Diari d'avort: 12/01/2006 - 01/01/2007\nForques, bombes i censures\nNo estan sent uns dies gaire favorables per a tenir una visió optimista de les coses. La imatge del dia (amb el permís de l'aparcament de Barajas destrossat per ETA) ha estat l'assassinat de Saddam Hussein a la forca (be, els diaris deien més aviat que "havia mort"). No sóc precisament algú que s'oposi a la pena de mort, però, no fotem, aquí o tots moros o tots cristians (mai millor dit), i posats a condemnar a culpables d'haver assassinat grapats de persones, podríem seguir amb en Bush, o amb els directius d'alguna gran multinacional farmacèutica. De fet, sempre he pensat que el més alt exercici de maduresa (a nivell personal, però també col·lectiu) és el de decidir a qui s'estaria disposat a matar i en quines circumstàncies. Però d'entre les moltes coses de què manca la nostra civilització també hi ha la maduresa i, a sobre, la mort pateix un tractament perillosament extrem: mentre que és algo bandejat de les reflexions quotidianes de la gent, aquells que detenten el poder l'apliquen de forma sistemàtica i reflexiva. Bé, aquesta és una de les característiques definitòries del naufragi de la nostra civilització: la col·lectivitat delega tota responsabilitat i decisió a una casta reduïda d'experts. La política (com l'art, la religió i tantes altres coses essencials per a l'home) s'escindeix de la quotidianitat i es conformen en una esfera separada i professional. Retornant al que deia, la mort del dictador iraquià ve acompanyada d'una sèries de factors que accentuen el meu desànim i desconfiança. Per començar, el morbo detallista a tots els mitjans sobre la cara o els gestos del Saddam mentre l'executaven, per a no dir res del fet que la majoria es feien ressó de la possibilitat de trobar-ne el vídeo a la xarxa. Però també algun comentari que he sentit (ahir al Telenotícies) i llegit (a un parell de diaris, diria que La Vanguardia entre ells) a propòsit de la sorpresa que els suposava el fet de què la condemna a mort no havia fet disminuir els atacs contra l'ocupació americana (bé, evidentment la paraula 'ocupació' no l'han emprada). Ai cony, i què esperaven? És un pensament a l'estela d'aquell segons el qual la intervenció a l'Iraq n'aturaria la violència, un dels arguments que es van emprar per a justificar la guerra. I és curiós que ara sorgeixi un pensament similar, quan aquests darrers dies alguns dels seus més entusiastes defensors accepten haver-se equivocat amb aquella predicció. Bé, em sembla que en el fons també hi ha el prejudici sobre la poca capacitat que tenen aquestes societats 'mig primitives' de fer-se-les sense la mà ferma d'algun dirigent. La mateixa acusació d'infantilisme que sovint cau sobre Cuba i la seva suposada Castro-dependència. Sort que, per a tenir una altra visió d'aquests dos països (Cuba i Iraq) hi ha el llibre que acaben de publicar de Santiago Alba Rico: “Vendrá la realidad y nos encontrará dormidos”, un recull de molts dels seus articles més brillants dels darrers anys. Però avui també ens ha tocat menjar merda (política, periodística i humana) amb el cotxe bomba d'ETA a Barajas. I no ho dic només per les diferents teories sobre els perquès de l'acció d'avui, sinó sobretot perquè tot plegat ha servir per a recopilar i amplificar les opinions que fa temps que es vénen donant sobre l'alto al foc i el procés de pau. Bé, precisament lo trist és comprovar com la gran majoria d'aquestes opinions no parlen de 'procés de pau', sinó de 'fi del terrorisme' (d'ETA, se sobrentén), un matís significatiu del tractament que se'n dóna, en el que la possibilitat de decidir el futur d'Euskal Herria és un fet residual sinó directament ignorat. A sobre, i com ja venia sent habitual, l'atemptat afavoreix principalment al PP. Sospitós? I aquí també hi trobem la tendència la detall morbós (grans parrafades per a explicar-te que a la nòvia d'un dels desapareguts li havia donat un atac d'ansietat), i alguna altra floreta, com el fet que el president de la Asociación de Víctimas del Terrorismo hagués predit aquest atemptat, com s'explica en un dels comentaris d'aquesta notícia de l'Indymedia. I ja per a acabar (collons, es noten tots els cafès que m'he pres avui per a suportar el meu quart dia seguit de 12 hores de feina estressant a una cèntrica llibreria durant la campanya de Nadal i Reis), la merda també esquitxa novament la meva ciutat. Amb la suspensió de la reemissió del darrer programa del “Saló de Lectura” (a la tele pública BTV) tenim un nou exemple que a la nostra societat tan guai, moderna i democràtica hi ha lloc per a la censura, una de les activitats que els més ximples creuen ja desterrada de les nostres contrades i que només atribueixen a règims dictatorials d'èpoques passades. Com la tortura i l'excés policial, vaja. En aquest enllaç hi ha la notícia de Vilaweb, des de la que es pot accedir també a la carta de denúncia de l'Emili Manzano (l'antic presentador del programa) i a un vídeo penjat al Youtube on la Marina Espasa (la presentadora i directora) feia les declaracions que han provocat la 'desaparició' del programa de la programació de dissabte. Com bé diu el títol del gran llibre del Robert Fisk, és ben cert que avui estem duent a terme la gran batalla per la civilització. A l'Iraq, sí, i a Euskal Herria. Però també a Barcelona. ***** Addenda: a propòsit de l'infantilisme i incapacitat que atribuïm orgullosament als “països subdesenvolupats”, fa uns pocs dies vaig flipar amb el tractament que va fer la tele (concretament, miràvem TV3) sobre l'aniversari del tsunami al sudest asiàtic. En cap moment van comentar el fet que la major part de les ajudes del nostre món tan ric, modern i solidari no els han arribat (denúncia de la que, a sobre, els mateixos grans mitjans de comunicació se n'havien fet ressó no feia ni tres dies), però no van dubtar en acusar-los a ells de no haver reconstruït encara ni la meitat de cases, tot plegat en un to superb i despreciatiu que em va deixar astorat.\nEscrit pel Joan Vecord sobre les 23:38 0 comentaris\nHauria de parlar de la possibilitat que tinc de canviar de feina (de tot el que suposaria, de tots els dubtes que em desperta i de totes les significacions que provoca), però estic tan cansat de les sessions maratonianes a la llibreria (doble torn cada dia) que només faré esment del nou bloc miscarriedverses.blogspot.com Fa temps que tinc el costum d'apuntar les paraules, frases i expressions en anglès que em resulten noves, curioses o dignes d'algun tipus d'admiració. I, de vegades, em dóna per reordenar-les i fer-ne petits poemes surrealistes. Doncs fa quatre dies que m'entretinc en passar-los i penjar-los a la xarxa. La darrera ("on the bog") és el resultat, majoritàriament, de la primera part de la pel·lícula de dibuixos Monsters SA. Sí, sí. M'estic jugant el futur immediat i, en arribar a casa, em dedico a mirar dibuixos i compil·lar frases soltes per a fer-ne versos estrafolaris i sense sentit. I, a sobre, ho explico. Bé, ja sóc això. En el fons, tot plegat és la millor reflexió que podria tenir de cara a la meva elecció laboral...\nEscrit pel Joan Vecord sobre les 00:36 0 comentaris\nEls intel·lectuals i l'okupació\nQui m'ho havia de dir, però em veig en l'obligació de celebrar i de lloar l'article d'ahir de l'Hèctor Bofill, publicat a l'Avui. Expressa una sèrie de valoracions que m'havien passat pel cap de raonar en aquest bloc (sobretot respecte de la perplexitat que em suposa veure la quasi totalitat de la nostra intel·lectualitat opugnant ferotgement el moviment okupa, una evidència més de les que darrerament col·laboren a engrandir a marxes forçades el meu desencís amb el temps que m'ha tocat viure). Però ben dit i de forma cohesionada, que ajuda i molt. Per tot plegat (i perquè em veig incapaç de destacar-ne alguna part) el reprodueixo tot: Haig d'admetre que m'ha sorprès la censura gairebé unànime contra els okupes que ha planat pels articles i intervencions dels opinadors d'aquest país arran dels fets del Can Ricart. Potser ens governa una Entesa d'Esquerres però es pot afirmar que aquest flux indefinit que constitueix l'opinió pública encapçalada per una amalgama d'intel·lectuals, periodistes i garlaires diversos està experimentant un viratge implacable cap a la dreta. I si no ho veuen clar, només cal que comparin l'actitud majoritària dels mitjans en relació a Can Ricart amb el debat que suscità la brutal desocupació del cinema Princesa ara fa deu anys. No parlo sols del judici de valor sobre el fenomen de l'ocupació (com dic, en l'actualitat, de rebuig sense pal·liatius), sinó també de la qualitat de la discussió. Enguany han prevalgut les aproximacions simples, la desacreditació contundent del col·lectiu okupa, les reaccions frívoles de manera que, en comptes d'entrar en l'anàlisi sociològica de fons i en les implicacions filosòfiques, jurídiques i econòmiques del procés, alguns s'han estimat més ridiculitzar les suposades virtuts artístiques dels ocupants o assenyalar el noi de casa bona que es proposava conviure a la comuna traslladant amb un taxi les seves pertinences. És que potser caldria que els desallotjats s'haguessin atrinxerat i haguessin resistit de forma aferrissada als antiavalots com va passar al cinema Princesa perquè ens els prenguéssim seriosament? És que només la violència ens incita a la reflexió sobre els dèficits de la nostra societat?En aquesta ocasió (i a diferència dels conflictes dels anys noranta) no recordo, per exemple, ningú que hagi qüestionat la criminalització de l'ocupació. És a dir, el fet que habitar en un espai de titularitat pública o privada que no constitueix domicili ni habitual ni ocasional, i que generalment es troba abandonat i en condicions precàries, mereixi una sanció penal. Una cosa és que l'ocupació sigui censurada pel sistema jurídic i l'altra, com succeeix, que s'hi apliqui tot l'aparell repressor per castigar amb la màxima contundència aquestes conductes (article 245 del vigent Codi Penal). De debò cal aquesta reacció desproporcionada de l'estructura policial i judicial respecte a espais que no són domicili de ningú, en un context de greus dificultats d'accés a l'habitatge, i en el que es produeixen perjudicis greus en determinats principis i drets constitucionals? No acabo d'entendre per què es promou de manera tan aclaparadora la limitació d'alguns d'aquests drets (intimitat, lliure desenvolupament de la personalitat, dignitat...) quan a l'altre platet de la balança hi ha el dret de propietat (insisteixo, propietat que no és domicili, propietat infrautilitzada), que, segons l'article 33.2 de la Constitució vigent, hauria d'estar delimitat per la seva "funció social".No cal ser gaire astut per copsar que el zel que demostren les autoritats en la repressió del moviment okupa, i l'eficàcia amb què des dels mitjans es deslegitima la seva protesta, té a veure amb el perill que els seus plantejaments tenen per l'estructura profunda del sistema. No cal aprofundir gaire en la psicologia humana per entendre que rere les opinions sagnants contra la rebel·lió naïf dels ocupes hi ha el malestar de la majoria atrapada per la forca de la quota hipotecària o del lloguer astronòmic, la qual, en la seva acceptació resignada de les regles del joc, ha permès l'especulació irracional, la dilapidació dels recursos i la desigualtat galopant. Almenys el moviment okupa és una bufetada simbòlica contra els pisos de 50 metres quadrats pagats a més de mil euros mensuals, contra els barris fantasma de moltes localitats de la costa catalana que ja són terceres o quartes residències habitades només deu dies a l'any i, en general, contra la màquina d'una estructura productiva i de consum que cada cop llença més gent a l'exclusió social. Em sap greu, d'altra banda, que aquells compromesos amb una línia de defensa del moviment okupa haguem de carregar amb l'objecció de reconèixer que els nostres nivells de benestar personal no ens haurien de permetre cap altra cosa que exalçar les virtuts del model. Però que en la nostra vida privada no tinguem el suficient coratge per assajar altres àmbits del possible i ens dediquem a pagar religiosament la nostra quota hipotecària no ens pot inhibir, i torno al principi, de pensar sense embuts sobre les impugnacions ideològiques que plantegen els okupes. Dedueixo que a una contradicció similar s'hi enfronta ara mateix l'actual govern d'entesa i, en particular, una força com Iniciativa per Catalunya, amb el seu líder, procedent d'una determinada tradició política, ara amb el difícil encàrrec d'assumir la conselleria d'Interior. Tampoc no cal ser cap gran analista per copsar que el revifament de la polèmica okupa en els termes extremadament conservadors en què s'ha produït té com a objectiu final alguns elements de l'Entesa i el que representen. Només espero d'aquella sensibilitat política que, tot havent estat crítica amb el sistema, ha decidit entrar en el circ, que com a mínim mantinguin la seva capacitat d'escoltar. Si de moment hi ha una determinada llei cal complir-la, però això no vol dir que es renunciï a la seva reforma. Quan es tornarà a proposar des d'ICV per part dels seus representants al Congrés la derogació del delicte d'ocupació? En aquest sentit, les notícies que arriben sobre la llei de l'habitatge tenen, almenys, el do de la coherència. Fa uns pocs dies ja m'havien escandalitzat especialment un seguit de declaracions de gent "normal" ("del carrer") entrevistades a propòsit del projecte d'obligar a llogar les segones residències en el cas d'estar un cert temps inutilitzades. La majoria de respostes anaven de l'egoisme més primari fins al liberalisme més ranci, i l'exèrcit dels detractors d'aquesta mesura el formaven gent de tota condició i/o estatus social. Constatar que les llavors podrides de la convivència s'estenen transversalment per tota la població em colpeix amb força. I cada cop estic més desesperat. Des de molt jove tinc la sensació que no hi ha res a fer, que la batalla està perduda. Però llavors no sabia ben bé quina era aquesta batalla ni tampoc si la sensació respondria més aviat al meu caràcter pessimista. Però passen els anys i no deixo d'acumular justificacions d'aquest pessimisme. I jo i els meus coetanis ens anem fent grans, i ens mostrem incapaços d'aturar tota aquesta monstruositat. I molt pitjor encara: cada cop n'hi ha més que ja no en veuen, de monstruositat. Bons sous, funcionariats, obligacions familiars, hipoteques: els horitzons ja se sostenen indefugiblement en la perpetuació dels mals que patim. Les enormes inèrcies històriques fan girar el món sobre l'eix de la injustícia, i això ha estat així des de que el món és món i l'home és home. He estat un il·lús de pensar que la meva generació podria canviar-ho, de pensar que érem la primera fornada realment preparada, nogensmenys tenim la combinació perfecta entre els mitjans tècnics suficients per a aconseguir-ho i els coneixements necessaris per a no tornar a caure en errors passats (i, sobretot, no tan passats). Però no. I no només no ho farem sinó que perseguirem i acabarem amb qui ho intenti. Aquests okupes són una xacra. Com ho havien estat els republicans i anarquistes. I els mariners de Kronstadt. I els Comuners de París. I tants d'altres. I la desfeta dels okupes, com la de la Comuna, Kronstadt o la Columna Durruti, apareixerà als llibres d'història emmarcada en tot un constructe de justificacions i explicacions ben lògiques. Amb la lògica que ja gasten tots aquests intel·lectuals que avui omplen els diaris d'acusacions i criminalitzacions del moviment okupa.\nTopar amb la realitat\nEl meu affaire amb la xicoteta valenciana ja es va mostrar impossible als cinc minuts d'haver-nos conegut. Malgrat haver superat el llistó del mínim de bellesa exigible, se'm va mostrar com el 99% de les noies que conec: accessible només al treball, a l'interès i a la paciència (encara que aquestes siguin hipòcritament jugades per un semental comú). És a dir, que fan imprescindible el flirteig i la seducció, per mínims que siguin. I jo estic impossibilitat per a aquestos jocs de refluxos per les vies tangencials. Impossibilitat per manca de recursos, però també perquè em fot molta ràbia aquesta defugida pels camins del formalisme. Ara bé, és probable que fos abans l'ou que la gallina, i que em faci ràbia perquè sóc un inútil a l'hora de seduir. Tan és. La qüestió és que als cinc minuts jo ja tenia clar que no tenia la paciència suficient per a treballar-me una nit de passió, més que res perquè no tenia el mínim interès en la vida d'aquesta noia, que se'm mostrava com el perfil de persona amb qui no puc empatitzar emocionalment. No només no hi empatitzo sinó que encara em desgasten, perquè m'obliguen a dissimular contínuament que tinc cara de pal i uns ulls als que interessen més les taques i rugositats de les parets. La noia té la meva mateixa edat, i els mateixos problemes que la meva generació i classe social (habitatge, precarietat laboral, etc). I també, malauradament, el mateix enfocament sobre aquests temes: quan va saber que l'endemà (és a dir, avui divendres festiu) jo havia de treballar, li va sorprendre que no volgués acabar els estudis i poder així accedir a una feina millor retribuïda i amb millors horaris. Aquesta és la trista realitat de la meva generació (tan democràtica, tan activa, tan conscienciada): davant dels problemes, seguir caminant i deixar-li el mort als pobres que queden darrere. Però el ximple sóc jo per no voler llicenciar-me, com si llicenciar-se hagués de ser cap solució. Com si fos possible que tothom es llicenciés i ja ningú hagués de fer horaris esclaus per un sou de merda. No, sempre caldran uns desgraciats per a la feina bruta. I la meva generació democràtica, activa i conscienciada ho accepta. O no hi pensa, que és una altra cara de l'acceptació. Evidentment, al ficar-me al llitet vaig haver de recuperar les meves fantasies clàssiques. I avui m'he entretingut a la feina preparant-li un regalet per a una companya. La creativitat que aquest matí comentava. Sort de les meves musses oníriques. Les reals m'enfonsen en l'apatia.\nEscrit pel Joan Vecord sobre les 20:22 2 comentaris\nAquest llarg cap de setmana (n'hi ha que seguim treballant els caps de setmana, per molt llargs que siguin) es queden a dormir al pis un ligue valencià del Carlos (pescat a la Xarxa, com no podia ser d'una altra manera) i una seva amiga, amb la consegüent expectació (i expectatives) entre la mascleria. Bé, per a mi i per a la meva asexualitat acomplexada ens suposa més aviat un altre escull a superar, a banda que vaig molt cansat (mentalment i física) i em molesta no disposar de la llar com a lloc de fugida o refugi. Però els minuts previs a la seva arribada, mentre preparàvem unes truites amb el Guillem, no he pogut evitar de fantasiejar una mica. I renovar l'objecte de les meves fantasies és, en el meu univers onanista, el mateix que flirtejar amb una noia. I m'he sentit bé, harmònic amb el món i sota aquella protecció astral que beneeix els enamorats. Malauradament, la relació ha durat ben poc: ja és el que tenen les fantasies, que existeixen mentre no topes amb la realitat. Per això les meves fantasies més boniques i profitoses, les que fa anys que m'ajuden a adormir-me cada nit i a les que corresponc amb devoció impol·luta, són les que no topen amb la realitat. Cristianament, els meus amors vertaders són al cel de la meva imaginació, mentre que a la terra només en trobo manifestacions imperfectes. Però contràriament a la caverna platònica, la meva tasca és la d'evitar que les fonts de les meves fantasies sàpiguen de la llum del meu sentiment... no fos cas que m'esgarressin l'única evidència que tinc que la vida pot ser essencialment joiosa! Això sí, la truita m'ha quedat de puta mare, monument rotund i perfecte a les potencialitats de l'harmonia. És a dir, a les meves frustracions terrenals.\nEscrit pel Joan Vecord sobre les 13:54 0 comentaris\nQui dia passa mal empeny\nNo passa res, no em passa res, ni molt menys deixo que em passi res. Dormir, dormir, distreure's i tornar a dormir. Pànic a la tarda que se m'obre havent dinat: pànic que adormo amb migdiades de dues hores. Pànic que m'amenaça havent sopat: pànic que combato a cop de mando de Playstation. M'he prohibit de pensar i d'escriure (si no són el mateix). Covo tot un seguit de sentiments, excessius per a la meva resistència, i he d'evitar que brollin. Tornar a posposar-los, com sempre, sine die. Però ara més que mai, que ara són més forts o jo més feble. Però mentrestant, digerir-los. I digerir-los bé, que no deixin cap buit on fermenti l'angoixa. Però està resultant la digestió més llarga i pesada dels últims anys. Acabaré amb una úlcera, i al final no hauré aconseguit d'evitar l'angoixa. Paciència, i aprendre a trobar plaer estètic de veure desfilar els dies al calendari. I, de tant en tant, donar mostres que segueixo viu.


Regidoria de Participació Ciutadana, Transparència, Igualtat i Cultura. | Catadau\nRegidoria de Participació Ciutadana, Transparència, Igualtat i Cultura.\nREGIDOR DELEGAT: HÈCTOR ROIG ROIG\nLa Regidoria de Participació Ciutadana, Transparència, Igualtat i Cultura centra la seua atenció en les relacions entre ciutadans, entitats i associacions i l’Ajuntament, en la difusió de tota mena d’informació, en l’equitat i la justícia entre tots els col∙lectius que conviuen al nostre poble, sobre tot, la igualtat entre dona i home, i en la transmissió de la cultura com a canal d’enriquiment de tots els catauins i catauines i propagació de les nostres tradicions i els nostres arrels.\nDes de la Regidoria creguem que tenim un gran teixit associatiu, motor imprescindible del nostre poble. Per això, i per tal d’optimitzar els recursos i el temps, li cal una bona organització i un bon diàleg que ens permeta exprimir la gran quantitat d’aspectes positius que tenen cadascuna de les nostres associacions.\nPer altra banda, l’ètica i l’accés a la informació per mitjà de les TICS en la ciutadania, ha esdevingut en l’obligació de fer públiques cadascuna de les decisions més importants que es prenen des de l’equip de govern i els grups de treball de les distintes regidories i òrgans institucionals. Creguem, des de esta regidoria, que és important l’accés a la informació, però sobre tot, que les persones siguen coneixedores dels seus drets a estar informats.\nLa igualtat és una ruta fins una societat més justa. Els darrers anys, i gràcies a l’activisme de moltes persones, ha anat creant‐se una consciència cívica que anteposa l’estima entre les persones per davant dels prejudicis i les seues condicions de vida, de gènere, d’orientació sexual, d’ètnia o polítiques, entre altres. Però, no és un camí finalitzat. Queda molt per fer, i molts projectes de conscienciació i educació en aquest àmbit i que des de l’Ajuntament de Catadau treballarem per posar en pràctica.\nLa cultura té una gran importància com a inductora del desenvolupament d’una comunitat i de la cohesió social entre els habitants. Des de la Regidoria pensem que és una peça fonamental ja que les persones tenen més possibilitats d’avançar amb èxit si s’atenen les aspiracions i les inquietuds de les persones des de la perspectiva cultural, és a dir, un gran ventall de possibilitats culturals (multiculturalitat) esdevé en un gran ventall de camins per al desenvolupament òptim de cada persona.\nPer tot açò, les funcions del càrrec de Regidor de Participació Ciutadana, Transparència, Igualtat i Cultura es concreten en les següents:\nAssessorament administrativa i jurídica a les associacions i entitats del registre municipal, pel compliment normatiu i estatuari del seu funcionament.\nOrganització, disseny i gestió de projectes participatius.\nParticipació i col∙laboració en projectes globals de participació a nivell municipal.\nEnfortiment del teixit associatiu. Dinamització, promoció, projecció pública, funcionament democràtic i cooperatiu.\nRelacions amb les entitats associatives: socio‐culturals i veïnals.\nSensibilització de la ciutadania vers l’associacionisme com a forma de participació.\nElaboració d’un calendari anual d’activitats de la xarxa d’associacions i entitats cíviques del nostre poble.\nDisseny de les bases de la convocatòria de subvencions a associacions.\nRedacció de convenis i subvencions.\nCreació del Consell Associatiu.\nAssemblees ciutadanes informatives .\nDifusió de informació, bans i decisions de l’Equip de Govern i els Grups de Treball de les Regidories.\nPublicació de les ofertes de treball i de les convocatòries de beques i subvencions.\nMillora de la web.\nGestió de les xarxes socials de l’Ajuntament de Catadau.\nPublicació de sous i despeses de Regidors i Regidories.\nPublicació de la informació econòmica.\nFer visibles les desigualtats socials arraigades en la comunitat.\nIntegrar la igualtat de tracte i oportunitats en serveis institucionals i en la selecció de\npersonal, independentment de la religió, ètnia, orientació sexual, política.\nElaborar Pla d’Igualtat.\nPortar a terme polítiques educatives entorn a la igualtat social.\nCrear una comissió cultural per gestionar l’agenda cultural.\nFer una programació anual de Cultura: teatre, xerrades i projectes culturals.\nCrear un protocol d’actuació per a la Casa de la Cultura.\nFomentar la cultura musical i la multiculturalitat.\n* A LES HORES ESTIPULADES EN L’HORARI, A MÉS, S’AFIGEN REUNIONS D’EQUIPS DE TREBALL DE REGIDORIES, PLENÀRIS I ALTRES TIPUS DE REUNIONS.\n** L’HORARI POT VARIAR PER CAUSES ESDEVINGUDES\nN'Héctor Roig Roig\nPRESIDENT · ALCALDE, PARTICIPACIÓ CIUTADANA, TRANSPARÈNCIA, IGUALTAT I CULTURA


Si no fos per ell no em mouria de casa i, el que és pitjor, no podria conèixer racons insospitats de la ciutat i en hores en què la majoria dels mortals encara dormen. Llevat de senyores de la neteja i repartidors de diaris, a les sis del matí la ciutat encara dorm, tot està per fer. La ciutat a primera hora del matí és com un esbós, el primer tempteig d’una realitat que serà però que encara no és. No existeixen els colors i amb prou feines les formes.\nAmb el meu gos camino entre cubells d’escombraries, per marges embardissats, per voreres estretes i per descampats; contemplo la llum del sol insinuada entre els núvols i el pas de desvagats que van o vénen de ves a saber on. Potser algun dia seré capaç d’anar sol, sense haver d’anar lligat a un gos, i podré mirar la ciutat amb uns altres ulls i a unes altres hores, però mentrestant hauré d’anar acompanyat. Si mai ens troben a aquelles hores no s’estranyin si fem cara de gos.


Tria personal: els llibres del 2012 - Xavier Serrahima: el racó de la paraula\nAra que enllestim aquest any en què s’hauria d’haver acabat el món —i que, posats a endur-se quelcom per endavant, podria haver tingut, almenys el seny d’haver-se endut la crisi— des de Núvol considerem que pot ésser oportú fer una mirada enrere i rememorar (algunes de) les obres (que ens semblen) més desatacades de la temporada.\nPodríem, per descomptat, proposar-nos de seguir el corrent habitual i fer una llista dels 5 —dels 10, dels 15…— millors llibres de l’any. Més encara, fer-ho amb una pretensió —tan vanitosa, fútil com injusta— d’infal·libilitat, amb una (del tot desproporcionada) voluntat canònica. Tanmateix, molt ens temem que el servei que oferiríem seria irrisori, insignificant.\nAtès que l’objectiu d’aquest (cada dia més llegit) digital de cultura no és pas prescriure o institucionalitzar res, ans oferir una certa guia o orientació —fonamentada i raonada, exigent i seriosa, però plural, sense ànims d’unanimitat ni d’uniformitat— que pugui ajudar a navegar amb possibilitats d’èxit per l’oceà pràcticament infinit de les ofertes culturals existents, hem cregut més escaient decantar-nos per una tria personal del 7 llibres que ens han semblat més destacats entre tots els publicats enguany a casa nostra; i, més en concret, d’entre els que hem pogut llegir —matís, aquest, essencial: ni sabem ni volem tocar d’oïda, car qualsevol nota sonaria, per força, falsa.\nCom qualsevol tria personal, és fal·lible, opinable, discutible i —potser amb major raó— criticable. Però, amb els naturals desencerts o encerts que pugui contenir, l’assumim del tot. En aquest aspecte, som més partidaris dels Dupond i Dupont tintinians —«Je dirais même plus: c’est mon opinion et je la partage» («Jo encara diria més, és la meva opinió i jo la comparteixo»— que no pas de l’únic Marx que té l’eternitat garantida, el genial Groucho: «These are my principles; If you don’t like them I have others» («Aquests són els meus principis —o criteris—, si no li agraden, en tinc d’altres»).\nHem escollit 7 obres, però essent com som de lletres, i conscients de la relativitat de tot plegat, hi hem afegit una propina.\nTotes elles les llistem per estricte ordre cronològic; creiem que enumerar-les per criteris qualitatius hauria convertit el (sempre ineluctable) risc d’elecció en una temeritat: tal i com hem remarcat, entenem que la llista present no és més —però tampoc, menys: tot i que, subjectiu, el criteri, coherent, hi és— que una proposta de diàleg —sempre oberta. Estarem, no cal dir-ho, encantats que useu el camp de comentaris per a fer-nos arribar les vostres opinions, així com —encara millor— les vostres propostes de llistes alternatives.\nEn caure la tarda: Jordi Coca ha aconseguit amb la seva darrera novel·la, (Edicions 62, Barcelona, febrer 2012) un resultat sublim. I ho ha fet narrant la vida d’un home no tan sols discret sinó absolutament vulgar. La història —en principi sense història— d’un entre tants, d’un d’aquells homes sense atributs, invisible que podria passar-nos mil vegades pel costat sense que ni ens n’adonéssim. La intrahistòria —o, més aviat, infrahistòria— unamuniana, doncs, elevada a la seva màxima expressió.\nUna novel·la de gran intensitat, pregona i alhora llegívola Un llibre que es llegeix amb goig i et fa pensar, què més li podríem demanar?\nA l’ombra de les noies en flor, Marcel Proust, (Viena Edicions, Barcelona, febrer 2012): Davant d’aquest nou tast de la magna obra proustiana —que parla una mica de tot i de no-res, però sobretot d’amor i de desamor, de literatura i de creació artística—, traduïda amb mà sàvia per Josep M. Pinto, ens podem preguntar si, a banda del cànon, existeix alguna altra raó per la qual haguem de provar de llegir-la; si de veritat suposa un cim literari tan inabordable com inintel·ligible. Una sola resposta ens sembla possible: tan sols ho serà si no som capaços d’alliberar-nos del nostre llord bagatge de prevencions.\nLa seva escriptura cal assaborir-la més que no pas entendre-la. No ens ajuda tant a aprendre com a aprehendre la vida i el món que ens envolta. Fins i tot podríem dir que agraeix més la relectura que no pas la lectura.\nEls papers pòstums del Club Pickwick (A Contra Vent i Traduccions Inèdites, març 2012): Res millor per a celebrar el segon centenari del naixement de Charles Dickens que donar la benvinguda a aquesta traducció de Miquel Casacuberta, més fidel a la prosa directa i gens recargolada de l’autor anglès, que permet de nou assaborir el plaer de capbussar-nos en l’hilarant viatge de descoberta que duen a terme dos dels personatges més fantàstics i inoblidables de la literatura de tots els temps: Samuel Pickwick i Sam Weller.\nSi ens decidim a acompanyar-los, no tan sols aprendrem l’abismal que separa l’humor intel·ligent del que no ho és —l’humor d’allò que pretén ésser-ho— sinó que ens acabarà sabent greu que Charles Dickens dediqués només mil dues-centes pàgines a aquesta magistral obra seva.\nLa llebre amb ulls d’ambre, Una herència oculta, d’Edmund de Waal (Quaderns Crema, Barcelona, març 2012): una obra del tot aconsellable, traduïda admirablement per Carles Miró, que ens parla, per damunt de tot, del record i la memòria. Un sublim festí literari que convida a estimar l’art, a convertir-lo en una part inextricable de la nostra vida, a constatar una realitat tan obvia com habitualment negligida: literatura i arts plàstiques són arts germanes, són dos llenguatges paral·lels que es proposen un mateix objectiu, crear bellesa com a vehicle de transmissió d’emocions o sentiments, convertir-se en diàleg entre l’autor i el lector o espectador.\nUna obra amb entitat més que suficient per a no passar mai de moda, per a mantenir-se eternament contemporània.\nNataixa i altres històries, de David Bezmozgis (Labreu Edicions, Barcelona, setembre 2012): una obra d’una pregoníssima simplicitat que no només navega al bell mig del delta literari on conflueixen les sovint indistingibles aigües de la narrativa breu de la llarga, sinó del que separa la realitat de la ficció, l’autobiografia de la creació artística. Relata els treballs i els dies d’una família jueva emigrada forçada a trobar el seu lloc en aquell desconegut territori on els han dut l’atzar. Com descobrirà el seu jove protagonista, a mesura que les successives experiències vitals vagin afaiçonant-lo, a qualsevol persona li cal ésser (més i tot, sentir-se) d’algun lloc. O el que és el mateix, construir-se una identitat.\nUna tan agraïda com atraient peça literària que ens parla de la més magnífica i fantàstica, simple i complicada alhora, de les realitats possibles: la vida humana.\nMoo Pak, de Gabriel Josipovici (Raig verd i Còmplices, octubre 2012): una excel·lent oportunitat de desvetllar-nos del somni dogmàtic (i mercadotècnic) imperant i d’assaborir —mercès a les versions de Ferran Ràfols Gesa i de Juan de Sola— el “miracle [d’un] llibre” que ens permet “oblidar-nos de nosaltres mateixos, i quedar del tot absorts en l’acte de [llegir]”. D’immergir-nos en aquest llibre que “deixa lloc al caos i […] malgrat tot funciona”, alliberant-nos per complet de qualsevol mena de suggestió o partit pres, amb aquella fantàstica ingenuïtat infantívola que ens permet descobrir que tot és nou cada dia.\nSi ho fem així fruirem d’una experiència literària tan inoblidable com intransferible. Inoblidable per intransferible, en realitat!\nEl quadern gris, de Josep Pla: com a regal de final d’any, Edicions Destino ha tingut la immillorable pensada d’editar l’acurada revisió —5.000 modificacions— que ha fet Narcís Garolera de la genial obra de l’escriptor empordanès. Ben poc podem dir —i menys en quatre ratlles— d’aquest dietari (ficcionalment vertader o vertaderament ficcional) que no hagi estat dit abans amb major encert pels grans estudiosos planians (Xavier Pla, Lluís Bonada, Josep M. Castellet…). Fem-ho, doncs, ras i curt: possiblement, la més magna obra en prosa de la literatura catalana del segle XX —i una de les més colossals de tots els temps.\nSi no l’heu llegida, encara no us ho penseu dues vegades.\nTal i com advertíem, a banda d’aquest 7 llibres, ens permetem la llicència de destacar-ne, a manera de propina, 5 més. Cinc que estan tant i tant a prop dels anteriors que no tan sols podrien haver-ne format part sinó que, d’haver-ne fet l’elecció en un altre moment, potser ho haurien fet. Mèrits els tenen amb escreix.\nEl doctor Glas, de Hjalmar Södeberg (Adesiara Editorial, maig 2012): la primera traducció en català d’una tan magistral com poc coneguda obra crucial de les lletres daneses, d’arrel dostoievskiana.\nEls lleopards de Kafka, de Moacyr Scliar (Raig verd, setembre 2012): un llibre tan profund com extraordinàriament divertit, tan sorprenent com intel·ligent, una tragicomèdia càustica i demolidora.\nBressol de gat, de Kurt Vonnegut (Males Herbes, setembre 2012): una apassionant novel·la, d’un autor tan esplèndid com menysvalorat, que “retrata l’home modern en tota la seva estupidesa”.\nTerra de caimans, de Karen Russell (Edicions del Periscopi, octubre 2012): captivadora i suggerent primera novel·la, amarada de lirisme, d’una jove i prometedora autora nord-americana.\nPura Sang, d’Ada Castells (Edicions 62, octubre 2012): la tan atractiva com interessant plasmació literària de la vida d’una dona que, tot i individual, és alhora totes les dones —si més no, totes les que tenen fills.\nPS: Recordeu-ho, esperem, amb els braços ben oberts, les vostres (sempre valuoses i benvingudes) aportacions.\nPublicat a Núvol, divendres, 28 de desembre del mmxii\nTries literàries\tTags:A Contra Vent, A l’ombra de les noies en flor, Ada Castells, Adesiara editorial, anàlisi literària, Charles Dickens, comentaris sobre literatura, comentaris sobre llibres, crítica literària, David Bezmozgis, Edmund de Waal, El doctor Glas, El quadern Gris, Els lleopards de Kafka, els llibres del 2012, Els papers pòstums del Club Pickwick, En caure la tarda, jo sóc jo i les meves lectures, Josep Pla, La llebre amb ulls d’ambre, Labreu Edicions, lectura, les meves lectures, literatura, literatura en català, llegir, llibres en català, llibres recomanats, Marcel Proust, Moacyr Scliar, Moo Pak, Nataixa i altres històries, nota de lectura, Notes de lectura, novetat literària 2012, Núvol, Pura sang, Quaderns Crema, què llegir, quin llibre llegir, Raig Verd, ressenya literària, ressenya llibres, Viena Edicions\nPrevious Post: !Muera la inteligencia!\nNext Post: Invitació a la lectura d’El quadern gris, de Josep Pla\nRecomanacions literàries per aquest estiu Tries literàries


Bosch F., Guardiola E. Una fórmula senzilla per avaluar recerca biomèdica bàsica. Annals de Medicina 2003; 86:153-154 | Fundación Dr. Antoni Esteve\nAquest article pretén divulgar en llengua catalana els continguts del workshop internacional organitzat per la Fundació Dr. Antoni Esteve els dies 21 i 22 de gener de 2002 a Sitges, amb el títol Improving peer review – An interactive workshop for reviewers. El workshop va comptar amb dos experts en la matèria com són els professors del Weill Medical College de la Cornell University de Nova York, Marcus M. Reidenberg i June W. Reidenberg. Dos membres de l’equip editorial de la revista Clinical Pharmacology and Therapeutics que, des de la seva pròpia experiència com a editors, van realitzar aquest curs per a la formació de revisors de revistes científiques.


El grup 9Son presenta el seu tercer àlbum a la Sala Apolo | Andreuenc\nEl grup 9Son, que té dos andreuencs entre els seus integrants, acaba de publicar el seu tercer àlbum anomenat Íssim. La presentació va ser aquest passat dissabte en una Sala Apolo plena de gom a gom. El públic assistent va gaudir de valent amb l’actuació que va donar a conèixer en directe els temes del nou disc del grup.\nDesprés de ser reconeguts el 2013 com a artista revelació de l’any a Catalunya pels Premis ARC, de quedar entre els finalistes del premi Disc Català de l’Any amb el seu darrer disc, Obert, i amb diverses nominacions als reconeguts Premis Enderrock dels darrers anys (millor grup de noves músiques i millor directe), 9Son tornen amb un nou disc sota el braç per seguir acumulant èxits i seguir fent gaudir al públic amb les seves cançons.\n9Son neix l’any 2010 amb la il·lusió de fer de la seva música un referent de la mescla i la fusió musical al nostre país. Es nodreix de sonoritats com la rumba catalana i la timba cubana i les barregen amb un gran arsenal de músiques del món. Amb quasi 5 anys de trajectòria, han tocat a prop de 300 escenaris d’arreu, sempre amb el compromís de realitzar espectacles molt potents i marcats per la interacció amb el públic, on tothom pot deixar-se anar per no parar de ballar i cantar. Els seus directes són una bomba que contagia energia i alegria, amb quilos d’il·lusió sobre l’escenari.\nUn dels membres andreuencs de 9Son és Joan Palà. Nascut l’any 1994, va estudiar solfeig, bateria i percussió a l’escola de música de Sant Andreu de Palomar BCN Fusió. Als 15 anys va entrar al Taller de Músics on va ampliar la seva formació i es va començar a interessar per la música llatina. Actualment és professor de l’Escola Municipal de Música Eixample, de l’Escola Sagrada Família i de l’Espai Senior del Taller de Músics. L’altre andreuenc del grup és Pablo Fernández, trompetista que anteriorment havia format part de la Sant Andreu Jazz Band.\nFotografia: Presentació del nou disc de 9Son a la Sala Apolo | 9Son\nEtiquetes: 9SonJoan Palàmúsicarumbatimba


EASY TALK - IDIOMESMAB LANGUAGES - IDIOMES\nCategoría: Idiomes Etiquetas: anglès, extraescolars\nLa missió de Kids&Us és ser una empresa moderna, innovadora, dinàmica i humana que pretén esdevenir un referent en el món de l’ensenyament d’idiomes a nivell global. Dedicada principalment a nens i nenes, amb compromís social i amb la feina ben feta.\nA Kids&Us els nens i les nenes creixen acompanyats dels nostres personatges.\nEls nens s’identifiquen amb ells i creen una complicitat que determinarà el camí del seu aprenentatge, no només de l’idioma, sinó també d’una manera oberta i imaginativa de veure i entendre el món.\nL’etapa Tweens consta de quatre cursos:\nAnimal Planet 1 – Animal Planet 2 i Fairy Tales 1 – Fairy Tales 2\nEn aquesta etapa els nostres alumnes seguiran aprenent anglès, però a través de temàtiques adients a cada edat. Amb els cursos Animal Planet 1 i 2 i la seva protagonista, l’Alex, els nens i les nenes s’endinsaran en un món atractiu i captivador: el regne animal. El tema central del curs farà que els nens aprenguin un munt d’anglès sense ser-ne conscients alhora que comencen a treballar la comprensió lectora.\nTeens – Inspire the world you see\nL’adolescència és un moment d’obertura a el món en el qual la ment absorbeix noves realitats i necessita de l’llenguatge per explicar-les. Els cursos de Teens aprofiten les noves potencialitats de el cervell adolescent per donar un gran pas en l’aprenentatge de l’idioma i aconseguir que els estudiants puguin comunicar-se en moltes més situacions i contextos.\nEl nostre centre de Sant Cugat


CRÒNICA 23 I 24 DE FEBRER | Bàsquet Berga\nSènior A Masculi 2ona Catalana\nSenior B Territorial Masculí\nSènior Femeni 3era Catalana\nCorreus i Telèfon de Contacte\nCRÒNICA 23 I 24 DE FEBRER\n26 de Febrer de 2019 Bàsquet Berga\tDeixa un comentari\nPuig-Reig 63 – 12 Tecníber B.B\nVisitàvem la pista del Puig-Reig, líder de la categoria. Unes jugadores del Puig-Reig més grans en anys i en físic. Aquest fet i un partit horrible del Berga ha facilitat que el Puig-Reig pogués tancar marcador. Una pressió molt forta del Puig-Reig des de l’inici ha fet que ens bloquegéssim i tinguéssim por de tot!!\nPartit per oblidar, que ens ha posat al nostre lloc i que ens permetrà ser més forts d’aquí en endavant. Hem de seguir treballant!!\nLlívia 42 – 68 Alberg de Berga B.B\nPrimera part espectacular, on una defensa agressiva a tota pista i encistellant fàcilment feia que agaféssim un clar avantatge de + 25 punts a favor. El segon temps la manca de concentració en atac ha fet que falléssim cistelles fàcils sota el cèrcol, això ha fet que no agaféssim un avantatge més contundent en el marcador. Ens enduem la bona defensa durant tot el partit.\nLlívia 67 – 86 Merceria Clàudia B.B\nVictòria a domicili contra l’últim classificat. Comencem el partit dominant amb una forta pressió que el rival no va ser capaç de superar, pel que fa al joc estàtic vam ser molt superiors en la pintura. La circulació de pilota és cada cop més ràpida i efectiva. Tothom s’ho va passar molt bé i va gaudir del joc, que és el més important.\nAquesta setmana continuarem treballant per tal de corregir els errors de sempre.\nEscola Pia Igualada 50 – 35 Beep B.B\nAnàvem al partit amb 7 jugadores i la jornada prometia ser dura. Comencem amb una primera part molt igualada, lluitant molt en defensa però una mica espesses en atac. El tercer quart és tot nostre, els plantem una 1 3 1 que no saben atacar i elles ens posen una 2 3 que trèiem sense problemes, les nostres pivots fan una gran feina a l’hora de buscar espais i anotar i les exteriors treballen corrent amunt i avall per trobar bones passades. Acabem el 3r quart amb el qual serà l’avantatge de la victòria +15, l’últim quart el juguem molt intel·ligentment, fent atacs llargs i aguantant la pilota, fent bones passades i trobant cistelles còmodes.\nExtraordinari, necessitàvem un partit com aquest!\nLa Nota B.B 47 – Viladecavalls 35\nUna victòria del Sènior femení espectacular. Totes les jugadores van brillar a la pista deixant en ella tot el seu talent. En defensa varen ser un mur infranquejable que va descol·locar al rival, que no sabia com atacar-nos. I en atac, tot i que va costar, a mesura que van anar passant els minuts l’equip va anar compenetrant-se a la perfecció. Un partit molt exigent física i mentalment, ja que només teníem dos canvis i totes van aguantar el ritme fins a l’últim moment.\nEntrada anteriorRESULTATS CAP DE SETMANA 23 I 24 DE FEBRERSegüent entradaRESULTATS CAP DE SETMANA 2 I 3 DE MARÇ\nTorneig 3×3 Bàsquet Berga 2019\nEntre Rivals Bàsquet Berga\nVictòria còmode d’un Bàsquet Berga que no abaixa els braços (77-51)\nEls de negre van ser superiors en tot moment i van emportar-se una àmplia victòria L'article Vi [...]\nEls de negre van perdre a la pista del Sant Cugat, un rival directe amb qui disputava la quarta posi [...]\nEl líder demostra la seva superioritat a la segona meitat contra el Bàsquet Berga femení (47-79)\nLes berguedanes es van mantenir dins de l'enfrontament fins al descans, però el Corbera va ser [...]\nEl Bàsquet Berga segueix en ratxa i es nega a desaprofitar la dinàmica (79-70)\nL'equip s'ha imposat a un rival de la zona baixa amb cert control del partit, i ja suma 9 [...]\nUn darrer parcial irregular condemna al Bàsquet Berga femení (62-48)\nL'equip va aconseguir portar el partit igualat fins als darrers minuts, però el rival va fer bo [...]


Arriba la divuitena Mostra de Cinema Espiritual de Catalunya\nFotograma del film 'El pa de la guerra', de Nora Twomey, que tracta la cruesa de la situació de la dona i les nenes a l’Afganistan Font: Mostra de Cinema Espiritual de Catalunya\nFotograma del film 'Charulata', del cineasta indi Satyajit Ray, projectada dins de la retrospectiva dedicada al cineasta en qüestió en homenatge al centenari del seu naixement Font: Mostra de Cinema Espiritual de Catalunya\nFotograma del documental 'La sal de la Tierra', de Wim Wenders i Juliano Ribeiro Salgado, que posa sobre la taula les desigualtats i les incògnites de la raça humana Font: Mostra de Cinema Espiritual de Catalunya\nFotograma del film 'Especials', d'Olivier Nakache y Eric Toledano, una pel·lícula basada en fets reals que parla sobre les aliançes entre religions Font: Mostra de Cinema Espiritual de Catalunya\nEnguany, també arriba amb un Espai Educatiu que pretén acostar al públic jove els objectius de la Mostra: conèixer i conviure amb una diversitat de religions.\nDel 15 al 30 de novembre de 2021 arriba, com cada any, la Mostra de Cinema Espiritual de Catalunya, enguany amb més de vuitanta projeccions que inundaran vint-i-tres ciutats d’arreu del territori amb una programació que posa en valor el paper de les dones en les diferents creences i religions.\nEl format de la Mostra conserva la dimensió híbrida de la presencialitat i el vessant en línia de l’any 2020: gràcies als portals virtuals de Filmin i el Cinema Virtual Verdi es podrà gaudir d’apartats i canals on es retransmetran una sèrie de pel·lícules de la programació de la Mostra. “Una aposta que ens permet obrir-nos a altres públics més enllà de l’àmbit territorial de Catalunya”, afirma Antònia Fernández, Responsable de Coordinació i Suport a la Gestió de la Direcció General d’Afers Religiosos.\nA més de comptar amb més de cinquanta sales de cinema per al visionat dels films, la Mostra arriba als centres penitenciaris de Catalunya i als centres educatius de justícia juvenil, amb l’objectiu d’afavorir a les activitats per a la reinserció social de la Secretaria de Mesures Penals, Reinserció i Atenció a la Víctima del Departament de Justícia.\nAlguns dels films dels quals es podrà gaudir aquesta edició són ‘El jove Ahmed’, dels germans Dardenne, que tracta el radicalisme religiós i la importància d’obrir portes al diàleg; o ‘The Farewell’, de Lulu Wang, que parla sobre el fet d’acomiadar-se d’un familiar, el dol i com els éssers humans hi fem front.\nJustícia, a través de la Direcció General d'@afersreligiosos, engega la 18a Mostra de Cinema Espiritual de Catalunya @cinemaspiritcat. Seran 88 films en 51 sales de 23 ciutats de Catalunya, projectades del 15 al 30 de novembre.#SomJustíciaCat\nℹ https://t.co/HDssqgm7S2 pic.twitter.com/9u2vvDv8mn\n— Justícia (@justiciacat) November 9, 2021\nUn ampli ventall de religions a Catalunya\nLa missió principal de la Mostra és garantir el dret de la llibertat religiosa a Catalunya i que cap persona pateixi discriminacions de caràcter religiós. Una diversitat de creences que acull entre tretze i catorze confessions religioses diferents de persones i cultures d’arreu del món.\nSegons Antònia Fernández, “cal fer visible les diferents manifestacions religioses de Catalunya i posar en valor l’espiritualitat a través del cinema”. D’aquesta manera es contribueix al diàleg interreligiós i s’afavoreix una cohesió social i una sensibilització per part de la població.\nEn l’edició d’enguany, el paper de la dona té un valor protagonista amb el qual es fa visible la figura femenina en diferents contextos socials i religiosos. Destaquem el film animat ‘El pa de la guerra’, de Nora Twomey, que tracta la cruesa de la situació de la dona i les nenes a l’Afganistan; o la pel·lícula ‘Fortuna’, de Germinal Roaux, que exposa la immigració i el fet de travessar el mar Mediterrani en pastera. Missatges contundents i amb compromís que pretenen fer reflexionar els espectadors i les espectadores.\nDesprés de cada sessió se celebra un col·loqui en un format de Cine Fòrum amb una persona que presenta i condueix el debat per tal de fer partícips el públic i compartir les reflexions i pensaments que han evocat les temàtiques de les pel·lícules. “Com es pot observar, els films tracten temes d’interès social més enllà de la religió”, explica Antònia Fernández, que afirma, i posa sobre la taula, reflexions com ‘què ens preguntem com a raça humana’, ‘la solidaritat’, ‘la vida i la mort’, ‘la transcendència’, ‘la immigració’, entre altres conceptes de les pel·lícules.\nUn espai educatiu per apropar els més joves\nEnguany, la Mostra inclou una novetat: una proposta pedagògica que consisteix en la tria de deu pel·lícules de les quals han elaborat una guia didàctica per al professorat i unes activitats per a l’alumnat per tal de treballar els continguts que tracten els diferents films.\nL’objectiu és apropar el cinema espiritual a un públic més jove i treballar diferents temàtiques des de l’espiritualitat. “Volem generar reflexió, contribuir a construir persones compromeses amb els drets individuals o col·lectius”, exposa Antònia Fernández. Tot el material està destinat a alumnes d’ESO, Batxillerat, els cursos finals de Primària o centres educatius de justícia juvenil.\nTambé es presenta una activitat a centres educatius paral·lela a la Mostra anomenada ‘La paraula s’agrada’, un concurs dirigit per Màrius Serra en el qual proposa preguntes enigmàtiques sobre el vocabulari de les religions i el cinema.\nAquest projecte educatiu forma part d’Acció Cinema, impulsat pel Catalunya Film Festival, el Departament de Cultura de la Generalitat i l’Acció Catalana de Cooperació al Desenvolupament, que apleguen totes les activitats educatives que es duen a terme a través del cinema espiritual.\n‘Ecologia i espiritualitat’\nLa situació d’emergència climàtica que viu el planeta també és una preocupació social que es tracta a la Mostra. Gràcies a la creació del cicle ‘Ecologia i espiritualitat’ s’inclouen a la programació dos documentals per posar sobre la taula temes de canvi climàtic. Es projecten ‘La sal de la terra’, de Wim Wenders i Juliano Ribeiro Salgado, que reflexiona sobre les desigualtats i les incògnites de la raça humana, i ‘Els espigoladors i l’espigoladora’, d’Agnès Varda, que tracta sobre la societat de consum.\nTambé es podrà trobar, a la Filmoteca de Catalunya, una retrospectiva sobre un dels cineastes indis més importants del segle XX, Satyajit Ray, en commemoració del centenari del seu naixement. Els seus films han tractat temes com la complexitat de les relacions humanes en contextos religiosos, socials i polítics de l’Índia contemporània. Un projecte amb col·laboració de la Casa Àsia.\narts escèniques i audiovisuals, cinema, Mostra de Cinema Espiritual, religió, diversitat religiosa


Mercadona desafia McDonald’s i companyia amb una nova línia ‘fast food’: per menjar en 2 minuts – CATzona\nMercadona desafia McDonald’s i companyia amb una nova línia ‘fast food’: per menjar en 2 minuts\nSense comentaris a Mercadona desafia McDonald’s i companyia amb una nova línia ‘fast food’: per menjar en 2 minuts\nA la cadena de menjar ràpid McDonald’s li acaba de sortir un perillós i dur competidor. Es tracta de Mercadona. La cadena de supermercats de Juan Roig també té a la venda una sèrie de plats llestos per al seu consum. I els plats no superen els 4 euros.\nA Mercadona segueixen molt atentament les tendències dels consumidors. Així poden reaccionar a temps quan un producte no agrada o si, al contrari, és demandat pels clients.\nMercadona també s’apunta al menjar ràpid\nEn aquest sentit, a la cadena valenciana saben que una de les coses que més preen els seus compradors és el temps. En aquest sentit, el perfil de la majoria de clients de Mercadona és dels que volen anar a comprar només una vegada a la setmana per estalviar temps i diners. I aquests, a més, volen perdre el mínim de temps a la cuina a l’hora de preparar el dinar o el sopar.\nD’aquí ve part de l’èxit que Mercadona ha aconseguit a la seva secció de plats preparats llestos per menjar en dos minuts. Els productes els serveix l’empresa “Plats Tradicionals“, i el seu èxit es reflecteix en els 115 milions d’euros en vendes amb què va tancar el 2020. I això que hi va haver el confinament pel coronavirus pel mig. Una etapa en què molts es van dedicar a preparés els seus plats a casa.\nMercadona té vuit nous plats preparats\nPerò no només en les xifres de vendes es percep la traça de la marca. I és que recentment han decidit ampliar el menú amb fins a vuit nous plats preparats. A saber: mandonguilles cuinades (2,80 euros), risotto de bolets (2,50 euros), pastís fred de tonyina (2,80 euros), pollastre oriental (2,50 euros), pollastre al curri (2,50 euros), macarrons a la bolonyesa (2,15 euros), espagueti a la carbonés (1,95) i els espagueti neri (3 euros).\nUna publicació compartida de MERCADONA NOVETATS (@mercadona.novedades)\n“Jo he provat la lasanya a la bolonyesa i les mandonguilles en salsa d’ametlles i estan per llepar|xuclar-se els dits”, apunta @callejoncbc, o “El risotto és molt ric”, afirma @imanba88.\n← Villarejo demana desclassificar arxius sobre el seu rol contra l’independentisme → Protecció Civil demana limitar al màxim la mobilitat aquesta nit i matinada per la previsió de noves pluges a la zona afectada per les inundacions del Montsià i Baix Ebre


FGV licita l'electrificació del TRAM d’Alacant entre Benidorm i el nou baixador Benidorm-Intermodal - FGV\nFGVNoticiasCorporativoFGV licita l’electrificació del TRAM d’Alacant entre Benidorm i el nou baixador Benidorm-Intermodal\nEl president de la Generaliat i la consellera d’Obres Públiques van anunciar al juny que este projecte comptarà amb Fons Feder\nEls treballs, que no suposaran la supressió del servici, tenen un pressupost inicial de 4,2 milions d’euros\nFerrocarrils de la Generalitat Valenciana durà a terme l’any que ve 2018 les obres del projecte d’electrificació del tram Benidorm-Benidorm Intermodal en el dit terme municipal, així com la construcció d’un nou baixador, Benidorm Intermodal, que integrarà els servicis del Tram d’Alacant i l’estació d’autobusos d’esta localitat.\nPer a això, ha licitat, segons ha publicat el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana (DOGV) per 4.241.882 euros, IVA inclòs, (4.013.497 euros de l’obra i 228.385 euros de la direcció de la mateixa) els treballs necessaris perquè esta aposta siga una realitat a finals del pròxim exercici.\nEl president de la Generalitat, Ximo Puig, va anunciar el passat 12 de juny que El Govern valencià empraria partides del Fons Europeu de Desenrotllament Regional (Feder) per a este projecte. El dit anunci es va realitzar després de reunir-se el cap del Consell amb el conseller d’Hisenda i Model Econòmic, Vicent Soler, i la consellera d’Habitatge, Obres Públiques i Vertebració del Territori, María José Salvador, amb l’objectiu d’abordar la planificació introduïda per la Generalitat respecte al Pla Operatiu 2014-2020 dels esmentats fons Feder.\nAmb la licitació del projecte d’electrificació entre Benidorm i el nou baixador de Benidorm Intermodal, la consellera Salvador dóna un impuls a esta important actuació en la xarxa del TRAM d’Alacant que servirà per a continuar millorant la infraestructura del transport ferroviari en la província que s’està executant principalment en la Línia 9 (Benidorm-Dénia) en la que s’han invertit o compromés inversions per valor de més de 120 milions d’euros.\nLa línia fèrria Alicante-Benidorm-Dénia s’opera actualment per mitjà de material mòbil elèctric entre les estacions d’Estels i Benidorm, circulant a continuació, després de realitzar transbord, entre Benidorm i Dénia amb unitats dièsel. La prolongació d’estos servicis de tracció elèctrica des de l’inici de la Línia 9 fins al nou baixador previst implica, a més de les corresponents actuacions en matèria de millora de la plataforma i renovació de la superestructura, l’arribada del servici fins a la zona Est del nucli urbà de Benidorm i la seua connexió amb l’estació d’autobusos, creant un nou node intermodal.\nEl sistema d’electrificació previst en el projecte constructiu està compost per línia aèria de contacte de les mateixes característiques que l’existent en Línia 1. Es tracta d’un sistema de catenària ferroviària convencional, formada per fil sustentador i de contacte, amb tots els elements de sustentació necessaris i que funcionarà a una tensió de 750V en corrent continu.\nL’actuació també inclou l’equipament de la via amb el sistema de senyalització ATP ZSI 127, que està implantat en tota la Línia 1 de FGV a Alacant i que garantix la circulació segura de combois.\nLes obres contemplen, així mateix, les actuacions per a la materialització del nou baixador Benidorm Intermodal, andanes paral·leles de 75 metres de longitud cada un i accés de vianants (i carril bici) als mateixos, equipament de la parada, incloent instal·lacions de senyalització, instal·lacions en baixa tensió i d’informació al viatger (interfonía, megafonia i taquillatge), així com l’enjardinament de la zona adjacent a l’andana.\nCal ressenyar que l’actuació no suposarà la supressió total o parcial del servici actual del TRAM, que continuarà amb les seues circulacions habituals. D’esta manera, els treballs s’efectuaran fora de l’horari comercial i en horari nocturn les actuacions que impedisquen o dificulten la circulació, com ara les que afecten la via, a la catenària o a la senyalització o que puguen produir un menyscabament en la seguretat de l’explotació.\nTags: Benidorm FGV Fons Feder Licitació licitació TRAM d`Alacant


Teresa Sáez, Autor a JQCV PER A OPOSITORS\n[GUIA] Com preparar les proves de certificació de valencià\nEn l’actualitat i pel que fa al valencià, hi ha tres entitats certificadores oficials: JQCV (Junta Qualificadora de Coneixements del Valencià) EOI (Escola Oficial d’Idiomes) CIEACOVA (Comissió Interuniversitària d’Estandardització d’Acreditacions de Coneixements de Valencià) Preparar les proves oficials de certificació de valencià (o de qualsevol altra llengua) pel teu compte no és el més ideal, […]\nArticle de Teresa Sáez / Uncategorized\nDes de 2018 les proves de C1 i C2 de la Junta Qualificadora de Coneixements de Valencià són diferents, ja que, des d’aleshores, els exàmens d’aquests nivells estan adaptats al Marc Comú Europeu de Referència per a les Llengües. Tot seguit, analitzem la nova realitat de les proves. [Anirem actualitzant i completant esta informació d’acord […]\nArticle de Teresa Sáez / Notícies JQCV\nHui estem de celebració! Després de 4 anys de silenci imposat, hui, per fi, ha començat a emetre en directe la nova ràdio en valencià À Punt Ràdio. Ara no tindreu excusa per no escoltar valencià, eh? Esperem que aviat tinguem també televisió i premsa en valencià. De moment, podeu sintonitzar la ràdio ací: Castelló: […]


“La situació de crisi econòmica comporta uns nivells de malestar psíquic molt elevat”\nJosep Moya, responsable de l'Àrea Sociocomunitària de l'Observatori de Salut Mental de Catalunya, assegura que la crisi econòmica ha tingut un impacte "claríssim" en la salut mental de les persones\n“Les situacions de desestabilització i descohesió social hi són i tot això no es veu substituït per un altre projecte de desenvolupament socioeconòmic, no es veu a venir”\nEl doctor Josep Moya és responsable de l'Àrea Sociocomunitària de l'Observatori de Salut Mental de Catalunya. / SANDRA LÁZARO\n10 de octubre de 2015 06:00h\nEl psiquiatra Josep Moya no vol ser apocalíptic però tampoc és massa optimista de cara a una millor salut mental en els propers anys. La seva experiència en el camp de la salut mental, i la participació en informes com L'impacte de la crisi econòmica en la salut mental de la població el porten a defensar la tesi que patir situacions com un desnonament o les conseqüències de la crisi econòmica així com l'odissea que viuen milions de refugiats arreu del món són "insuportables" i tenen un impacte claríssim en la salut mental de les persones. Ens trobem per parlar, entre visita i visita, al centre L'Alba, un centre mental d’àmbit psiquiàtric en els nens i adolescents del què n'és coordinador clínic.\nEls especialistes no es posen d’acord en les definicions i les diferències a l’hora de parlar de trastorn mental i de malaltia mental. Què hem d’entendre per aquests termes?\nLa malaltia mental ja no apareix en cap tractat ni manual perquè el concepte va ser descartat el 1980, després que es publiqués el Manual Classificatori Estadístic dels Trastorns Mentals, quan s’opta pel terme ‘trastorn mental’ en lloc de ‘malaltia mental’. Un trastorn mental són un conjunt de símptomes, ja que no hi ha un termòmetre emocional per exemple.\nI per salut mental, què hem d’entendre?\nNo és fàcil. El problema del concepte de salut mental és que va rebre una definició per part de l’OMS ja fa bastants anys i la definia d'acord amb un ideal, com “perfecte estat de salut” i quasi ho plantejava en termes de felicitat. Això però ara, en una situació de crisi econòmica, política i social si hi ha una persona que se senti extraordinàriament feliç doncs ens hem de plantejar si té un sentit de la realitat o no.\nPer tant hem d'entendre que hi ha salut mental quan hi ha absència de trastorns mentals?\nHi havia una definició que tampoc no està exempta de problemes que és la definició que va donar Freud, que diu que la salut mental consisteix en la capacitat d’estimar i de treballar, el que passa és que hi ha persones que estimen patològicament, per exemple. És molt difícil poder definir el que és la salut mental, podríem donar una resposta provisional que seria que té salut mental aquella persona que pot enfrontar-se a les dificultats de la vida quotidiana sense que això li generi símptomes inhabilitants.\nL’OMS preveu que un de cada quatre habitants del planeta patirà alguna forma de trastorn mental o neurològic al llarg de la seva vida. És el gran camp de la salut que ens ocuparà en els propers anys?\nJa ho és ara. Una part importantíssima de la despesa farmacèutica és per problemes de salut mental, també una bona part de les invalideses laborals o fins i tot problemes que van a parar a consultes de reumatologia, com la fibromiàlgia. El tema de salut mental és quasi transversal a tota la medicina.\nHi ha tendència a una medicació excessiva?\nActualment s’està consumint moltíssima medicació i alguns pensem que és innecessària. Jo també faig receptes però si una situació de tristesa la convertim en depressió o una situació d’inquietud la convertim en trastorn d’ansietat evidentment que acabarem fent un ús abusiu de psicofàrmacs.\nPodem relacionar l’alta prevalença dels trastorns mentals amb una declinació de l’Estat del Benestar?\nIndiscutiblement, la crisi econòmica ha tingut un impacte claríssim en la salut mental. No dic que les persones que han sofert desnonaments o que han perdut el lloc de treball hagin de tenir necessàriament un trastorn mental però el patiment mental està claríssim que el tenen: tristesa, angoixa, sentiment d’exclusió social...O, per exemple, la situació que envolta els refugiats és pràcticament insuportable, perquè ho han perdut tot. Per tant, és humà que apareguin símptomes encara que siguin transitoris. La situació de crisi econòmica, guerres, refugiats i un futur incert comporta uns nivells de malestar psíquic molt elevat.\nD’altra banda, l’evolució negativa de determinants socials com l’augment de l’atur, els desnonaments o la pobresa deteriora la salut mental dels individus. Ho denunciaven des de la Plataforma de Salut Mental de Catalunya. S'està fent un treball específic per aquests col·lectius?\nNo hi ha un treball específic per aquests col·lectius però nosaltres per exemple vam presentar un projecte a l’Obra Social de La Caixa per poder treballar amb aturats de llarga durada però clar aquests projectes tenen una durada d’un any i ja està, quan s’acaba s’acaba. L’objectiu, en les diferents sessions, era potenciar tots els recursos personals que aquestes persones pensaven que no tenien, reconstruït vincles socials o familiars, etc. i això ha tingut una traducció en forma de disminució de les ideacions de suïcidi, ha tingut una disminució en el consum de fàrmacs, una millora en la qualitat de vida d’aquestes persones...\nEn un estudi deies que les desigualtats socials són un factor risc de tenir una pitjor salut, també en salut mental.estudi\nLes desigualtats socials són un factor contrari de la salut en tots els seus àmbits, no només en el de la salut mental. En una societat, a mesura que les desigualtats socials s’incrementen el seu estat de salut empitjora. Es parla moltes vegades de pobresa, però perjudiquen molt més les desigualtats socials. En el tema de la salut mental, tothom organitza la seva vida al voltant d’uns ideals. Veure que al teu voltant hi ha gent que no l'afecta la crisi, per exemple, i que, en canvi a tu sí, genera una tensió fortíssima i incrementa molt més el malestar de la gent, és a dir no és només el que cadascú viu sinó també el que veu al seu voltant.\nEl lema escollit per aquest any amb motiu del Dia Mundial de la Salut Mental és “dignitat en la salut mental”. Per què?\nNo sempre l’atenció en salut mental és digna. Si un professional experimenta un cert rebuig respecte a un pacient perquè aquest pacient planteja una sèrie de problemàtiques que no li van això es nota. Algunes de les persones que hem atès nosaltres a través d’aquests grups de treball, per exemple, ens han dit que s’han sentit maltractades per les institucions o els serveis. De vegades, aquest maltractament està relacionat amb la vivència que té el professional, és a dir, quan les problemàtiques són molt properes al que un mateix com a professional mateix li pot passar.\nQuè s’hauria de fer aconseguir aquesta dignitat en l'atenció?\nBé, s’hauria d’orientar la formació dels professionals a les noves modalitats de malestar. Ara, serveis socials ens diuen per exemple que ha canviat el perfil d’usuari i que es troben per exemple amb un enginyer o un mestre. Canvien els malestars, canvien les problemàtiques, i és necessari que els professionals s’hi adeqüin.\nLa societat, per la seva banda, té els deures de començar a desfer-se d’estigmes que sobrevolen el camp de la salut mental?\nMalgrat el temps que ha passat i les campanyes que s’han fet hi ha determinades problemàtiques mentals que encara estan estigmatitzades. L’altre dia a Sant Boi vam passar la pel·lícula El solista, d’un violoncel·lista esquizofrènic, en la que hi ha una escena on es veu com la gent se n’enriu d’ell i no pot fer el concert. Encara queda molta pedagogia per fer per poder explicar la malaltia i desfer determinats prejudicis que són erronis. Per exemple, si hi ha un acte criminal no necessàriament aquest acte ha estat comès per un malalt mental. Quan hi va haver l’assassinat a un professor, fins i tot la consellera d’Educació va parlar d’un tema psicòtic, quan ho vaig veure per la televisió vaig dir ‘ostres, quina rapidesa de diagnòstic’. Ni la major part d’actes criminals són comesos per malalts mentals ni la major part de malalts mentals són criminals.\nA Catalunya, o a Espanya, tenim unes polítiques i unes lleis orientades a incloure la salut mental com una prioritat?\nS’havia fet un avenç molt important durant els anys 80 i 90 pel que fa a desplegament, prioritats, etc. tot això ha quedat aturat, hi ha hagut retallades i hi ha programes que han vist disminuïts els seus recursos. Jo crec que hi ha una voluntat política per anar fent un desplegament i una conscienciació, és qüestió de poder-ho desenvolupar.\nEl model ha de ser un model comunitari, on no només hi hagi la figura del psicòleg o el psiquiatra, per exemple, sinó també la del treballador social?\nEl model ha de ser multidisciplinari, ha d’estar constitut per psiquiatres, psicòlegs clínics, neuropsicòlegs, treballadors socials, educadors, etc. S’ha d’implicar a tots els actors, sobretot si parlem de menors.\nUna de les dades que destaquen de les facilitades per la Central de Resultats, és l’increment dels casos atesos en la població menor de 18 anys. 59.570 persones han passat per centres de salut mental i juvenil el 2014, un 7% més que el 2013.dades\nHi ha molts factors. Un d’ells és la famosa desestructuració familiar, el patiment de moltes famílies no desestructurades però afectades per la crisi és un altre factor així com també la banalització del consum de substàncies tòxiques. El cànnabis gaudeix de bona premsa entre alguns sectors però està produint estralls, provoca uns autèntics desastres, provoca dèficits d’atenció, desencadenaments psicòtics, alteracions de la memòria...\nUn dels objectius de l’OSAMCAT (Observatori de Salut Mental de Catalunya) és el de determinar les principals problemàtiques de salut mental que afectaran la població en els pròxims deu anys. Podem intuir quines serien aquestes?\nLes problemàtiques d'aquí a deu anys seran les mateixes que era però multiplicades per dos o per tres. És a dir, angoixa, emoció bàsica davant d’una amenaça, i depressió, resposta anòmala a una situació de pèrdua. Les amenaces hi són i les realitats de pèrdua també hi són. Jo no vull ser apocalíptic però tampoc sóc massa optimista. Les situacions de desestabilització i descohesió social hi són i tot això no es veu substituït per un altre projecte de desenvolupament socioeconòmic, no es veu a venir.\nÉs part del sistema doncs?\nSí, sí, i davant d’això la gent s’està angoixant.\n10 de octubre de 2015 - 06:00 h