui és el maco capaç de rebatre’m això!\nShare the post "Attack of the Lederhosen Zombies"


La ultradreta torna a matar - El Temps\nAmb motiu del 25 aniversari del crim de Guillem Agulló a mans de la ultradreta, EL TEMPS inicia una setmana dedicada a la memòria del jove antifeixista amb diferents entrevistes i reportatges. La primera entrega és la crònica que aquest setmanari va realitzar després de la mort del jove antifeixista:\nEn la matinada del diumenge dia 11, Guillem Agulló moria assassinat a la localitat de Montanejos (l'Alt Millars). Als seus assassins els disgustaven els anagrames antiracistes que lluïa a la caçadora i es van escapar cridant "viva Franco" i "arriba Espana".\nProtesta en record de Guillem Agulló| EL TEMPS\nEl passat dimarts 13 d'abril les autoritats i el poble de Burjassot (l'Horta Nord) tornaven a visitar en silenci el cementiri de la localitat. Encara hi eren algunes de les corones de flors que havien estat enviades amb motiu de la mort del poeta Vicent Andrés Estellés. Justament a l'altra banda del nínxol on reposen les despulles de l'escriptor, centenars de persones es van reunir per acomiadar per sempre el jove Guillem Agulló, de divuit anys, que la matinada del diumenge dia 11 havia estat assassinat a la localitat de Montanejos (l'Alt Millars). Guillem, amb la seua companya Anna i altres amics de Burjassot, s'havia desplaçat fins aquella localitat per tal d'acampar durant les festes de Setmana Santa. Montanejos és un petit poble de l'interior, envaït cada cap de setmana i cada estiu per milers de visitants que es volen aprofïtar del paisatge, de la calma del Millars al seu pas pel poble i de la temperatura de l'aigua, sempre tèbia per la confluència del riu amb el barranc de la Maimona on raja aigua calenta.\nCaigut a terra, els assassins es van allunyar el poble cridant: "Viva Franco", "arriba Espana". Era el mateix que havien estat fent durant els dies anteriors quan, segons alguns testimonis, recorrien els carrers del poble amb un feix de bitllets en la mà tractant de provocar enfrontaments. Guillem Agulló, va ser atès per l'ATS de Montanejos, ja que aquella nit no hi havia metge de guàrdia i hagué d'esperar una hora l'arribada d'una ambulància que el traslladà a Castelló, on va ingressar cadàver. Mentre feia l'últim viatge cap al sud, els seus companys eren retinguts durant sis hores per la Guàrdia Civil a qui havien anat a denunciar el cas. Malgrat que tots eren menors d'edat, el agents els van impedir d'utilitzar els telèfons i comunicar-se amb els pares mentre muntaven un dispositiu rutinari de control de carreteres que no va tenir cap èxit.\nImatge del jove membre del col·lectiu contra el racisme Sharp i de Maulets, Guillem Agulló| EL TEMPS\nUnes hores abans, a València, uns joves eren agredits per un skin nazi mentre enganxaven cartells d'una manifestació contra el feixisme. A Alacant, mentrestant, Pedro Cuevas, de 22 anys, s'havia lliurat a la Comandància de la Guàrdia Civil i s'havia declarat culpable de l'assassinat. Segons les primeres declaracions, havia fugit cap a València i d'allí va anar a Alacant en autostop. Segons les seues paraules, no pensava que Guiílem poguera ser mort. Una vegada en mans de la justícia, els acusats donen la mateixa interpretació dels fets que la Guàrdia Civil: va ser una baralla entre dos grups; i afegeixen noves atenuants: tots, agressors i agredits, havien begut i ells no formen part de cap partit o agrupació i no tenen ideologia feixista. En la seua declaració, no obstant, no poden amagar que el distintiu antiracista de Guillem els molestà.\nLa mori del jove Guillem Agulló ha motivat diversos canvis en l'organitzacipo del segon concert "Tirant de Rock", previst per al pròxim dia 24 d'abril a la Plaça de Bous de València. El festival tindrà un lema: "Contra el feixisme", i juntament amb els grups previstos. Ocults, Intocablues Band, Bis Pets, Umpahpah, Kitsch i Lax'n'Bustos, actuarà el grup Al Tall, que obrirà el concert amb una cançó, "A Miquel Grau", on recorden la mort d'aquest jove en una manifestació a mans de la policia. Aquest tema, que es convertí en un emblema de la lluita per les llibertats durant la transició política, serà seguit pel parlament d'un representant de la família del jove Agulló que domirà pas al recital. El "Tirant de Rock" uneix així la seua part lúdica, festiva i de difusió del rock en català amb una actitud reivindicativa i enèrgica contra el feixisme i les seues conseqüències, i servirà, doncs, de condemna pels fets i d'homenatge a Guillem Agulló, que ja no podrà assistir-hi, lal com havia fet l'any passat.


Camil Ros: Sartre: l’esperança ara\nJean-Paul Sartre, és un dels grans pensadors, dins dels més grans pensadors. Ens aporta una obra completa que va des de l’assaig -la imaginació-, passant pel teatre -la sort està tirada- la literatura -la nàusea- l'autobiografia -els mots-,.. Avui escrit, d’un llibre de converses que van tenir lloc el 1980, un text interactiu amb Benny Lévy. És el que podríem anomenar un testament polític del seu pensament, amb totes les seves vivències i evolucions del pensament.\nEns trobem amb una critica ferotge a certs pensaments i estructures, que ell també algun dia va pensar, acompanyat al mateix temps d’una il·lusió encara més ferotge, per revelar-se davant de la injustícia i sobretot davant del immobilisme.\nPodem estar a favor o en contra. Però per damunt tot Sartre, ens ensenya com situar al màxim nivell l’autocrítica per aconseguir el millor. Aquestes converses, en molts moments, tens la sensació de ser-hi allà mateix amb ells, voldries opinar i sobretot preguntar.\nSartre m’havia ensenyat a pensar avui com si no existissin els pensaments d’ahir: aquests tornarien si encara tinguessin un lloc.\nNo penso que l’esperança sigui una il·lusió lírica, sinó que està en la naturalesa de l’acció.\nLa nostra fi és arribar a un veritable cos constituït on cada persona fora un home i les col·lectivitats fossin igualment humanes.\nEls pensaments que ofereixo per escrit a la gent són universals. Però no són plurals. Són universals, és a dir, cadascú al llegir-los formarà aquests pensaments, bé o malament. Però no són plurals, en el sentit de que no són produïts gràcies a la trobada de diverses persones.\nCamil, es troba aquest llibre en català o només en castellà?\n26 de maig de 2007 a les 23:18:00 CEST\njo només el vaig tobar en castellà a la 22, i per internet també només surt en castellà. Costa molt trobar clàssics en català.\n27 de maig de 2007 a les 10:27:00 CEST


Rüstü, durant la seva presentació amb el Barça | EFE\nRüştü Reçber ha tornat a agrair públicament al Barça el suport que li va fer durant la seva lluita particular contra el coronavirus. L’exporter blaugrana, que va arribar a estar en estat crític, ja va deixar clar la setmana passada que mai oblidarà el que el club català va fer per ell en un moment difícil. Aquest dilluns, en una entrevista al Què t’hi jugues de la Cadena SER, ha tornat a apreciar el gest de l’entitat culer.\n“Durant tot aquest procés en què he patit coronavirus, he notat el suport de moltíssima gent. El Barça em va demostrar que no m’ha oblidat i em va trucar per preocupar-se”, ha declarat Rüştü, que també ha revelat que “l’expresident Sandro Rosell també em va trucar” i que “això em va ajudar molt”. El club blaugrana va estar molt pendent del seu exfutbolista malgrat que el seu pas pel Camp Nou, de només una temporada, no va ser tan fructífer com s’esperava.\nRespecte a aquesta qüestió, l’exporter ha assegurat que “considero que en la meva etapa al Barça vaig ser molt feliç i vaig fer realitat el meu somni”, però que “no em podia quedar allà” perquè “Rijkaard no comptava amb mi”. “No em va agradar la seva actitud. Des del primer dia no em volia”, ha sentenciat Rüştü.\nL’exblaugrana Rüstü supera el coronavirus i rep l’alta mèdica\nL’exfutbolista ja ha tornat a casa, des d’on continuarà la seva recuperació


Ajuntament des Castell - Rècord de paradetes al Mercat de Nadal des Castell\nRècord de paradetes al Mercat de Nadal des Castell\nAquest matí, s’ha presentat el Mercat de Nadal des Castell, que tindrà lloc els dies 14 i 15 de desembre a l'envelat de la plaça de s’Esplanada.\nLa principal novetat d’enguany és que el mercat s’ha organitzat de manera conjunta amb el municipi de Sant Lluís, amb l’objectiu de coordinar les dates i compartir recursos per tal que els mercats siguin més atractius.\nLa presentació ha comptat amb la presència de les batlesses des Castell i Sant Lluís, Joana Escandell i Carol Marquès, així com del regidor de Festes i Activitats des Castell, Jordi Vidal, i de la regidora de Festes de Sant Lluís, Débora Marqués.\nLa batlessa Joana Escandell ha explicat que “enguany hem mancomunat les activitats de Nadal per tal que la gent es pugui repartir un poc més i no calciguem els mateixos dies amb les mateixes activitats”, i ha afegit que “amb això aconseguim sinergies i optimitzem els recursos perquè participi més gent”.\nGràcies a aquesta coordinació, els mercats des Castell i Sant Lluís, i també el de Maó, han quedat repartits en diferents caps de setmana, i s’ha pogut assolir una xifra rècord de parades participants. Els dos mercats també compartiran tallers, que començaran as Castell i continuaran la setmana següent a Sant Lluís (dies 21 i 22 de desembre).\nMercat de Nadal i programa d’activitats\nJordi Vidal ha explicat que el Mercat de Nadal des Castell comptarà amb un total de 26 parades, en les quals es podrà trobar tota mena d’objectes relacionats amb el Nadal.\nVidal ha mostrat la seva satisfacció perquè “el rècord de paradetes farà que la carpa municipal estigui plena de dalt a baix, i esperem que tothom pugui disfrutar d’aquests dies”.\nA més, la fira comptarà amb un programa d’activitats que permetrà dinamitzar els dos dies de mercat, i inclourà diferents tallers i actuacions d'entitats i agrupacions des Castell.\nA continuació, podeu veure el programa complet d'activitats a la plaça de s'Esplanada:\nActuació del Cor Club de Jubilats des Castell\nConcert dels alumnes de l'Escola Municipal de Música des Castell\nTaller de creació de bosses a partir d'una samarreta (cadascú ha de dur la seva)\nDeclaracions Jordi Vidal\nÚltimes notícies Maó, Sant Lluís i Es Castell presenten una normativa comuna que regula la circulació dels VMP als tres municipisL'Associació de Comerciants des Castell fa una donació de productes de primera necessitatProtocol especial per a les visites al cementiri amb motiu de la festivitat de Tots SantsAjuts municipals per a la rehabilitació i restauració de façanesL'Ajuntament augmenta l'aportació a les associacions de comerciants Més Notícies...