I, per a tu, què és Ca l’Andal? – Paraules, paraules, paraules.\nCom les identitats es creen, i com construïm i assumim la nostra pròpia, és encara un gran debat i una investigació en curs, que molts sociòlegs, psicòlegs i antropòlegs fa segles que estudien i discuteixen.\nPerò de ben cert que som construïts de peces inherents, que ja venien amb nosaltres, com també de peces que anem adquirint a través dels anys, amb les vivències i persones amb qui ens creuem. Vivim de símbols, de records, d’olors, de sons, d’associacions d’idees i analogies, de casualitats i causalitats que van lligant les nostres vides entre elles, des de l’inici del camí fins al final.\nVivim de símbols, d’allò que signifiquen i representen, des de la punta d’un llapis, un quadre, un llibre, el senyal d’un semàfor, la icona d’un moviment o un edifici emblemàtic. Allò que fem amb ells, l’autoengany al qual sovint ens hi professem, com els usen en contra nostra o les personificacions, errònies, que se’n puguin derivar és un altre debat, molt interessant, que ens faria posar sobre la taula les nostres contradiccions personals i ideològiques.\nSovint aquests símbols estan lligats a records d’infantesa, al lloc on creixes, vius i les persones que t’envolten. Per a mi, un d’ells, i forçosament lligat al barri on visc, és la masia de Ca l’Andal. Un altre, un arbre centenari que vaig veure cremar, i renéixer de les seves cendres, i ara viu esplendorós en la terra on va néixer.\nSímbols. Ca l’Andal. Per a mi, de petita, era la casa de les gallines. Curiosament, la casa de les gallines perquè les sentia cantar. Més tard, vaig aprendre que les gallines no cantaven, ho feien els galls. O potser vaig deduir que era la casa de les gallines perquè allà on hi havia galls, per força hi havia d’haver gallines. Fos com fos, aquest símbol no era res més que això, o tota la immensitat d’això i, amb aquest nom i significat, ja existia.\nEra la casa de les gallines i em fascinava perquè mai n’havia vist de gallines, mai en un entorn urbà on els animals domèstics són sovint els únics que coneixem. I somiava en entrar-hi per veure-les. No sabia que era una masia del segle XV, no sabia cap detall tècnic ni històric. No sabia que hi havia una fàbrica o una mina. No en sabia res. I no ho aprendria fins fa avui pocs anys, quan l’activisme social es va trobar amb mi en aquest barri, al qual hi havia viscut d’esquenes, i en direcció al mar, pràcticament tota la vida. Gràcies a aquell arbre fènix —això és una altra història— vaig girar-m’hi.\nI tu, veí i veïna de Bufalà, si baixes en direcció al mar i en el punt de creuar la frontera que ens f(ei)a perifèria et gires, i mires cara a cara el teu barri, què veus?\nLa casa de les gallines. I com et saluda quan tornes a casa i com s’acomiada de tu quan te’n vas, amb aquella magnificència dels que saben que tornaràs i seran allà per acollir-te.\nQui ens rebrà quan tornem a casa, de manera tan acollidora, si desapareix? Què ens dirà el nostre barri, què serà d’ell i de nosaltres, si enderroquem el darrer símbol que ens queda?\nDeixa de mirar en direcció al mar i gira’t. Imagina’t que no hi és i contemplaràs el buit que l’esplanada omplirà als ulls del teu barri.\nPots trobar informació sobre la masia de Ca l’Andal en aquesta revista (pàgina 10) i sobre el seu reclam a les xarxes de la plataforma Salvem Ca l’Andal (facebook i twitter).\nImatge destacada: la masia de Ca l’Andal l’any 1930. Autoria: el Centre Excursionista de Catalunya – CEC.\nActivisme, badalona, bufalà, ca l'andal, català, escriptura, escriure, fàbrica, identitat, literatura, literature, masia, masies, metaliteratura, mina del comú, narrativa, plataforma, prosa, salvem ca l'andal, símbols, xarxes


Castán és sisena a Ordino Arcalís.\nNúria Casán va finalitzar sisena a Ordino Arcalís (Andorra) en surf de neu la segona prova del Freeride World Tour després d’haver estat cinquena en la primera. L’esquiador de la Vall d’Aran...\nQueralt Castellet, cinquena a Aspen.\nOr L’any passat en els X-Games, la vallesana era segona en la primera ronda. “No he pogut planxar la ronda que volia a la final. M’ha passat una mica com a Laax, no he pogut entrar el 1080” explica...\nCinquè lloc de Queralt Castellet en els X-Games d’Aspen\nQueralt Castellet, sisena a Laax.\nLa surfista sabadellenca no va tenir un bon dia en la final de mig tub de Laax (Suïssa), la primera cita de la copa del món de l’especialitat, i es va haver de conformar amb el sisè i últim lloc...


VILAPLAIN: de juny 2012\nFREC A FREC 490m 7a (6b+/c obl.) - Salt de la Nina - Paret Nord d'Ecos - Montserrat\nEn Tersa al bonic flanqueig del 5è llarg.\nUna de les moltes que tinc a la llibreta de fa temps, després dels comentaris d'alguns companys i les piades que havia vist, estava a l'apartat de les vies que faN respecte; un cop escalda encara hi és. En Tersa tenia moltes ganes d'anar-hi i el dimarts passat es presentava molt ennuvolat i amb poques possibilitats de pluja, l'ocasió no es podia deixar passar. S'apunta un seu company, l'Òscar, com més serem més riurem!\nJo mateix escalant el vistós diedre del tercer llarg.\nLa via te dues parts força diferenciades tant per el tipus d'escalada com per l'exigència. Fins a la vira que travessa la paret d'Ecos, l'escalada és predominantment de fissures i diedres que es van enllaçant amb plaques equipades amb parabolts i alguns flanquejos molt bonics. Aquí ja es va intuint la tendència de la via tot i que l'exigència no és tanta com a la part superior.\nEn Tersa sortint de la vira, 9è llarg.\nEn la segona part l'escalada és sempre sobre les típiques plaques montserratines, un mar de pedretes on rebuscant anirem trobant les més positives que ens donaran la seguretat suficient per seguir progressant. Aquí la distància entre assegurances (spits i parabolts) ja és més gran, resultant una escalada totalment obligada i en ocasions exposada. En contades ocasions trobarem foradets on col·locar algun friend.\nEn Tersa al 12è llarg, un dels més exigents.\nLa roca en general és molt bona però cal anar en compte, especialment a l'inici de la via i en algun tram dels llargs sis i set. Val a dir que tot i l'aparença compacte de les plaques, a nosaltres ens va petar alguna presa de peu, que van comportar un parell de caigudes, per sort escalant de segon.\nL'Òscar acabant el flaqueig del 13è llarg; encarant l'espectacular últim llarg.\nFelicitar l'aperturista, pel magnífic traçat de la via: molt ben aconseguit i, per dir-ho d'una manera, pel valor d'obrir-la tot sol amb només l'equipament que hi ha. El resultat és una via molt bona on cal escalar en tots els llargs, exigent i compromesa; si senyor!!!\nLa mítica vuitena reunió de la vira d'Ecos.\nAlguns comentaris respecte a l'equipament que surt a la ressenya detallada (que podeu trobar a la web d'en Pastes): A la 6ª reunió, que per cert és de les més incòmodes, nomes hi ha un parabolt però es pot reforçar bé amb el camalot #3 o un alien verd; de fet la ressenya ja marca la reunió amb un sol parabolt però marca un pitó de llarg, que no hi és, que pot semblar de reunió. Al llarg 11 ara hi falta l'últim pitó que va sortir amb les mans. Nosaltres no vam empalmar cap llarg. Mola portar aquesta ressenya.\nFeliços a R4 abans de tastar les plaques superiors...\nVam tardar 10 hores llargues, amb petites esperes per deixar passar curts ruixats. Vam portar friends fins al camalot #3 repetint petits fins al camalot #0,75, ens va semblar que potser no cal repetir tots els petits; també vam portar tascons i només en vam posar un. Respecte al grau obligat, que m'he pres la llibertat de canviar respecte al que diu la guia Montserrat Vertiente Norte, nosaltres vam coincidir que el 6b que diu és poc. Com diu la ressenya: GUAPA VIA , OSTIAS!!!\nPublicat per Marc Vilaplana Traveria a 2:59 Cap comentari:\nMARTÍN, CUIDA TU JARDÍN 130m 7b (6b+ obl.) - Punta Jabalí - Peña Montañesa\nEn Tersa escalant el primer llarg, amb final de gotes d'aigua brutals.\nTemps insegur... no pinta massa bé per anar a Ordesa, així que ens decidim per Peña Montañesa i la seva vessant Oest. Dimarts, de bon matí... ens falta material, el temps fa patir... i finalment ens decidim per una cosa me curta: Punta Jabalí.\nL'Ik a la bonica placa del tercer llarg.\nBonica via que pot servir de bona introducció a les escalades de La Peña, amb la comoditat d'una aproximació més curta, una retirada fàcil i amb la boníssima roca a que ens té acostumats, que de ben segur ens deixarà amb molt bon gust de boca i ganes de repetir.\nEl tercer llarg, per a mi el més bonic: plaques, fissures i flanqueig de postres.\nLínia ben trobada en una paret que a primera vista no se n'hi cap de massa lògica. Escalada variada, predominat la placa però amb bonics trams de desplom amb degotalls, algunes fissuretes i flanquejos sorprenents. A nosaltres ens "sorpren" la pluja i baixem de l'últim llarg tot admirant el nou projecte que te molt bona pinta.\nL'Ignasi comença l'últim llarg, els núvols amenacen...\nLa via està semiequipada amb parabolts, pitons i ponts de roca; en alguns trams caldrà escalar per anar a buscar els seguros, l'excel·lent roca ajuda donant seguretat. La via es troba a l'ombra fins als voltants de les 14. Via recomanable!\nPublicat per Marc Vilaplana Traveria a 14:16 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Aragó, Paret\nORUJO 140m 7c (6c obl.) - Congosto de Ventamillo\nL'Ignasi escalant el primer llarg.\nDilluns passat sortim a les 10 del matí de Tavèrnoles amb l'Ignasi. Anem buscant la frescor dels Pirineus i comencem per aquesta magnífica via del Congosto del Ventamillo. Arribem a peu de paret passades les dues del migdia a l'agraïda ombra.\nMoviments curiosos al segon llarg.\nLa via escala principalment plaques de molta qualitat i alguns trams de fissura en l'espectacular segon llarg.\nJo escalant el curtet però bonic tercer llarg.\nEstà totalment equipada amb parabolts i ens faran falta 18 cintes, al primer llarg no les vaig agafar totes i en vaig haver de recuperar alguna, així que ja sabeu.\nMagnífica placa de l'últim llarg.\nLa tercera reunió és molt incomode, situada a l'inici de la magnífica placa del quart llarg, aquest es una autèntica meravella: escalada tècnica sobre gotes d'aigua de roca perfecte o cal llegir bé i estar concentrat fins al final.\nUn cop a l'última reunió cal flanquejar el petit ressalt per la dreta caminant uns 30 metres per una vira on trobarem uns 2 o 3 parabolts. Els ràpels es troben uns 80 metres a l'Oest.\nPublicat per Marc Vilaplana Traveria a 11:08 2 comentaris:\nFREC A FREC 490m 7a (6b+/c obl.) - Salt de la Nina...\nMARTÍN, CUIDA TU JARDÍN 130m 7b (6b+ obl.) - Punta...


8-M: Almenys un motiu | Opinió | EL PAÍS Catalunya\nAlmenys un motiu\nSoc una dona lliure, independent i feliç, però totes tenim, com a mínim, un motiu per fer vaga\n7 MAR 2018 - 18:33\tCET\nPintada a favor de la vaga a Terrassa. CRISTÓBAL CASTRO\nSoc una dona lliure, independent i feliç.\nVaig ser una nena que jugava amb cotxes i escalèxtrics, una adolescent que cridava a l’entrenador quins havien de ser els canvis des de les grades de Mestalla, una xica que escrivia sobre històries d’amor d’amagat, a les nits i des del llit. Una noia a qui han tocat el cul tants cops que potser podria haver-lo assegurat; és clar que tinc un bon cul, però no soc Jennifer López. La primera vegada era petita (i la segona i la tercera i la quarta...) i vaig callar. No entenia res. No em semblava normal que algú necessités acariciar-me el cul per fer la migdiada. Però era a casa. Estava segura. De més gran, quan més d’un s’ha fet el despistat en un pub i m’ha fet una palmada al cul, a vegades he respost amb una bufetada. I m’han mirat malament. Tots i totes. D’altres he explicat que Fulanito se m’ha acostat més del compte i els meus companys se n’han rist. Que graciosa que soc.\nVaig tenir una parella a qui tot li semblava malament: si reia, si bevia, si sortia amb les meves amigues. I em vaig passar dos anys demanant disculpes fins que em vaig adonar que jo no havia fet res malament. Ara, tants anys després, a casa les coses les decidim entre dos.\nCap ni una d’aquelles experiències m’ha fet ser una persona diferent. Sí que he hagut d’aprendre a no demanar perdó si no toca. Però era i soc una dona perfeccionista, ambiciosa, obcecada amb l’ordre, sensible, cabuda. I molt treballadora, que vaig tenir un bon exemple a casa. Sempre he tingut caps que m’han respectat, m’han ajudat i han confiat en mi. No totes les fonts amb qui he treballat s’han comportat de la mateixa manera, però la gran majoria m’han tractat com una professional, igual que jo a ells. Soc periodista d’esports i això ja té prou mèrit. Tot i que vull més.\nDe petita vaig voler ser moltes coses. Vaig voler ser, potser en aquest ordre, jugadora de bàsquet professional, i no per la meva alçada; doctora, com el meu tiet (el de la migdiada); científica, per poder curar malalties i frenar epidèmies, i columnista d'El País Semanal, perquè la meva ídola era Maruja Torres. Després em vaig entestar a ser periodista. Corresponsal de guerra? Encara hi somnio desperta. Però, certament, vaig començar a poc a poc. Vaig estudiar molt, que sabia que necessitaria una nota ben alta i a casa no podíem pagar la universitat privada.\nLes sol·licituds dels estudiants que volien accedir al primer curs de la llicenciatura de Periodisme a la Universitat de València van empaperar tota la façana de la facultat. Hi havia milers de noms en un llistat llarguíssim. I només hi entraven 80. Ho vaig aconseguir. I com jo, unes setanta companyes més. Durant cinc anys vaig compartir classe amb una desena de nois, com a màxim, i moltes noies.\nMai vaig pensar que no podria ser jugadora de bàsquet, doctora, científica o periodista -això de ser Maruja Torres ho deixem per a un altre dia-, sempre m'he sentit capaç gairebé de qualsevol cosa. I he arribat on somniava aquells dies a la facultat. Mai no he necessitat cap ajuda, ni la vull, no desitjo privilegis, ni res que no hagi merescut. Sí que vull ser mare sense deixar de progressar en la meva feina, que m'ha costat molt arribar-hi i he pencat molt. I també vull tenir les mateixes possibilitats que els meus companys per millorar, guanyar més diners, tenir més responsabilitat, escriure tant com ara o més.\nTotes tenim almenys un motiu per fer la vaga feminista d’aquest 8 de març, de respondre a una mobilització que serà històrica, d’aprendre i entendre el significat de la sororitat, perquè si has tingut tanta sort que la teva vida ha estat perfecta, si no t’has sentit mai oprimida, menystinguda o tractada diferent per ser dona, a d'altres sí que els ha passat.\nLaia, ets la meva ídola


29/09 Cinema “Snach: cerdos y diamantes” | La Cinètika\n29/09 Cinema “Snach: cerdos y diamantes”\n26 septiembre, 2017 ·\tpor lacinetika ·\ten Sin categoría\t· Deja un comentario\nEl proper divendres 29/09/17 a les 19:30h.\nHi hauran palomites, begudes i sopar vegà “bocaos” després del cinema.\nEntrada lliure, V.S.O. (Versió Original Subtitulada)\nSnatch (coneguda com Snatch: cerdos y diamantes) és una pel·lícula del director i guionista britànic Guy Ritchie.\nEst és el segon llargmetratge de Ritchie, després d’haver dirigit Lock, Estoc and Two Smoking Barrels en 1998, on va treballar amb alguns dels actors que ho acompanyarien en Snatch, i és en aquesta pel·lícula on es comença a veure l’estil estètic d’aquest director: angles de càmera poc comunes, plànols aberrants i un muntatge lineal cronològic i paral·lel d’accions simultànies.\nSnatch és una pel·lícula de crim que presenta un repartiment coral. Situada en els baixos fons criminals de Londres, la pel·lícula conté dues parcel·les entrellaçades: una relativa a la cerca d’un diamant robat i l’altre amb un promotor de boxa d’estar per casa anomenada Turc (Jason Statham) que es troba sota el jou d’un gangster despietat conegut com Brick Top (Alan Ford).\nLa pel·lícula compta amb una varietat de colorits personatges: el pikey Mickey O’Neil (Brad Pitt), l’ex agent del KGB i distribuïdor d’armes de Rússia i Uzbekistan Boris “El Navalla” Yurinov (Rade Šerbedž*ija), un lladre professional i addicte als jocs d’atzar, Frankie “Quatre Dits” (Benicio del Toro), el gangster-joier jueu nord-americà “Primer Avi” (Dennis Farina) i el cazarrecompensas Tony “Dents de Bala” (Vinnie Jones). També es distingeix per una adreça cinètica i l’estil d’edició, una parcel·la circular que presenta nombrosos girs irònics de la casualitat i la causalitat, i un ritme ràpid.\nLes quotes de temes de pel·lícules, idees i motius són similars a les de la seva opera primera, Lock, Estoc and Two Smoking Barrels. També es va filmar en el mateix estil visual i amb moltes característiques dels mateixos actors (Jones, Statham, i Ford).\n← Taller de costura!\n28/09 Cinema “Chung-king express” →


Es busquen figurants a Sueca per al rodatge d’una pel·lícula valenciana | RiberaBaixa.info\nEs busquen figurants a Sueca per al rodatge d’una pel·lícula valenciana\nSi vols eixir de figurant en una pel·lícula rodada a Sueca, aquesta és la teua oportunitat. La pel·lícula “El Desentierro” l’òpera prima del valencià Natxo Ruipérez es rodarà en Sueca, València i voltants durant els mesos d’octubre i novembre.\nSueca es convertirà en plató de cinema d’ací a unes setmanes, l’equip de la pel·lícula “El Desentierro” ha escollit diferents localitzacions suecanes per al rodatge d’aquest thriller d’investigació que s’explica en dues èpoques, l’actual i la dels anys dels 90, concretament 1996, declivi de la ruta del bakalao. El rodatge va començar la segona setmana de setembre, aprofitant els dies previs a la sega de l’arròs, amb la marjal daurada de Sueca com a escenari. És la primera pel·lícula que es rodarà íntegrament a València amb un equip tècnic gairebé al 100% valencià.\nEs busquen figurants, també conegut com a “extra”, d’entre 18 a 70 anys amb ganes de participar en el rodatge. No es necessita experiència prèvia, només entusiasme i disponibilitat el dia de la gravació. Els i les interessades poden apuntar-se el divendres 6 d’octubre de 16?h a 22?h en el Casal Jove de Sueca.\nEl repartiment, a més de comptar amb Leonardo Sbaraglia i Jan Cornet, està integrat per Michel Noher, Fernando Guillén Cuervo, Luis Bermejo, Juan Gea, Raúl Prieto i Ana Torrent. A més d’actors de nacionalitat bosnià, albanesa i argentina.\nPublicació següentL’Ajuntament de Cullera regala llibres en valencià d’autors locals\nPublicació anteriorPeus Quets entra en la maduresa després de la 30a Volta a Peu a Sueca


Una vintena de persones han resultat ferides aquest dijous en un accident de trànsit a la plaça Espanya de Barcelona, en un xoc que ha implicat a dos autobusos ia una motorista.\nSegons fonts municipals, un autobús de Transports Metropolitans de Barcelona (TMB) ha xocat contra la moto i després el segon autobús ha xocat amb el primer.\nLa motorista té una cama trencada i ha estat traslladada a l'Hospital Clínic, mentre que la resta d'afectats tenen ferides de consideració lleu.\nEl cap territorial de Barcelona del Sistema d'Emergències Mèdiques (Sem), Jorge Morales, ha detallat que la noia ha quedat atrapada sota un dels autobusos implicats, i ha estat rescatada pels Bombers.\n"Hem atès 21 persones, 20 estan lleus amb policontusiones i la motorista presenta una fractura en una extremitat inferior, encara que està menys greu", i ha explicat que, a pesar que l'accident ha estat aparatós, no hi ha cap ferit greu.\nCANVI DE RECORREGUT D'AUTOBUSOS\nEls ferits són 19 ocupants dels autobusos i la motorista, i fins al lloc s'han desplaçat efectius de la Guàrdia Urbana, Bombers de Barcelona i del Sistema d'Emergències Mèdiques (Sem).\nCom a conseqüència de l'accident, diverses línies d'autobús han canviat el recorregut. Es tracta dels busos D20, D40, H12, H16, V7, 13, 46, 52, 65, 79, 91, 109, 150 i 165, segons a informat TMB a través de Twitter.\nPassat el migdia han reobert l'avinguda Paral·lel després de netejar la zona de vidres i altres objectes, i d'apartar amb una grua els dos autobusos.


La filologia catalana no està de moda. «Ens han venut que la carrera et tancava moltes portes», explica Xavier Mas, estudiant de quart a la facultat de la Universitat de Barcelona (UB). El jove, com tots els estudiants que apareixen en aquest reportatge, es graduarà quan es compleixen 20 anys de la primera edició d’EL PERIÓDICO en català. Prendre la decisió d’estudiar aquest grau va ser vocacional per a ell. No obstant, assegura haver-la encertat: «Tenim molta feina. Els filòlegs hem de garantir que la nostra llengua continua viva».\nMentre que a les classes de literatura anglesa no hi cabia ni una agulla s’ha generat un «gran dèficit de professionals en llengua catalana», afirma el director electe del Departament de Llengua i Literatura Catalana de la UB, Xavier Vila. Les sortides laborals clàssiques de docència i traducció són les més demanades, tant en el sector privat com en el públic..\nLa majoria de la demanda de professionals es concentra en la docència i en la traducció\nSegons Vila, la fragmentació de les llicenciatures i la normalització de les noves tecnologies han obligat a un canvi de mentalitat. «La traducció o correcció senzilla la poden fer màquines. Necessitem persones formades i amb criteri que converteixin aquesta primera versió en òptima», assegura.\nEl valor de la traducció\nClara Soler es mostra crítica amb la falta de perspectiva lingüística en la gestió cultural. La carrera de Filologia ha permès a aquesta jove adonar-se que «tendim a infravalorar el nivell de la literatura catalana».\nEn la mateixa línia es pronuncia Mas, company de promoció: «Si traduïm Ernest Hemingway, ¿per què no Mercè Rodoreda?». Per Mas, encara queden molts autors per redescobrir i també està a les mans dels futurs filòlegs que la transcripció sigui ajustada per mantenir l’essència inherent de cada llengua: «No hem de tirar pedres contra el nostre terrat. El català és una llengua minoritzada».\nAmb el mateix objectiu, Tere Llaneras es prepara per especialitzar-se en Llengua Antiga. Un professor la va convèncer per cursar Filologia quan encara estudiava Batxillerat a Mallorca i quatre anys després té clar la importància de mirar cap enrere en el temps: «¿Si no coneixes la teva pròpia llengua com pots expressar-te al voltant del món?».\n"Hem de garantir que la llengua segueix viva. Tenim molta feina", diu un estudiant de 4t\nEn aquest aspecte d’internacionalització, el director electe del departament de la UB elogia la gestió que es fa en països com Dinamarca, Suècia o Finlàndia. Segons Vila, els països escandinaus fan peces de qualitat en el seu idioma i això no suposa cap impediment perquè les consumim en català. «La llengua del futur són les traduccions», afirma.\nEls dos estudiants són conscients de la importància d’un escenari marcat per les noves tecnologies. «Per internacionalitzar la llengua és molt important tenir presència a internet», assegura Mas. Soler, en canvi, té present que la globalització també pot jugar en contra de les llengües mitjanes o petites: «Si l’objectiu és arribar al màxim nombre de persones, els idiomes amb menys presència tenen les de perdre».\nEstudiants de Filologia nascuts el mateix any que EL PERIÓDICO en català. / Jordi Cotrina\nA la globalització de l’idioma català semblen haver-hi contribuït sèries com 'Polseres vermelles' en el seu moment o Merlí de TV-3. La demanda de classes de català a Sud-amèrica ha augmentat per l’emissió d’aquesta última ficció, segons Vila. «¿Però és aquest el model de llenguatge idoni?», es pregunta Mas. Per l’estudiant, una altra ficció com 'Plats Bruts' sí que oferia un marc de referència de qualitat dins del llenguatge col·loquial. «La sèrie va aconseguir que molta gent s’animés a aprendre català i se sentís còmoda», explica.\n'Plats bruts' va aconseguir que molta gent volgués aprendre català i se sentís còmoda\nEl futur llicenciat i el director electe coincideixen en el fet que la presència del català en el panorama televisiu ha perdut força. Vila lamenta que la televisió no hagi pogut «seguir el ritme de la premsa escrita», on sí que s’ha consolidat l’idioma. «Els mitjans de comunicació són fonamentals per a la vida d’una llengua en la societat contemporània. Sense ells estaríem muts», assegura.\nSegons Vila, el relleu de la televisió l’ha pres amb força la música en català. «M’encantaria que algun dels meus alumnes analitzés la lletra de les cançons d’Aspencat», afirma amb un somriure. Aquest grup valencià forma part de la gran onada de bandes com Txarango, Obrint Pas o Zoo, que han apostat per compondre en català i que tenen gran èxit entre els joves. Mostra d’això és la gran assistència que registren festivals del gènere com el Canet Rock. «El més important és mostrar al món que som una llengua i que som aquí», comenta Xavier Mas.\nGerard Viladomat també acabarà els seus estudis de Filologia aquest any. Aquest estudiant és conscient de la importància que els joves consumeixin informació en català. «Els patrons molt marcats semblen crear una espècie d’urticària», assegura. Viladomat creu que la llengua ha de ser visible i pròxima per poder ubicar-se com un pilar fonamental de la societat. Respecte al futur es mostra irònic: «Quan el català sigui prou atractiu, la gent perdrà la por a lligar en català».\nEl ‘pla Bolonya’\nLa carrera de Filologia no és aliena als canvis en el model educatiu. El Pla Bolonya i la globalització han fet evolucionar els estudis en tres aspectes fonamentals, segons el director electe del departament a la UB.\nEl 'pla Bolonya' ha fet evolucionar els estudis universitaris de Filologia\nEn primer lloc hi ha hagut una «gran fragmentació» dels diversos graus. Els alumnes compten amb moltes opcions més especialitzades i les diferents carreres han reduït considerablement el nombre d’estudiants. A aquest primer punt s’ha de sumar la internacionalització de tota la universitat. El trànsit de professors, experts i Erasmus ha fet més estreta la col·laboració amb altres centres per intercanviar pràctiques i compartir el coneixement sobre una part del «bagatge lingüístic de la humanitat».\n'Domini de la paraula'\nEls interlocutors principals segueixen sent els especialistes en llengües romàniques. No obstant, també s’estableix connexió amb centres anglosaxons o escandinaus, explica Vila.\nPer últim, la normalització de les noves tecnologies ha obligat a enfocar l’aprenentatge a formar persones en el «domini de la paraula». Els estudiants han de ser capaços d’aportar una visió i un caràcter crítics per convertir la traducció i la correcció mecanitzada per màquines en una versió final òptima per al seu consum i divulgació.\nEn aquest sentit, la globalització també implica un canvi de mentalitat. Segons Vila, és necessari pensar simultàniament des d’una perspectiva global i local. No s’hi val jugar a ser ciutadans tot terreny ni únicament centrar-se en l’àmbit domèstic: «Cosmopolita no significa ser de Nova York. Necessites tenir arrels en algun lloc».\nJaume Cabré, un escriptor català internacional. / JOAN CORTADELLAS\nEn la internacionalització del català sembla tenir-hi un paper destacat Jaume Cabré. Els estudiants de Filologia Catalana se sorprenen de la gran presència internacional que té l’escriptor, autor d’obres com Les veus del Pamano o Jo confesso. «Cada vegada trobo més gent a l’estranger que coneix la seva obra», explica Soler amb satisfacció.\nPer al director electe, això és fruit de la visibilitat que ha guanyat el català en 30 anys. «Abans era una llengua invisible. S’ha normalitzat», assegura. Des de l’èxit obtingut a la fira de Frankfurt del 2007, on va donar a conèixer «una realitat cultural que estava sent amagada», Cabré no ha parat de viatjar de país en país. En la seva odissea personal, l’escriptor elogiava en una entrevista la feina de traducció de la seva obra, ja que allà on anés, els lectors li feien sempre les mateixes preguntes sobre el text. «Anant pel món em queda la sensació de jugar a casa», explicava.\nL''efecte Jaume Cabré', autor de ‘Jo confesso’, ha disparat la presència internacional del català\nMalgrat la popularitat internacional obtinguda per Cabré, Mas no es conforma. «No és suficient. Encara hi ha molts autors per donar a conèixer», assegura l’estudiant, que encara recorda l’impacte que li va produir trobar Mirall trencat, de Mercè Rodoreda, traduïda al castellà.\nEn aquest sentit, els estudiants destaquen la feina de l’Institut Ramon Llull. L’objectiu principal d’aquest organisme públic és la promoció a l’exterior de la llengua, la cultura i la literatura catalanes. Per fomentar la internacionalització del català, l’institut impulsa i col·labora en la traducció d’obres literàries i assajos. També organitza i participa en fires literàries i en esdeveniments culturals diversos.


Definició de la impressió del procés CMYK a 4 colors\nWeb i cerca\nEl millor de la web\nExecució d'un lloc web\nCorreu electrònic i missatgeria\nConsells i trucs d'Outlook\nConsells i trucs de Gmail\nConsells i trucs de Yahoo\nAnimació i vídeo\nControladors i maquinari\nProgramari i aplicacions\nCòpia de seguretat i utilitats\nNomés per a iOS\nNavegadors i Internet\nNomés per a Android\nTVs i cinema a casa\nLes tintes CMYK es combinen per fer milers de colors\nQuan vegeu una foto a tot color a la pantalla de l'ordinador o a la càmera digital, la veureu en un espai de color anomenat RGB. El monitor utilitza combinacions de color vermell, verd i blau, els colors primaris additius, per produir tots els colors que veieu.\nPer reproduir aquestes imatges fotogràfiques a tot color en paper, les premses d'impressió usen quatre colors de tinta que es designen com a colors de procés. Les quatre tintes del procés s'apliquen sobre paper o altres substrats en capes de punts que es combinen per crear la il·lusió de molts colors més. CMYK fa referència als noms dels quatre colors de tinta que s'utilitzen a la impremta: les primàries subtractives més el negre. Ells son:\nC és tinta de cian (color blau)\nM és una tinta magenta (color vermell rogenc)\nI és tinta groga\nK és una tinta negra pura\nEs fa una placa d'impressió separada per a cada un dels quatre colors del procés.\nAvantatges de la impressió CMYK\nEls costos d'impressió estan directament relacionats amb la quantitat de tintes que s'utilitzen en un projecte d'impressió. L'ús de tintes del procés CMYK per produir imatges a tot color limita el nombre de tintes d'un projecte a només quatre. Gairebé totes les peces impreses a tot color, ja sigui un llibre, menú, fullet o targeta de visita, s'imprimeixen només a les tintes CMYK.\nLimitacions de la impressió CMYK\nEncara que les combinacions de tinta CMYK poden produir més de 16.000 colors, no poden produir tants colors com l'ull humà pot veure. Com a resultat, podeu veure colors al monitor de l'ordinador que no es poden reproduir amb precisió mitjançant les tintes del procés quan s'imprimeix en paper. Un exemple són els colors fluorescents. Es poden imprimir amb precisió amb tinta fluorescente, però no utilitzar tintes CMYK.\nEn alguns casos, com ara un logotip d'empresa on el color ha de coincidir exactament amb totes les altres instàncies d'aquest logotip, les tintes de CYMK podrien donar només una representació similar del color. En aquest cas, s'ha d'utilitzar una tinta de color sòlid separada (normalment una tinta especificada per Pantone).\nPreparació d'arxius digitals per imprimir\nQuan es preparen fitxers digitals per a la impressió comercial, és intel·ligent convertir l'espai de color de les imatges i els gràfics RGB a l'espai de color CMYK. Encara que les empreses d'impressió ho facin de forma automàtica, fer la conversió us permet saber quants canvis de color són dramàtics en els colors que es veuen a la pantalla, evitant així sorpreses desagradables en els vostres productes impresos.\nSi utilitzeu imatges a tot color al vostre projecte i també heu d'utilitzar un o dos colors de punts Pantone per fer coincidir un logotip, converteu les imatges a CMYK, però deixeu els colors especificats com a tintes de color sòlid. El seu projecte es converteix en un treball de cinc o sis colors, respectivament, que augmenta el cost dels consumibles i el temps d'impressió. El preu del producte imprès reflecteix aquest augment.\nQuan es mostren els colors CMYK a la pantalla, com ara a la web o al vostre programari de gràfics, només són aproximacions del que semblarà el color quan s'imprimeixi. Hi haurà diferències. Quan el color és de vital importància, demana una prova de color del vostre projecte abans que s'imprimeixi.\nCMYK no és l'únic procés d'impressió a tot color, però és, amb diferència, el mètode més comú utilitzat als EUA. Altres mètodes a tot color inclouen Hexachrome i 8C Dark / Light , que utilitzen sis i vuit colors de tinta, respectivament. Aquests mètodes s'utilitzen en altres països i en aplicacions especials.\nComprensió del brillo del paper\nEina de zoom a Adobe InDesign\nRoman Font Classification\nDiferències entre els nivells d'Adobe PostScript 1, 2 i 3\nLes fonts de Serif clàssic ofereixen als projectes d'impressió una bellesa sense límits i una legibilitat\nLa gran llista de Mac Desktop Publishing Software\nÀrea de retallada i àrea en viu en el disseny de pàgina\nPer què i com utilitzar plantilles amb efectivitat\nRequisits mínims de Mac OS X Lion\nEls 7 millors monitors corbats per comprar el 2018\nCom integrar una PC en el vostre sistema de cinema a casa\nBlogs socials: un moviment casual de blogging social\nTutorial de Linux: empaquetatge, actualització i instal·lació\nCom enviar un GIF a Instagram (com a Mini Video)\nCom instal·lar un teclat al telèfon intel·ligent Android\nTop Ten dels jocs de Xbox 360 passat per alt\nUna llista de programes i aplicacions d'Office útils per a Windows Phone\nAmazon Echo Plus: què és?\nNecessito una antena especial per rebre una ràdio HD?\nTech de cotxes\nGraveler - Pokémon # 75\nTot sobre cartró, el dispositiu de realitat virtual de Google\nCom fer una captura de pantalla a Windows i enviar-lo per correu electrònic\nQuè és Facebook.com i per què és útil?\n15 Eines de bloc gratuïtes No s'ha de viure sense Blogger\nLes 10 millors aplicacions de missatgeria mòbil\nApple HomePod: tot el que necessites saber\nSamsung H3272: un pas en la direcció correcta\nEls 8 millors telèfons Huawei per comprar el 2018\nCreeu un Instal·lador de Sierra MacOS d'arrencada en un dispositiu USB Flash\nQuè podeu fer amb cançons d'iTunes protegides per DRM\n© 2021 ca.eyewated.com


La diferència entre 4K Ultra HD i HD és visible a simple vista? S'hauria d'optar per 4K?\nLa diferència entre cada qualitat (480, 720, 1080, 4k) és la quantitat de quadrats que existeixen a la mateixa superfície de la pantalla.\nImagineu-vos un tauler d’escacs:\nCom a exemple, podem imaginar-ho com un 480p (no és cert). Així doncs, teniu 8x8 quadrats grans en què heu de dibuixar imatges. Però, com que són tan grans, cal tenir certa distància per semblar “normal”.\nAra, imagineu-vos el següent tauler d’escacs, amb molts més quadrats, però encaixant a la pantalla de la mateixa mida que l’última.\nDiguem que és 720p (no ho és).\nLes imatges d’això us farien veure molt clares des de la distància que esteu. No necessiteu moure ni canviar res.\nAra, en cada qualitat superior (1080 i 4 k), aquests quadrats són més petits, per adaptar-se a la mateixa mida de pantalla. Per tant, per veure els quadrats més petits, potser necessiteu una pantalla més gran, o bé el vostre ull no pot trobar diferència respecte als quadrats més grans de les pantalles petites.\nImagineu-vos un 4k a la pantalla d’un smartphone (uns 5 ″). Probablement alguna cosa així:\nEls vídeos DVD són de 480p. En una pantalla led de 21 ″ fins a 32 ″ encara es veu bé. No és tan bo amb 42 ″ i més.\nEls vídeos 4K semblen fantàstics de 55 ″ i posteriors. 720 i 1080 té un aspecte fantàstic de 19 a 55 ″.\nAixí doncs, el vostre ull no pot trobar una diferència amb una pel·lícula de DVD original (480p) a la pantalla d’un smartphone (5 ″) o potser fins i tot a la pantalla d’un bloc de notes (14 ″ o 15 ″), d’un vídeo de 1080p o 4k.\nLes diferències es poden mostrar a les pantalles grans (42 ″ i posteriors), perquè la mida dels quadrats de 480p és massa gran i han de ser petites perquè no us n’adoneu.\nQuina diferència hi ha entre PGDM (general) i PGDM (negoci internacional) a JIMS Rohini?Quina diferència hi ha entre ser concebut i narcisista?Quina diferència hi ha entre les xarxes neuronals i les connexions neuronals del nostre cervell?Quina diferència hi ha entre Hartalika Teej i Hariyali Teej?Quina diferència hi ha entre ser educat, respectuós, amable i amable?Quina diferència hi ha entre la reproducció asexual i el creixement (mitosi)?Hi ha diferència entre cultura i consciència col·lectiva?


Illes – Alguns aspectes del moviment cultural dels anys 70 - Literatura catalana moderna - Illes\nDes de sempre vaig saber que Gabriel Noguera era un gran artista. Anys més endavant, a finals dels seixanta i començaments del setanta, compartírem els somnis d’aquella joventut alletada amb els fets del Maig del 28 i la renovació de la plàstica i la literatura mallorquina. Pintors i escriptors. Somnis esperances d´una generació que volia rompre amb la pastiseria de la pintura mallorquina, en el cas dels joves pintors, o de l’herència de l’Escola Mallorca, quan es tractava d’escriptors. Jo vaig començar a publicar els meus primers articles de crítica literària devers l’any 1968. Amb Gabriel Noguera ens trobàvem a l’estudi del pintor Gerard Matas, on també hi compareixa el poeta Joan Manresa, el fotòfrag Antoni Catany, el director de teatre Bernat Homar, alguns cantants de la Nova Cançó quan venien per Ciutat a donar alguns d’aquells perseguits concerts de la cançó catalana: Marià Alberó, Ovidi Montllor, Guillem d’Efak… parlàvem de música, teatre, literatura, cinema.\nEl puig des Romaní, a la península del cap de Pinar, té una alçada de 387 metres d’altitud. D’allà estant, situats entre la penya des Migdia i sa Talia Vella, albiram un panorama ben semblant al que des de la més remota antiguitat degueren veure les generacions de guaites que tenien cura de divisar qui s’apropava a l’illa i amb quines intencions ho feia. En la prehistòria, en temps dels primers pobladors d’aquestes terres, els primers indrets bastits amb intenció de guaitar la mar eren, com explica l’arxiduc Lluís Salvador en Torres i atalayas de Mallorca, simples cabanes amb coberta d’algues. Més tard s’anaren bastint construccions amb fortes parets de pedra, fins arribar a l’abundor de talaies i torres de defensa del segle XVI. El perill que representava l’arribada del turc i dels pirates algerians que infestaven les nostres costes va fer que arribàs a haver-hi prop de mil quatre-cents torres de guaita i defensa envoltant l’illa. Davant els constants desembarcaments de les naus pirates, ja no es tractava solament de bastir un edifici per fer senyals de foc i fum avisant als voltants dels perills que s’apropaven: els virreis del moment donaren ordres per a anar aixecant torres que estassin armades amb canons, segons les possibilitats econòmiques de cada poble, i que servissin de refugi per als homes i dones de la contrada, dels mariners que feinejaven a les cales i portets allunyats dels nuclis de població de l’interior.\nEl poeta Guillem Colom deixa constància del significat de les nostres torres de defensa en el poema “Les torres sobre el mar”. Uns versos dedicats als patiments dels illencs on es rememoren els assalts dels corsaris contra la nostra terra i els seus habitants.\nPerò des de l’altitud del puig des Romaní no solament podem imaginar el quefer marítim, la por de les generacions d’illencs que ens precediren, sinó també l’ample món que abarquen els 16,20 km de distància que hi ha entre els caps de Pinar i de Ferrutx. La nostra infància i adolescència té els fonaments en les inicials experiències, en el descobriment de la llum i la natura que s’enclou en aquestes aigües que banyen els termes d’Artà, Santa Margalida, Muro i Alcúdia. En el llibre Temps i gent de sa Pobla hem parlat sovint d’aquells estius dels anys cinquanta, quan obríem els ulls en aquesta intensa claror mediterrània, a les aventures que vivíem a ses Casetes de sa Pobla, quan des del port d’Alcúdia fins a Can Picafort cap hotel no estorbava el nostre esguard.\nAssaciat de tanta bellesa, reconfortat pels blaus i grisos que trobam en la nostra mar encalmada, observ l’ombra dels núvols que s’apropen sacsejats per invisibles ventades. Com si Posidó hagués ressuscitat des del fons de la cala de Sant Vicenç on resta cobert per algues, copinyes i verds d’una intensitat que mai no ha pogut robar el pinzell de cap dels nostres pintors. Com aquell qui guaita dies amb lleuger color de cendra, provam d’abandonar les desertes ciutats on habitam, els obscurs indrets privats de llum on, engrillonats, ens entretenim cercant la sortida del laberint, la flaire dels antics paisatges que ens feren estimar aquesta terra amb la passió amb què la cantà Bartomeu Rosselló-Pòrcel, amb la mateixa passió que Antoni Gelabert pintà els jardins, les cales, la ciutat imaginada pels seus ulls. Tants poetes de la ploma i el pinzell morts abans d’hora! Què s’esdevé a la nostra terra que, sovint, i ho veiem si llegim els llibres d’història, se sol premiar el depredador i castigar l’home bo? Bartomeu Rosselló-Pòrcel mort sense poder reveure “la llum que em resta dins els ulls i que em fa tremolar quan et recordo!”. Turmeda, convertit a l’islam en constatar la falsedat dels cristians, oblidat al nord d’Àfrica; com Gabriel Alomar, mort al Caire enyorant la seva Ciutat Futura, el nou món de justícia i llibertat que mai no veurà. I, mentrestant, la guerra i la pesta enviades pels successius reis i emperadors ensenyorint-se de muntanyes i pla.\nÉs l’instant exacte en el qual el poeta, lluny dels medicinaires d’arenes i cendres, pot eixamplar la veu i cridar al món, al vent, a tots aquells que saben llegir en les retxes invisibles del cel, el missatge que arriba amb les gavines. Un missatge que he de cantar amb vosaltres i que hem escrit per a anunciar que mai no hi haurà pau per a tots aquells que fan malbé la nostra terra, les ciutats d’encanteri que bastiren els nostres pares amb la força de la seva suor i la poderosa imaginació de la pagesia.\nDe cop i volta, sense quasi adonar-ne’n de la força implacable de les manetes del rellotge, el temps, retorna, inclement, indicant que ens apropam a l´Altra Riba. És quan tornen els records dels amics, dels companys de la generació cultural –escriptors, pintors, músics, escultors—dels anys setanta. Aquests dies he parlat amb Gabriel Noguera. A La Fira del Llibre de Frankfurt he coincidit amb Gabriel Janer Manila, Antoni Vidal Ferrando, Jaume Pomar…\nGabriel Noguera és un pintor prou conegut amb una obra prou sòlida i fermament consolidada. D’ençà l´any 1978, amb la primera exposició que va fer la Galeria Arc Da Vella, a Lugo, les mostres de la seva pintura han sovitejant en exposicions personals i col·lectives. Una vida dedicada a l’art, a la pintura. I és just en aquests moments de completa plenitud quan em deman, encuriosit, des de quan conec Gabriel Noguera. O potser l’he conec des de sempre i no m’ho havia demanat abans perquè era part indestriable de la meva vida, de la vida cultural mallorquina d’ençà fa més de quaranta anys? El conec de quan, a començament dels anys seixanta, estudíavem junts i compartiem el mateix pupitre per dos alumnes de la classe de quart de batxillerat del col·legi Lluís Vives de Ciutat. Possiblement el vaig veure fer els primers dibuixos de la seva vida. Record a la perfecció aquelles horabaixes grises i avorrides en els baixos del col·legi on estudíavem. Per a entrenir-nos i vèncer tant avorriment record que jo començava a escriure unes esburbades narracions que, evidetment, mai no han vist la llum. Gabriel Noguera dibuixava. Feia uns dibuixos fantàtics, transformant la realitat que ens encerclava, bastint imaginàries clarors futures, la Ciutat Imaginada de Gabriel Alomar, provant de servar els colros d´una Mallorca que començava a desaparèixer engolida per l’allau turístic. O, també, inventava personatges de còmic que em seduien.\nDes de sempre vaig saber que Gabriel Noguera era un gran artista. Anys més endavant, a finals dels seixanta i començaments del setanta, compartírem els somnis d’aquella joventut alletada amb els fets del Maig del 28 i la renovació de la plàstica i la literatura mallorquina. Pintors i escriptors. Somnis esperances d´una generació que volia rompre amb la pastiseria de la pintura mallorquina, en el cas dels joves pintors, o de l’herència de l’Escola Mallorca, quan es tractava d’escriptors. Jo vaig començar a publicar els meus primers articles de crítica literària devers l’any 1968. Amb Gabriel Noguera ens trobàvem a l’estudi del pintor Gerard Matas, on també hi compareixa el poeta Joan Manresa, el fotòfrag Antoni Catany, el director de teatre Bernat Homar, alguns cantants de la Nova Cançó quan venien per Ciutat a donar alguns d’aquells perseguits concerts de la cançó catalana: Marià Alberó, Ovidi Montllor, Guillem d’Efak… parlàvem de música, teatre, literatura, cinema. Aleshores érem molts joves, però alguns ja havíem pasat les indrets de detenció de la Brigada Social del règim en el carrer de la Soledat número 8, de Palma (Mallorca). La lluita per la llibertat era una dèria que ens dominava, obsessivament. Donàvem suport a les activitats culturals rupturistes com les Aules de Poesia, Teatre i Novel·la, a les manifestacions culturals del grup Bes, Art Pobre, Ensenya-1, Criada 74, Ensenya-2… Es feien manifests, proclames, accions culturals de de tot tipus. L’art havia de ser compromès, rupturista, heterodox. Com a col·laborador de la premsa de Ciutat, escrivint a Última Hora, a la revista Cort, a Diario de Mallorca, procurava donar suport al pop-art, l’hiperrealisme, el minimalisme, l’art pobre, el realisme màgic. Són els anys en els quals començaven a ser coneguts, almanco dins el somort ambient provincià per on ens movíem nosaltres, els noms de Ramon Canet, Miquel Barceló, Andreu Terrades, Joan Bennàssar, Horacio Sapere, Paez Cervi. Gabriel Noguera, Gerard Matas i Katty Bonnin, entre molts d’altres, ens ensenyaven a veure l’art, la natura, els colors, les possibilitat de subvertir els valoes estètics heredats de la burgesia i el franquisme. Descobríem les possibilitat revolucionàries de la psicoanàlisi, el freudisme, el surrealisme, el futurisme, tots els ismes dels anys vint, i els volem aplicar a l’art, a la literatura que fem. Són els anys que llegim àvidament tot el que literàriament i políticament és avançat i cau a les nostres mans: escrivim sota l´impacte de les primeres lectures del simbolisme francès, del nouveau roman, James Joyce, Franz Kafka, Issaak Bàbel, Manuel de Pedrolo, Joan Fuster, Marguerite Duras, Marx, Raoul Vaneigem, Guy Debord, Andreu Nin, Wilhelm Reich, Trotski, Mercè Rodoreda, Pere Calders, Alejo Carpentier, Gabriel Alomar, Norman Mailer, Günter Gras, Peter Weiss, Bartomeu Rosselló-Pòrcel, Bertolt Brecht, James Joyce, Breton, els dadaistes, els impressionistes alemanys d’entreguerres. Uns anys en què fem nostra tota la ideologia i la pràctica situacionista i elevam el Traité de savoir-vivre à l´usage des jeunes générations (Editions Gallimard, París, 1967) a la categoria de “bíblia” dels nostres vint anys. Aquest llibre, amb molts d’altres, de novel·les del nouveau roman al material polític i memorialístic d’Edicions Catalanes de París, de les Edicions de la Revista de Catalunya editades a Buenos Aires fins al material de Ruedo Ibérico i Ebro, els portam d’amagat en tornar de l’estranger. El pop-art nord-americà, el collage, que ja havien practicat els soviètics dels anys vint i Josep Renau a València en temps de la guerra civil, aplicat a la literatura ens porta a moltes de les narracions rupturistes de La guerra just acaba de començar, que guanyà el Premi de Narrativa Ciutat de Manacor de l´any 1973, o a una obra de teatre típicament experimental com era Autòpsia a la matinada, que guanyà el Ciutat de Palma de l’any 1974.\nLa pintura de Gabriel Noguera, depurada amb magistral exquisidesa de les influències que no anaven amb el seu tarannà sempre inquiet, amb els anys ha assolit la solidesa a què ens té acostumats. Els crítics parlen de la “perfecta simetria del somni”. Alguns altres han teoritzat les reminiscències musicals dels seus collages. N’hi ha que dieun que la pintgura de Gabriel Noguerra “posa ordre en la matèria”. Potser sigui l´ombra del Maig del 68 alçant-se sobre les runes que ha creat la postmodernitat. Pens que és una obra obra que s’obre vers contrades que no hi són als mapes, a tots els suggeriments que ens oferiex aquesta tenebrosa èpcoa incerta. La depurada essència dels nostres somnis retornant, refulgents, de la segura mà de l’artista. Mir els seus quadre i no puc de deixar de llegir l’eco de les antigues converses del passat, les músiques que ara s’han convertit en autèntics himnes de la resistència. Em deman com ho pot fer per a bastir aquesta bellesa quasi perfecta amb el munt d’ombres, plors i somnis assassinats per cínics i malfactors que només té a l’abast? Des de quin amagat refugi ha aconsegueix fer-nos sentir tota la gravitació dels somnis recobrats? La pintura de Gabriel Noguera em descobreix un home eternament jove, aferrat a les més agosarades experimentacions, un artista que no deixa mai de banda esmolat estilet de la ruptura, l’heterodoxia i la subversió.\nA mitjans dels seixanta, després de les primeres detencions per part de la Brigada Social del règim, som ben lluny de les concepcions dels seguidors de Maria Antònia Salvà, una part dels quals es d´un tarannà prou conservador i ben lluny de qualsevol implicació personal en organitzacions polítiques clandestines antifeixistes. La nostra presa de consciència catalanista i marxista neix amb la consolidació de l´Obra Cultural Balear (OCB), una de les iniciatives culturals més importants de la postguerra, sorgida per la voluntat del lingüista i editor Francesc de B. Moll. A partir de 1965-66 participam activament a les Aules de Poesia, Teatre i Novel·la que organitza el nostre bon amic i ànima de la dinamització cultural d´aleshores, Jaume Adrover. Sense por d´errar-nos es pot dir que les conferències fetes a la Casa Regional Catalana de Palma anaren bastint la nostra formació política i cultural. Aquells anys intensos, viscuts amb extrema passió, foren l´equivalent dels cursos universitaris de les generacions següents. Sentir les intervencions de Manuel de Pedrolo, Josep M. Llompart, Ricard Salvat, Xavier Fàbregues, Gregori Mir, Joan Oliver (Pere Quart), José Luis Aranguren, Joan Triadú, Blai Bonet, Pere Calders, Josep M. Castellet, Joan Sales, Jordi Sarsanedes, Jaume Vidal Alcover, Maria Aurèlia Capmany, Francesc Candel, Joaquim Molas… condicionà per sempre les nostres concepcions literàries en un sentit nacional-popular. Les reunions clandestines que teníem eren combinades amb l´activitat cultural: participació en el muntatge de les primeres llibreries progressistes de Palma: (parlam de l´Ull de Vidre, amb Frederic Suau i Adela Caselles); inici de les nostres col·laboracions literàries a la premsa de Ciutat, amb articles comentant les darreres novetats catalanes, espanyoles i de l´estranger als diaris Última Hora i Diario de Mallorca (i, una mica més tard, en la revista Cort). Són anys en els quals no podem deslligar la ideologia catalanista d´esquerres que tenim amb la pràctica de lluita contra el règim franquista. Ara ja no es tracta d’oposar-se a la repressió del règim des de la tertúlia d´una sala-menjador de casa benestant ciutadana, com havien fet alguns capppares de les nostres lletres; ara, recordem que som a començaments dels seixanta, la qüestió es implicar-se a fons en la lluita contra la dictadura franquista. Escriure i militar contra el feixisme són fets indestriables. Per això escrivim les nostres primeres obres, els llibres de narrativa i teatre que guanyarien el Ciutat de Palma, el Ciutat de Manacor, el Carles Arniches de teatre en català, a Alacant, el Llorenç Riber, alhora que participam en el combat directe contra el feixisme de forma contundent, i no solament com a corresponsals de les emissores antifranquistes. Son els anys de les sortides nocturnes per a fer pintades, de les repartides de fulls volanders, dels seminaris de marxisme clandestins, de la creació dels primers embrions d´organitzacions veïnals… Literatura, crítica literària, militància marxista, defensa de la cultura catalana, formen una unitat indissoluble, estretament lligada a tots els aspectes de la nostra vida personal.\nQuan ho mires amb una certa perspectiva històrica, no arribes a entendre com teníem temps abastament per a tantes activitats culturals i polítiques: escriure a la premsa, bastir les inicials provatures literàries, donar suport als amics que pertanyien o volien pertànyer a la Nova Cançó… qui no recorda els viatges amb el pintor i cantautor Gerard Matas a Barcelona, quan cantava poetes mallorquins a la Cova del Drac! Els recitals amb Guillem d´Efak; fer de taxista de Joan Manuel Serrat quan encara era desconegut, i venia a fer algun recital a Mallorca. I, quan el Govern Civil prohibia els recitals de la Nova Cançó, portar Jaume Armella i els amics venguts de Barcelona als pisos clandestins on cantaven per a grups reduïts de persones, sempre d´amagat de la policia política. Xerrar amb Joan Ramon Bonet al baret que tenia en el Passeig Marítim. Miquel Bauçà, silenciós sempre, escoltava sense dir mai res, reconcentrat en no sabíem quins estranys pensaments. Són els anys inicials de Maria del Mar Bonet, Miquelina Lladó, Guillem d´Efak, Gerard Matas, Antoni Parera Fons, Jaume Sureda… Antoni Catany inicia les seves experiències fotogràfiques i ens mostra els primers i innovadors treballs. Repartir la propaganda per convidar la gent a anar als recitals de Raimon al Cine Born; donar suport a les activitats del Cine Club Universitari que havien muntat Antoni Figuera i Francesc Llinàs; discussions i projeccions de cinema revolucionari a casa de Vicenç Mates… També amb l´amic Vicenç Matas, que tenia un projector portàtil, anar a pobles per a mostrar, d´amagat, documentals sobre la guerra del Vietnam; comentar els discs de cançons revolucionàries que ens arribaven de París, Espanya o Amèrica Llatina. Amb Pere Noguera i Bernat Homar, que tenien grups de teatre experimental, fer llargues xerrades damunt Peter Weiss, Bertold Brecht, Ricard Salvat, Pirandello, Piscator, Meyerhold, Samuel Beckett, Arthur Adamov…