jo anxovejo: 2007\nla miriam a tv l'escala\nPublicat per mim a 11:08:00 p. m. 3 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Comunicació, L'Escala, periodisme\nPublicat per mim a 11:08:00 p. m. Cap comentari:\nCansada però contentíssima\nÚltimament vaig molt cansada, però francament, gratament cansada. Em passo el dia entre el Conata i TV3 i és que com diu la gent del Màster, ‘el MIQT és un reality? Matins. Sí; Matins. No’. Com diria en Cuní, el 99’9% de l’audiència diu que Sí. El MIQT és un reality. Però sincerament, tan de bo tots els realities fossin com aquest.\nReconec que quan fa temps vam veure els horaris de l’assignatura de Documental Històric no ens ho podíem creure, i ves per on, al final els hem sobrepassat. Els llargs dies de pre-producció i guió combinats amb les altres assignatures, els intensos matins de rodatge, les múltiples hores de pre-edició entre el Digition i la ‘vaca’ i, finalment, els dos matins de total immersió en el muntatge de 'Durruti El Revolucionari’. Dimecres i dijous de 8 a 3, non stop. Però estic molt contenta, sí. Sento que finalment he trobat una cosa que m’omple, que m’enriqueix; i tenint en compte que al principi estava una mica escèptica vers el Màster, aquestes bones sensacions encara són més gratificants. Sí.\nA tot això sumem-hi que estic a TV3, ‘la meva’, que em moc per allà amb total llibertat, de matí a nit, de ‘la nit al dia’.\n‘La nit al dia’, el bona nit dels catalans, la sintonia del meu mòbil, un dels meus programes preferits... I és que bona part del meu cansament acumulat també és culpa de la Mònica Terribas. Però no li recrimino, ans al contrari, li agraeixo. Li agraeixo que se’n recordés de mi quan al Màster li vaig demanar que em fes saber quan entrevistaria a la Consellera de Salut Marina Geli. Així ho va fer aquest dimecres i jo, després d’haver-me llevat a les 6 durant dos dies seguits, després d’haver-me integrat en el revolucionari món d’en Durruti durant hores i hores, vaig fer un cafè ben carregat i cap al plató polivalent falta gent. Una dels meus ídols professionals entrevistava a la meva consellera predilecta. I quina entrevista! Es notava que la Marina estava cansada, però concisa, propera, coneixedora i humana com sempre; els ‘i per què?’ de la Terribas no tenien la contundència que la caracteritza, sinó que semblaven més tendres, com les seves classes. La seva conversa desprenia un respecte mutu.\nNo em vaig quedar fins al final, finalitzada l’entrevista vaig marxar. Ja eren la una de la nit, estava esgotada i l’endemà m’havia de tornar a llevar a les 6 per acabar de donar cos al nostre apreciat Durruti. I vaig sortir de TV3 amb el cotxe oficial de la Consellera, il•lusionada com una nena petita la nit de Reis després d’haver viscut en primera persona aquella gran experiència. Cansada, però molt contenta i feliç. I vaig arribar a casa, i vaig posar TV3 per acabar de veure el popular ‘que descansin’.\nTres maneres diferents de veure ‘La nit al dia’ en una mateixa jornada: passant fred des del plató, atenta a tot des de la regie i relaxada des del sofà. Complert, complert, complert.\nI aprofito l’avinentesa per felicitar a la Mònica Terribas, en Paulí Sobirà i el seu equip pel gran programa que realitzen a aquelles hores. Felicitats!\nEstic molt cansada, però contentíssima, així que ja recuperaré forces el cap de setmana!\nPublicat per mim a 11:14:00 a. m. Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Màster, Universitat, Varis\nTítol: FLASHMOB: THE OPERA\nGènere: Performing Arts\nSèries policíaques o de metges, info-shows de tota mena i qualitats, cinema i esports -sobretot futbol i F1- imperen en les graelles actuals de l’Estat espanyol. I és que les cadenes programen segons el que vol l’audiència o els telespectadors miren –mirem- allò que se’ns imposa? Aquest debat s’ha convertit ja en el tòpic de qualsevol discussió al voltant de l’oferta televisiva: què és abans, l’ou o la gallina?\nSense abandonar completament aquest quid, em pregunto si en el panorama televisiu actual tindria cabuda un espai de música clàssica o òpera en horari de prime time. És a dir, si les cadenes es llançarien a la piscina i gosarien programar un element originalment elitista en un horari de màxima audiència on el que es busca és la complicitat d’aquell target més comercial i aquells índex d’audiència més alts i, per tant, unes forquilles de públic molt àmplies. Potser és que la transgressió en la televisió passa per obrir més els ventalls culturals?, serà que la hibridació de formats passa per la mescla dels nivells de cultura? Això és el que precisament trobem a Flashmob: The Opera, on un show híbrid entre l’entreteniment, el gènere dramàtic i el musical apropa l’elitisme de l’òpera amb l’esport més mediàtic i popular en un dels espais més eclèctics i dinàmics de qualsevol ciutat. Tres elements, òpera, esport i quotidianitat que, pivotats sobre una narració fictícia retransmesa en directe, converteixen aquest Flashmob: The Opera en un programa a cavall entre la High Culture i la Mass Culture. I és que el mateix títol del programa ja equipara els dos nivells culturals incloent-ne un dins l’altre a través del signe de puntuació(:). Així doncs, tal com el nom indica, la BBC rebaixa l’òpera al nivell de la cultura de masses a través d’una Flashmob retransmesa en directe des d’una estació. Un directe que s’evidencia gràcies a l’activitat de la megafonia de la infraestructura i la interactivitat dels transeünts que irrompen en l’escena fins al punt de convertir-se en un element més del cor.\nPerò l’òpera no només es banalitza en aquesta Flashmob sinó que el programa pren l’estructura d’aquest art per al desenvolupament de la ficció: els actes. Uns actes que són presentats per la figura d’un conductor, que actua com a mestre de cerimònies (vestit amb americana i camisa per marcar les distàncies amb els transeünts de l’estació), i comentats per la figura d’un ‘expert’ al més pur estil d’un analista esportiu al acabar un partit. Un expert que es presenta com un llumbreres inaccessible que fa gala dels seus coneixements allunyat de l’escena. I és que el programa habilita un set a la mateixa estació de Paddington, des d’on presentador i analista repassen l’escena a través d’un plasma. Una situació que, tal i com s’ha anunciat abans, realment recorda a l’anàlisi d’un partit de futbol. Potser és que l’escena no es divideix en actes, tal i com resa la sobreimpressió de la pantalla, sinó en dues parts com les d’un partit de futbol.\nI és que el futbol és el punt de partida del conflicte de la ficció. Un esport de masses que a Flashmob: The Opera hi surt doblement representat. Per una banda aquesta estereotipada discussió entre la parella protagonista i, per l’altra, la intervenció dels hooligans anglesos del Chelsea com a components d’un dels cors participants. El Chelsea F.C, un element d’identitat anglesa; això sí, és clar, el club d’un dels barris més elitistes de la ciutat de Londres. Uns hooligans, els anglesos en general, que també acostumen a fer ús del ritme de les cançons operístiques per inventar els càntics d’ànim als seus equips. Una identitat, la british, que en aquest capítol de Flashmob també es representa amb la intervenció del cor format per la policia londinenca. I és que a través de les incursions d’aquests col•lectius, podríem dir que Flashmob: The Opera intenta obrir el ventall d’interessos del públic; igual com ho intenta fent ús d’algunes de les infraestructures públiques més característics i identitàries de la ciutat: l’estació de trens de Paddington i el Tube. Sembla com si la BBC intentés dir a l’espectador que l’òpera ha sortit dels reduïts Opera House per impregnar la ciutat fins als subsòls.\nPerò tornant a l’estructura de la història, aquesta no només segueix la forma en actes –o parts- descrita anteriorment sinó el típic desenvolupament de ‘presentació, nus i desenllaç’ de tota obra dramàtica. Un desenllaç que aquí és un clar happy end. La història, com hem dit, arranca amb una discussió provocada per la forta afició pel futbol d’en Michael, el protagonista, amb la seva parella, la Sally; continua amb la intenció d’ella de marxar amb el primer tren i l’arribada del tercer en discòrdia per intentar seduir-la, i acaba amb la reconciliació dels dos protagonistes. Ajudat pel seu ‘àngel de la guàrdia’ i les dots vocals de tots els assistents a la Flashmob, Michael recupera a Sally just quan aquesta està a punt de pujar a un tren i marxar. Un happy end, com dèiem, del tot previsible per part de l’espectador. Però més enllà d’aquesta història a tres bandes, els dos personatges masculins també representen l’estereotip de les dues classes socials: Michael, el de les classes populars fanàtic de futbol i treballador d’una factoria; i el galant guaperes figurat com un culte intel•lectual (se’l presenta per primer cop llegint el diari) que coneix perfectament l’art de la seducció i intenta, fins i tot, desafiar a l’espectador. Un desafiament que augmenta l’empatia del televident vers l’innocent Michael.\nPerò si fins ara totes les cançons d’òpera s’havien presentat sempre versionades en anglès i amb unes lletres creades expressament per fer avançar la narració, Michael canta la que podríem denominar com a la ‘cançó de la decisió’ en versió original i en italià. Es tracta de La donn’e mobile, la peça leit-motive del personatge masculí, que ara s’intenta elevar de nou el nivell cultural (amb la versió original) i potencia el clímax del programa en aquest final feliç gràcies, també, a l’ajuda de la realització. Un resultat esperat que finalitza amb la interpretació coral de tots els assistents cantant a l’unisó i acompanyant-se amb el ritme de les seves mans. Una escena que recorda al reconegut concert de primer d’any retransmès des de Viena a bona part del continent europeu. I és que probablement les festes de Nadal són les úniques dates en les quals les cadenes de televisió de l’Estat s’atreveixen a programar música clàssica i òpera. Com si inconscientment, unissin l’elitisme de la música clàssica a la tradició de les festes nadalenques. A tot això em pregunto si potser aquest Nadal Televisió de Catalunya hauria d’intentar convocar una versió de la Flashmob: The Opera en horari de prime time i des de l’Estació de Sants per tal de tornar a acostar la població a les infraestructures i recuperar la confiança vers la Renfe. Però vist amb els prismàtics actuals, potser aquesta seria avui una aposta massa arriscada, que no només traspassaria el llindar dels formats sinó que, més enllà de la hibridació, TV3 vessaria la seva tasca de servei públic de la televisió. Quedem-nos amb el concert de Sant Esteve des del Palau de la Música Catalana retransmès en directe des del segon canal de Televisió de Catalunya i continuem apostant sobre segur amb el cinema, els esports i les ficcions.\nPublicat per mim a 9:05:00 p. m. Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Comunicació, Màster, Televisió\nAvi, àvia, no sé què fa que últimament cregui en les senyals. La setmana passada, precisament el dijous 15, la Mònica Terribas ens va posar un programa de ‘La vida en un xip’. ‘El recordeu?, -ens deia- primer feien ‘La granja’ i després el debat d’en Puyal...’. Mentre ella parlava, em vaig distreure un moment i ràpidament em va venir una imatge al cap. Una escena que durant anys es repetia cada divendres: l’avi i la Teta al sofà marró que teníem abans, l’àvia a la butaca del costat de la porta, i jo a la seva falda. Tots quatre miràvem junts les peripècies d’en Mercader i després jo m’adormia com un angelet (endimoniat diuen que era) amb l’escalfor de l’àvia. Després, un got de llet calenta amb cola-cao i a dormir. Bona nit.\n‘Hi havia una vegada una cabreta que tenia set filletes’... Cada dissabte al matí, la Laia i jo ens colàvem al llit dels avis. Cada una al seu costat preferit, escoltàvem el conte de les set cabretes una vegada i una altra. Ens el sabíem de memòria, però volíem que l’àvia ens expliqués el nostre conte de bon dia mentre encara notàvem l’olor de l’avi al coixí. Ell sempre es llevava aviat, se n’anava a traginar porcs amb el camió i tornava a l’hora de dinar. Espaguetis amb tomata i molt de formatge ratllat, és clar! – bé, per l’avi sense formatge. Però ell no ens volia fer cap petó fins que no s’havia tret el mono i dutxat. Llavors no només un de petó, i dos també són pocs per nosaltres, sinó sempre quatre petons, dos a cada galta.\nRecordo perfectament els dimecres sopant a casa els avis. Sempre amb el foc encès a l’hivern i un partit de la Champions a la tele. Com aquell 20 de maig del 1992! Tinc gravada a la ment la imatge de la mare i jo saltant a la cuina mentre en Koeman marcava i el dibuix d’en Jordi Culé es tornava boig a la pantalla. Podria fins i tot dir quina roba portàvem tots sis, però no ho faré, ara això és irrellevant. I l’avi content, eufòric com mai -i tan nerviós com avui-, obrint tot seguit una ampolla de cava. L’esperit català de les grans celebracions, el mateix cava amb el que tots brindem avui per la vostra felicitat.\nTambé recordo aquelles passejades per La Clota mirant com marxaven i arribaven les barques; i aquelles escapades d’estiu a Cambrils: l’avi, l’àvia, la Teta i jo, en aquell hotel on ‘no volien pas nenes que no mengessin’. Alguns anys els pares s’unien a nosaltres l’últim dia en tornar del seu viatge de torn. O aquells dinars a Rabós i aquells sopars de Sant Andreu tots junts al menjador de Borrassà; i aquells àpats de Sant Narcís amb la Tia de Girona, sempre era un dia d’estreno! Passats quatre dies i ja era Nadal un altre cop, amb el tió que s’escalfava a la vora del foc i es menjava les taronges de l’avi. I un any nou que començava amb els canelons de l’àvia i la Padrina ocupant el cap de taula amb el seu got de vermut per amanir l’aperitiu. I de Nadal a Setmana Santa, tots a fer brunyols a Borrassà, cada any més quilos. I la Laia i jo els ensucràvem -i els ensucrem encara- mentre insistíem a l’àvia una vegada i una altra que obrís el seu restaurant. Can Delfí, opinàvem sempre que s’havia de dir, i l’àvia cuinaria els seus millors plats, mentre l’avi portaria els comptes.\nPodria continuar explicant anècdotes, moltes anècdotes, any rere any, Nadal a Nadal, aniversari a aniversari, festa a festa, diumenge a diumenge. Anècdotes totes elles plenes d’amor, de felicitat, de família, que tots guardem a les nostres memòries. Una família admirable que no hagués estat possible sense vosaltres dos, sense el vostre amor, sense el vostre caliu. Una família que és per mi, per nosaltres, el més important d’aquest món. Un amor que vosaltres ja heu fet durar més de 50 anys i heu sabut transmetre a la mama i al papa, i a nosaltres dues, les vostres nétes. Un amor somniat per a molts. I és que com a mínim jo de gran vull ser com vosaltres. Feliç com el primer dia després de 50 anys d’amor.\nAvi, àvia, Moltes felicitats.\nCantallops, 25 de novembre del 2007.\nPublicat per mim a 9:32:00 p. m. 3 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Records, Varis\nEntrevista a Josep Pernau, periodista i columnista de El Periódico\n‘Vull una feina on ningú depengui de mi’\nPer a Míriam, aquest recull d’acudits que avui en dia són un luxe i fa anys van ser una necessitat. Amb la meva amistat. Josep Pernau.\n- Recorda sobre què va escriure la seva primera columna?\nRecordo perfectament la data, 1 de setembre de 1980, però el tema... ara, si em preguntes perquè va néixer, també t’ho explicaré.\n- Per què va néixer doncs?\nJo abans de El Periódico, havia estat director de El Mundo Diario, la revista Destino i el Diari de Barcelona i, per raons diferents, tot va acabar malament. Així, quan el director de El Periódico em va cridar, jo li vaig dir: ‘vull una feina on ningú depengui de mi’, i així va néixer la columna.\n- I perquè la seva columna es diu Opus mei?\nPerquè volia fer un tema tractat amb ironia i volia demostrar-ho amb un títol irònic. En llatí macarrònic i incorrecte seria com dir Obra meva, però en canvi recorda a Opus Dei.\n- Quan l’ha d’escriure, com decideix el tema?\nDoncs tinc una bàscula dins meu i peso el que m’interessa més, però a vegades m’equivoco.\n- I sobre quin tema no escriuria mai?\nUn tema que incités a l’odi, a la destrucció.\n- De petit vostè ja volia ser periodista?\nNo, jo vaig exercir dos anys el magisteri i estava a Lleida per tornar a començar un curs i va sortir un anunci d’una escola de periodisme que s’inaugurava a Barcelona i vaig dir ‘això és lo meu’, i fins ara.\n- Així, vostè considera que un periodista es crea, o s’és periodista?\nAixò és un debat antiquíssim. Neix o es fa? A veure, un periodista ha de ser una persona amb unes condicions, i una d’elles és la curiositat universal. No es pot ser periodista si no s’és una persona curiosa, i si tu tens vocació, tindràs aquesta curiositat.\n- I per tant què és el periodisme?\n- I què és el que més li atrau del periodisme?\nServir el que passa, fer d’intermediaris.\n- Vostè cap on creu que va el periodisme d’avui dia?\nCap a un periodisme de més opinió. Cap al columnisme si vols que et digui. Els nostres adversaris ja donen la informació pura i dura, i per tant, nosaltres hem de donar opinió.\nÉs el millor que pot passar. Pels fets tots les diaris són iguals i amb l’opinió es diferencien els uns dels altres.\n- He portat el seu últim llibre l’‘Humor en combat’...\nHi ha acudits bons eh? N’hi ha un d’una senyora que porta el nen al metge i diu: ‘mira doctor que estic molt preocupada. Aquest nen és un sàdic, fa mal a tothom, maltracta als animals, escup al ventre de les embarassades, pega als nens petits... M’avergonyeixo d’ell, quan sigui gran hauré de negar que és fill meu’... I el metge li diu: ‘quina edat té?’ ‘4 anys’, respon. I el metge li contesta: ‘Ui no es preocupi, canviarà, serà dolç, simpàtic, amable’... Agraïda, la dona li diu: ‘Ai senyor tota la vida me’n recordaré de vostè’. ‘Sí si –diu el metge-, vagi-se’n tranquil·la senyora Hitler’. És bo!\n- Com va començar doncs el projecte d’aquest llibre?\nL’any 1989 va caure el mur de Berlín i la primavera següent vaig anar a visitar els països de la URSS. El primer cop que vaig anar a Varsòvia, a Polònia, em van dir una frase que em va agradar molt: ‘ens ho van prendre tot menys les ganes de riure’. O sigui l’humor donava moral a la gent que patia la dictadura. Així, em va agafar l’obsessió de guardar acudits, buscar-ne... i ha sortit aquest llibre d’humor clandestí, artesà.\n- Un llibre d’humor una mica polític també.\n- I com a periodista polític, com titularia una columna sobre la política catalana?\n‘Els del tripartit n’han après’.\n- I l’espanyola?\nSeria molt negatiu perquè el PP fa una política de destrucció i de crear problemes.\n- És per això que la premsa de Madrid està tan crispada?\nA Madrid hi ha un enfrontament entre dos grups de mitjans marcat per una manca de respecte. Aquí estem domesticats; La Vanguardia i El Periódico se la fumen i discuteixen, però sempre es respecten.\n- I és lícit que els mitjans s’ataquin entre ells per la seva ideologia?\nJo crec que es pot discrepar amb la línia editorial, sense faltar-se mai el respecte. Però ens agradi o no són mitjans de comunicació i són lliures per enfocar-los com vulguin, mentre informin.\n- Creu vostè que el periodisme, o el columnisme, està obert a tothom?\nTotes les professions estan obertes a tothom.\n- Sí, però un periodista mai exerciria de metge, perquè un metge pot escriure una columna?\nPerquè la premsa es basa en la llibertat d’expressió i tothom pot accedir a la premsa, en canvi no tothom pot accedir al tractament d’una malaltia. Hi ha una dita que diu, ‘la millor llei de premsa és la que no existeix’, i d’això en fan una professió.\n- En el seu llibre ‘Memòries: Confesso que sóc periodista’...\n- Alguns fragments per poder preparar l’entrevista. Doncs al llibre vostè parlava del periodisme durant el franquisme. Com el va viure?\nLa premsa estava totalment intervinguda. Suprimien tot el que no coincidia amb el seu punt de vista, i a vegades també afegien. Recordo un dia que Franco va venir a Barcelona. Havia passat pel Passeig de Gràcia i havia anat a la Plaça de Toros, però a la informació no es parlava de com havia anat d’un lloc a l’altre i hi van afegir una nota que deia: ‘un parrafo de aplausos entre el Paseo de Gracia i la Plaza de Toros’.\n- I vostè creu que el periodisme d’aquest país encara està afectat pel trauma del franquisme?\nAlguns tics potser si que té.\n- Tics com quins?\nPer exemple, la premsa més canalla, o sigui l’extrema-dreta, la Cope, defensen les seves bajanades en nom de la llibertat d’expressió. Federico Jiménez Losantos fa una mitificació indigna de la llibertat d’expressió i usa el mateix argument que els demòcrates.\n- Perdoni la indiscreció, un periodista es jubila?\nHome jo ja estic jubilat.\n- Però continua escrivint.\nSí, estic administrativament jubilat, però la meva curiositat guanya a l’edat.\n- Doncs una curiositat meva per acabar, sobre què escriurà el proper Opus Mei?\nSobre la visita de l’Acebes d’ahir.\n- Em podria dedicar el llibre.\nPublicat per mim a 10:25:00 p. m. 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: Actualitat, Entrevistes, periodisme\nPublicat per mim a 9:47:00 p. m. Cap comentari:\n'Una mania a l'hora de veure la tele?'\nA vegades tinc la mania de llegir les entrevistes pensant en què respondria jo. Podria semblar narcisista, ho sé, però no ho faig per egocentrisme. Responent les preguntes dels altres sovint descobreixes incògnites que no t’havies plantejat mai encara.\nFa uns dies en una revista d’informació televisiva vaig topar amb una pregunta nova: ’Una mania a l’hora de veure la televisió?’. Fins aleshores mai m’havia plantejat quina és la meva ‘mania televisiva’, però hi he estat pensant. Normalment poso els peus damunt del sofà, però això no és una mania sinó una costum; a vegades faig servir la tele com a ràdiofòrmula mentre faig altres coses, però això tampoc crec que sigui una mania, encara que tampoc sé com ho podria descriure. M’agrada fer zapping, també seguir més d’un programa alhora, però no suporto veure la tele mentre un altre té el poder del ‘mando’. Tot i això, crec que aquesta és una sensació bastant estesa. Com les migdiades al sofà, sentint la tele sense mirar-la, però sense tampoc deixar que l’apaguin. Això tampoc és un mania sinó un plaer, com el gust de les migdiades – amb resaca?- de diumenge amb el soroll de la F1 de fons. M’encanta!\nDesprés de molt pensar-hi, per fi he descobert la meva mania. I això sí que és una mania. És una mania perquè ho faig instintivament, sense pensar. Potser no ‘obsessionant’ com diu la definició del DIEC, però sí fixa. I és que cada vegada que agafo el ‘mando’ per obrir la tele ho faig sempre prement el 3. Sempre, sempre, sempre! No l’1 com m’han ensenyat a comptar, ni de dreta a esquerra, seguint l’ordre de l’escriptura i la lectura, sinó el 3. El 3 de TV3. El 3 de ‘la meva’.\nDilluns començo el Màster en Innovació i Qualitat Televisiva de TV3. Estic nerviosa.\nPublicat per mim a 4:05:00 p. m. 3 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Comunicació, periodisme, Televisió, Varis\nUn altre Vilopriu\nA vegades em pregunto perquè estudio periodisme si a Comunicació Audiovisual ja em van ensenyar la narrativa de la ficció.\nAhir al vespre vaig tenir l’oportunitat d’assistir a la trobada socialista de Vilopriu. No hi anava acreditada com a premsa, encara no, però hi anava perquè la meva raó em deia que la trobada tindria un alt interès periodístic més enllà de la política. Així va ser.\nNo obstant avui llegeixo la premsa regional i catalana, veig les cròniques al 3/24 o a TV1 i tinc la sensació que els periodistes que les firmen no van assistir a la mateixa reunió que jo. Ni tan sols les cròniques d’ambient relaten la mateixa vesprada que jo vaig viure. És més, destaquen la importància a fets que allà van passar totalment desapercebuts. Què n’hi ha dels grans i aplaudits discursos que van fer consellers de la talla de Marina Geli o Antoni Castells, on queda el llarg parlament d’Obiols?; o és que només hi havia Maragall i Montilla a casa de De Puig? On queden les paraules sobre la potítica social i sobre el futur polític de Catalunya?, o és que allà només es van criticar els 23 anys de Govern convergent? Això és precisament el que creu avui la societat catalana, això i una suposada ‘maragallada’ que s’han afanyat a difondre.\nFrancament, em decepciona el camí que està agafant el periodisme d’aquest país. No em decepciona la política, ans el contrari, el que em decepciona és l’opinió pública que intenta crear l’opinió publicada. On em dec estar posant…\nPublicat per mim a 11:51:00 p. m. 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Catalunya, periodisme, Política, Varis\nA casa meva Sirera s'escriu amb C\nAhir al migdia em vaig desconnectar de l’actualitat llegint a la news bar del 3/24 que el PPC li oferia la presidència del Partit a Alberto Fernández Díaz. En aquell moment ja ho trobava esparpèntic, però és clar, quina cosa del populars no troba esparpèntica una servidora?\nAvui, quan m’he despertat, m’he trobat amb la cara de Daniel Sirera a la portada del diari. Petita, en forma de breu, a l’extrem inferior dret, però hi he anat a parar directament, passant per alt el titular sobre els impostos de matriculació i la imatge central d’en Txiki. ‘Daniel Sirera substitueix Piqué al capdavant del PP a Catalunya’.\nSirera, el mateix portaveu del PP al Parlament de Catalunya que fa uns mesos –en plena precampanya electoral pel 27M- va venir a la facultat a oferir-nos una roda de premsa; aquell qui ens va negar rotundament i reiterada que Ángel acebes i el PP mai havien dit, ni tan sols insinuat, que ETA estava darrera els atemptats de l’11M; el jove polític que intentava buscar la nostra complicitat amb un toc humanista per defugir millor les nostres preguntes; aquell convidat que es va discutir amb una companya badalonina sobre el vídeo del seu compatriota Xavier Garcia Albiol. Daniel, els clients sempre tenen la raó però si els convidats volen continuar gaudint de l’amabilitat dels amfitrions han de saber respectar-los.\nD’acord, ara Daniel Sirera ha passat de ser un convidat a convertir-se en el nou compte d’Urgell de can PPC. No sé perquè, però em temo que el canvi Piqué-Sirera serà un canvi sense transició. Ell mateix ja ha anunciat que inicia una nova etapa ‘útil’ i exempta d’ismes; però de quina utilitat estem parlant?, a quins ismes es refereix?\nDeixem passar el cap de setmana. Veiem-ho a partir de dilluns.\nPublicat per mim a 9:59:00 a. m. 1 comentari:\nAra et toca a tu, i a tu, i a tu...\nJa fa més de mig any de les eleccions autonòmiques de Catalunya, ja fa més de sis mesos queJosé Montilla és el President de la Generalitat de Catalunya; fins i tot ja fa més d'un mes que els catalans vam ser cridats a les urnes -per tercera vegada en un any, recordem-ho- per elegir l'alcalde del nostre poble o ciutat. No obstant, avui, en ple mes de juliol, bona part de les marquesines de bus de la Generalitat de l'Empordà encara ens criden a la participació en les eleccions del dia 1 de Novembre. Serà aquesta la causa de l'alta i comentada -comentadíssima- abstenció del passat 27M?\nPublicat per mim a 10:07:00 a. m. Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Actualitat, Catalunya, Política, Varis\n100 punts pel català!\nVeig al TNVespre que el català és una de les 100 llengües més parlades del món. La número 88, per ser exactes, i me n’enorgulleixo enormement.\nSurto al carrer, avui vaig sense el meu ipod nano a les orelles i em dedico a sentir (que no a escoltar) als altres. En un pas de zebra, una mare renya en castellà al seva filla i al meu supermercat habitual, la caixera m’informa del preu en castellà després del meu catalaníssim ‘bona tarda, només tinc això’. Llegeixo entre els blogs afins, gent de parla catalana sembla que es sent més còmoda escrivint en castellà, o potser és que en castellà es fan menys faltes? Me'n vaig de compres. Fent cua per pagar en una coneguda cadena de roba interior, una senyora se’m dirigeix en castellà: ‘eres la última?’. Ho sóc. Es posa darrera meu i comença a mantenir una conversa catalana amb la seva filla adolescent. Que faig cara a castellano-parlant potser? Ho dubto.\nA Catalunya ens hem acostumant a dirigir-nos primer en catsellà als nostres co-habitants. Al bar, al súper, al metro, ‘bajas?’; sembla que les primeres interpel·lacions sempre són en castellà. Potser és que, com feia aquell, la gent parla en català en la intimitat. Però bé, el català és una de les 100 llengües més parlades del món. Orgullosa de fer-la servir cada dia.\nPublicat per mim a 11:37:00 a. m. 3 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Catalunya, Varis\n‘Si tens vocació, tindràs aquesta curiositat universal…’ Això mateix em deia Josep Pernau en una entrevista fa uns dies. Sóc curiosa, molt, a vegades potser massa i tot. Però tinc vocació? Ho pregunto a la meva memòria, ho busco entre els seus racons...\nL’estiu del 1992 Barcelona es va situar en el punt de mira del món. Els Jocs Olímpics es celebraven aquí i tots els catalans ho vivíem com una festa. Les Olimpíades van marcar un abans i un després per la ciutat, però Barcelona’92 també va despertar els meus interessos personals. Aquell estiu jo era una innocent criatura en edat de comunió, una nena curiosa pel món que anava d’excursió familiar a Barcelona per viure l’eufòria d’aquells dies. Recordo quan passejàvem pels voltants de l’estadi olímpic i a dalt les piscines Picornell, la gentada que hi havia a la ciutat, etc. Però el que més em va marcar d’aquella jornada va ser el desplegament periodístic que vaig descobrir. La seva tasca em va fascinar. Sí, jo de gran també volia ser periodista.\nDes d’aleshores i durant un temps, tenia les coses molt clares, claríssimes: volia ser periodista del Barça. Volia seguir el Barça i en Guardiola arreu. Recordo una vegada que en Guardiola va venir a la Fontana d’Or de Girona a fer una conferència, jo estava emocionadíssima per anar-hi. Vaig convèncer els meus pares perquè em deixessin sortir abans de l’escola i m’hi portessin. Acabada la conferència va iniciar-se un petit torn de preguntes i jo no volia sortir d’allà sense fer-li’n una. Era el meu Guardiola i era la meva oportunitat. Així que després d’una estona em vaig aixecar i ‘Hola, em dic Míriam. Fa estona que et vull preguntar alguna cosa però tot el rato em prenen les preguntes...’ Ell es va posar a riure, l’Arcadi Calzada també, tota la sala, de fet. Nerviosa i eufòrica, li vaig fer la meva pregunta i ell em va contestar molt amablement.\nAra que ja s’acaba el curs, que porto un any d’estudis de periodisme, que miro enrere i busco somrient entre els meus records d’origen, també em confesso. De petita petita, força petita, confonia en Jordi Pujol, en Nuñez i en Gorbatxov! Sabia els seus noms, coneixia la seva existència per la televisió i el que sentia, però suposo que per mi tot eren calvícies. Sort que aviat vaig descobrir la taca al front de Gorbatxov i el vaig descartar del meu peculiar tripartit de calbs, però els altres dos els vaig confondre durant un temps. Baixets, calbs, cabell blanc, mediàtics, sempre amb un escut a la solapa... Descobrir qui era un i l’altre era com jugar a les 7 diferències. Suposo que si ara tingués 6 anys, la meva complicació seria trobar semblances entre en Montilla, en Laporta i en Putin.\nI és que les coses canvien però jo encara vull ser periodista!\nPublicat per mim a 11:58:00 a. m. 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: periodisme, Records, Varis\nAmb C de Canvi climàtic, amb C de cercle viciós\nCraaaash! Corredisses, càmeres. Centenars de turistes corren per immortalitzar el moment. Un bloc de gel es desprèn, s’enfonsa sota l’aigua. Silenci. Reapareix. El nou iceberg comença a navegar sense rumb pel fred dulce de glaciar. El Glaciar Perito Moreno, a la Patagònia argentina, és una de les glaceres que està patint els efectes del canvi climàtic. Una esllavissada de glaç que, malauradament, s’està convertint en un nou i diari espectacle natural a l’Argentina.\nCoincidint amb el Dia Mundial del Medi Ambient (05 de juny), l’ONU ha publicat l’informe ‘Perspectiva global sobre la neu i el gel’ que alerta de les conseqüències que provocarà el desgel de la criosfera terràquia i conclou que ‘només la pèrdua de neu i de les glaceres de les muntanyes asiàtiques afectaria un 40% de la població mundial’. Però aquest és tan sols un dels molts impactes derivats de l’efecte hivernacle i el seu conseqüent escalfament del planeta; perquè, tal com resa l’informe de la ONU, el canvi climàtic és ja un ‘cercle viciós’ en el que un efecte –l’augment de temperatura- comporta l’altre, que alhora impacta de nou sobre el primer. Un canvi climàtic del qual avui se’n parla, i molt, però se’n desconeix la solució, si és que n’hi ha una.\nL’any 2004 el científic James Lovelock, autor de l’Hipòtesi Gaia -conjunt de models científics que configuren la Terra com un sistema autorregulat- va publicar l’article ‘L’energia nuclear és l’única solució verda’. Tal com el títol indica, Lovelock postulava l’energia nuclear com a única opció possible al canvi climàtic. Sí, l’energia nuclear es planteja avui com un substitutiu del petroli i una alternativa a la producció d’electricitat. Però mentre que les centrals nuclears no emeten gasos que contribueixen de manera directa a l’efecte hivernacle, si observem tot el procés més enllà dels reactors –des de que s’extreu el combustible de les mines d’urani i es fabrica, el seu transport, la mateixa construcció de les centrals nuclears, o la gestió posterior i enterrament de residus-, descobrim que sí que es produeix una emissió de CO2 i altres gasos contaminants. Però més enllà d’això, encara són molts els detractors de l’energia nuclear –sobretot entre les capes socials no científiques- que miren de reüll les teories alternatives d’aquesta amb la ment fixada en la radioactivitat, els perills i el record d’accidents com el de Txernòbil (1986). Un desastre nuclear del qual encara ara se’n pateixen conseqüències entre la població.\nEn definitiva, la solució al canvi climàtic continua essent una incògnita avui, una incògnita i un problema. Un problema natural, científic, social, econòmic i també polític. Així, mentre els principals caps d’Estat i de Govern es reuneixen aquests dies a Berlín en la cimera del G-8 per a afrontar, entre altres coses, una solució al canvi climàtic; a Espanya la consciència de les empreses privades vers l’impacte climàtic s’ha convertit ja en un eix de les seves campanyes publicitàries. I és que des de fabricants de formatges fins a empreses constructores venen avui el seu compromís ecològic com un producte més de la seva marca. Però és realment consciència o simplement màrketing?\nPublicat per mim a 12:49:00 p. m. 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Actualitat, periodisme, Societat, Varis\nProfessionals de la medicina, mitjans de comunicació d'arreu del món i, sobretot ciutadans, holandesos o forans, tots ens hem quedat sorpresos, per no dir flipats, quan el nou gran i innovador programa de la gegant Endemol ha resultat ser una broma. Una broma que és alhora un avís d'alerta a l'escassedat de donants a Holanda. Un avís que, de ben segur, haurà obtingut i obtindrà millors resultats que si ho hagués dit el Ministre de Salut de torn en roda de premsa.\nI és que des de que es va fer pública la notícia sobre el nou format, mitjans escrits i audiovisuals no han parat de fer-ne ressó; un ressó que generalment es basava en crítiques destructives vers el programa, un ressó de l'opinió publicada que revifava dia a dia la columna de fum de l'opinió pública general amb reaccions i noves apreciacions. Manca de deontologia i ètica, morbositat, insensibilitat, fins i tot la cadena que emetia el programa ha reduït el seu nombre d'abonats. Potser això la BNN no ho havia previst, tampoc Endemol, però els principals productors i creadors europeus de nous formats sí que han aconseguit l'efecte que perseguien, més enllà de l'índex d'audiència (la segona més alta del prime time holandès d'anit, per cert).\nL'anècdota recorda una mica a aquella Història de los mundos d'Orson Welles, un dels moments més gloriosos de la història de la ràdio. Al relat d'Orson Welles no hi havia marcians, ni naus espacials, només una narració molt ben feta. Ahir a El Gran Show del Donant hi havia malalts, sí, 3 holandesos que esperen la donació d'un òrgan, però no hi havia òrgan ni donant; només una actriu, Leoni Gebbink -que segur que ara es farà famosa, si més no a Espanya se'n faria-, i un gran i estudidíssim muntatge. Un xou totalment versemblant que era alhora un homenatge a l'innovador fundador de la cadena, mort fa uns anys per una insuficiència renal.\nPublicat per mim a 7:54:00 p. m. Cap comentari:\nAhir va ser un dia especial, un diumenge familiar però diferent. Un diumenge polític però molt proper. Una jornada emotiva i reconfortant per totes bandes.\nDes de bon matí a l’Escala es respirava un ambient de nervis, sobretot per part d’aquells que veien l’alcaldia perduda però no s'ho volien. Vora les meses electorals tots els comentaris vaticinaven el mateix, també les enquestes a peu d’urna; però ningú volia emocionar-se abans d’hora. Tothom tenia la confiança de que l’Estanis seria el nou alcalde de l’Escala, però desprès del gir en el recompte de fa quatre anys, tots semblàvem més prudents. Només ho semblàvem, perquè les ganes i la il·lusió ens portaven. Alguns donaven 6 regidors, altres 5, altres s’atrevien a dir el setè, la majoria absoluta.\nA les 8 del vespre començava el recompte de vots, els nervis augmentaven, l’emoció també. Amb l’orella enganxada a la ràdio, els familiars, amics i simpatitzants escoltàvem els resultats. Mesa a mesa, l’eufòria augmentava, xifra a xifra i percentatge a percentatge, els socialistes guanyaven a en Guinart, Sí! Totes les taules menys una, i tan sols per tres vots, els mateixos que ens van faltar per a la majoria absoluta! (Però bé, els absolutismes mai són bons, quasi millor així...)\nFinalment, després de tanta feina feta, de tan temps treballant-hi, de tantes hores i tantes idees, el poble de l’Escala sembla que s’ha assenyat. La política d’en Guinart també ens hi ha ajudat, ho hem de reconèixer, però quan un equip és bo, treballa i confia, quan un grup és proper i humà, quan una gent es desviu per fer de l’Escala una gran vil·la, la nostra gran vil·la, el poble ho nota, ho sent, ho veu i ho vol! Fins i tot la pluja que portava aguantant tot el dia va sortir llavors a celebrar-ho, no ens va pas aigualir la festa, també ara la pluja cau millor a l’Escala.\nI perdoneu que hagi parlat en primera persona en alguns fragments d'aquest escrit, però quan els sents, els veus, els escoltes, els admires, etc. t'emociones i l'emoció és una cosa que no es pot controlar ni separar.\nAra, endavant Estanis, a treballar fort socialistes!\nPD: Ahir vaig conèixer el meu 'amic' Políticament correcte al qual li havia dedicat algun escrit anterior.\nPublicat per mim a 9:14:00 a. m. 4 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Catalunya, L'Escala, Política\nM’arriba a les mans un nou concepte que recull l’enciclopèdia lliure Wikipèdia. Es tracta de Workaholic.\nCol·loquialment una persona workahòlica és aquella addicta al treball.\nWorkaholic. El terme em fa reflexionar. Vivim en uns temps on la societat està condicionada per l’èxit. L’èxit social, l’èxit personal, l’èxit amoròs, l’èxit saludable i també l’èxit en el treball. Precisament els ítems que acostumen a recollir els horòscops, aquells apartats de diaris i revistes que tothom llegeix i s’hi aferra però mai ningú creu realment –bé, potser algú si-. Però el frenetisme dels nostres ritmes sovint ens obliga a centrar la clau de l’èxit en un sol terreny: el treball. Per molts la feina és la clau de tot perquè és la base de l’economia i, per tant, l’assegurança dels èxits socials, personals i potser també amorosos (penós però cert). Tot plegat em sembla trist, la veritat. No només la meta d’èxit que tan persegueix la nostra societat sinó també la formació de conceptes tals com workaholisme. Termes que denoten la impersonalitat, l’individualisme, la insociabilitat i la fredor cap a la que nosaltres mateixos estem conduint el món.\nPublicat per mim a 10:48:00 p. m. Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Feina, Varis\nAvui queda exactament una setmana per a les eleccions municipals. Entro al Políticament Correcte, el blog de les eleccions municipals a L’Escala (ho reconec, hi estic enganxada), i em trobo amb el formatget d’estimació de vot. 36% pels socialistes, 34% per CiU. El resultat és justet, la frontera encara pot moure’s fins diumenge. Els actes dels diferents grups polítics i sobretot el debat dels 6 caps de llista emès per televisió i ràdio l’Escala aquesta setmana poden fer variar una mica els talls de pastís. També la campanya que molts estan/estem fent a través del fòrum del Políticament Correcte, un fòrum que a dies sembla un xat, un espai de comunicació on s’expressen opinions de tot tipus, es llancen a la palestra grans temes escalencs i es dóna suport a candidats, programes i regidors. Suport i ànims pels dies que queden.\nDiumenge que ve a aquesta hora de la tarda segurament el ‘gremi de taxistes’ de l’Escala oferirà viatges gratuïts cap a l’IES o el CER. Els més matiners ja hauran votat a l’hora d’anar a comprar el pa i els diaris, altres ens trobarem com sempre al migdia, abans de dinar, si fa bon dia hi haurà qui s’esperarà a la platja fins les 8. Però l’ambient de l’Escala i la meva intuïció em diuen que la participació serà alta.\nDes d’aquestes línies també voldria felicitar al qui fa funcionar http://www.lescala.blog.com/ perquè durant aquestes últimes setmanes s’ha convertit en la finestra a la política escalenca pels que som d’allà però residim fora.\nPublicat per mim a 4:55:00 p. m. 4 comentaris:\nL'audiència, la gallineta dels ous d'or\nEl panorama televisiu espanyol ha canviat en els últims temps. En qüestió d’una temporada televisiva el nombre de cadenes privades en obert ha augmentat (primer amb Cuatro i després amb la Setxa), com si es tractés d’un previ escalfament cap a la futura era de la TDT. No obstant, l’audiència potencial és avui igual que fa un any i la mateixa que també serà d’aquí a dos i, per tant, la lluita pel share és un fet bastant primordial per les cadenes espanyoles; sobretot per les privades, que lluiten cada dia frec a frec a la recerca del lideratge d’audiència (mogudes per la llei de l’oferta i la demanda i la conseqüent gana de quota màxima).\nAvui tinc la tarda lliure, agafo la pàgina de programació d’un diari i em poso a fer zàpping entre les cadenes privades estatals a la recerca d’una companyia per a la meva migdiada. Aquí hay tomate, Yo soy Bea, el resum de Supervivientes, El zorro, En antena, A tu lado, Allá tu!, ¿Quién quiere ser milionario?, Money, money, Channel nº4, etc etc. Tots aquests programes van dirigits a un target comercial (urbà, de classe mitja/mitja-alta, jove...), el mateix que busquen les empreses publicitàries i del qual volen aconseguir el lideratge. Però més enllà del mer públic objectiu, el que aquestes cadenes busquen amb la seva programació és la projecció d’aquesta audiència en els seus programes. Així, hem arribat a un punt en el que fer zàpping ja no ofereix un canvi de registre sinó només un canvi de canal i aquí és on trobem la mare dels ous: les cadenes ofereixen aquest tipus d’audiència perquè això és el que vol l’espectador o l’espectador es conforma amb aquest tipus de programes perquè són els únics que fan? M’adormo al sofà tot pensant-hi...\nAquestes cadenes busquen l’èxit a través de la connexió amb les emocions primàries de l’espectador. Molts d’aquests programes funcionen a mode de catarsi, és a dir, l’espectador es veu emmirallat en les experiències dels qui apareixen en pantalla i alhora se sent alliberat en satisfer-se amb les desgràcies dels altres. (Probablement aquesta satisfacció és la clau de l’èxit de quota d’aquests programes, que a més són de baix cost i per tant molt rentables per les cadenes.)\nA més a més, a través d’aquest estil de televisió s’ha institucionalitzat la cultura del safareig. Aquests tipus de programes condueixen la vida privada de les persones sap a les esferes públiques, i sembla que aquest parlar i criticar ja s’ha convertit en un hàbit de la societat actual. A més a més els espectadors fan –fem- de lloro de repetició de tot allò que veuen a la televisió, com una vàlvula d’escapament dels propis problemes parlant d’allò que li és aliè.\nEm desperto quan ja fan Money, money i Allá tú! i em poso a fer tan sols de voyeur. Ni un ni l’altre requereixen intel·ligència, només busquen l’espectacularitat i l’emoció. Hi ajuden els seus conductors, que només actuen com a divos, i uns participants que es mouen per aconseguir el seu minut de glòria.\nAmb tot això es pot observar com en una societat marcada per l’afany de l’èxit, la fragmentació, la novetat, l’efímer, la individualitat, el ritme frenètic, etc. se la considera el target objectiu per aquelles cadenes que es mouen pels índex d’audiència. Així, aquest tipus de programes proliferen, cada vegada més, i les cadenes programen d’acord amb el panorama social per intentar aconseguir el tros de pastís amb més espelmes i convertir-se una vegada més amb els líders d’audiència.\nPublicat per mim a 1:59:00 p. m. 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Televisió, Varis\nLlegeixo a elperiodico.cat que un nadó d’11 mesos dels EUA ja té permís d’arma i arma. Bubba, que així és com l’anomenen a casa seva, medeix poc més de mig metre, no pesa ni 10kg i encara gateja; però ja té dret a tenir arma i municions.\nLa notícia em fa reflexionar sobre la facilitat que tenen els ciutadans nord-americans per aconseguir un permís d’armes. Només cal omplir un formulari i enviar-lo a través d’Internet, tot molt impersonal, sense estudi, sense control. Com si es tractés de fer la compra del supermercat a través de la xarxa.\nEl fet em recorda la massacra de Virginia Tech d’ara fa poc més d’un mes però també em remet al film Bowling for Columbine. Aquell documental amb el que Michael Moore volia sacsejar la societat americana a la recerca de les causes de la seva por, i afrontar la facilitat per aconseguir armes. La mateixa facilitat que ha permès a un nadó tenir ja la seva pròpia pistola baretta 686.\nMoore documentava doncs sobre tot allò que afecta a la societat americana creant aquest sentiment de pànic. La força dels mitjans de comunicació de masses, les diferències racials que sovint venen els mateixos mitjans, l’Associació Nacional del Rifle presidida orgullosament pel mateix Charlton Heston, el cantant Marilyn Manson, els atemptats de l’11S o l’abisme entre les classes socials; tot tenia cabuda en aquest muntatge crític del director de Faranheit 9/11. La pel·lícula també mesclava entrevistes, dades històriques i imatges en blanc i negre, seqüències de realitat –o millor dit de falsa realitat- i fragments de dibuixos animats. Tot això conduït per una narració en primera persona del propi Michael Moore que en certa manera deixava entreveure el seu patriotisme yankee, encara que anti-Bush.\nMichael Moore no volia deixar indiferent a ningú. La pel·lícula era com una partida de ‘bolos’ paradoxalment amenitzada per la lletra de ‘What a wondeful world’, i en la que Michael Moore jugava amb l’espectador amb la intenció de fer caure totes les bitlles de la por americana.\nVeient casos com els del petit Bubba, sembla que Michael Moore no va fer una bona partida en aquell bowling de Columbine. Si vol ho pot tornar a intentar, perquè encara hi ha moltes bitlles per tirar.\nPublicat per mim a 5:29:00 p. m. 1 comentari:\nEl PP a L'Escala\nEl PP s’ha entestat en fer llistes per aquestes eleccions municipals. Com una tàctica partidista per tallar el pas a Ciutadans, els populars s’han afanyat a crear candidatures-exprés, llistes incoherents que només serveixen per incrementar el seu propi registre del PP.\nA L’Escala també ens ha tocat el rebre. Tornem a tenir una llista del PP. Una llista encapçalada per un pixapí de cap de setmana que només coneix les anxoves i la part turística i kamaka del poble. Un candidat de 21 anys anomenat Christian Ignacio Johansson Echaide (i de tots els sants) que ens presenta un programa aliè, impersonal i amunicipal. Unes propostes electorals que semblen tretes d’un motlle popular i en les que només li ha calgut omplir els espais blancs amb el nom de L’Escala.\nAixí és fàcil fer llistes. Només has de buscar algú, vincular-lo a un poble, donar-li un programa, redactar-li un parlament demagog -quasi publicitari- i esperar a que els apolítics de torn del poble facin el seu curs i el segueixin.\nPublicat per mim a 8:45:00 p. m. 2 comentaris:\nImmigracions i immigracions\n‘És català aquell qui viu i treballa a Catalunya’. Aquesta és una de les moltes declaracions que el president Jordi Pujol va fer mítiques durant els seus 23 anys de mandat. La repetida frase també afecta a l’actual president de la Generalitat José Montilla, qui, provinent de Còrdova, viu i treballa a Catalunya des de fa més de trenta anys. Però a José Montilla li queda curta l’expressió pujolista, el President viu i treballa ara ‘per Catalunya’. Montilla forma part del moviment migratori residencial estatal que va afectar Catalunya a mitjans del passat segle XX. Un flux migratori que, més o menys adaptat i integrat a Catalunya, té avui els mateixos drets i deures que els catalans naturals.\nIntegrats aquells immigrants que vingueren, la Catalunya actual allotja ara un nou moviment migratori. Es tracta d’un flux extern, general a tot l’Estat, i protagonitzat per un ampli ventall de nacionalitats (llatins, africans o europeus de l’est) que fan de Catalunya una societat global i cosmopolita. Deixant a part els immigrants il·legals, aquells que ja tenen papers, és a dir, els qui han legalitzat la seva situació i són reconeguts com a ciutadans -o millor dit residents- de Catalunya, encara reben ara un tracte diferent. Hi ha qui considera que aquests nouvinguts estan prou adaptats com per tenir les mateixes obligacions que els catalans autòctons, però no suficientment integrats com per compartir amb ells els mateixos drets i deures.\nEl proper 27 de maig se celebren les eleccions municipals i aquests immigrants amb papers no hi tindran dret a vot, tampoc poden presentar-se com a candidats. Mentre que a països capdavanters com Suècia, Noruega o Dinamarca ja inclouen els immigrants dins el seu sufragi universal, a l’Estat espanyol la proposta tot just està sobre la taula.\nPublicat per mim a 11:33:00 p. m. 4 comentaris:\nS'acabaran les guinarades?\nDefinitivament l’alcalde de L’Escala Josep Maria Guinart té por. Aquesta és la única explicació als seus últims moviments, passes que fa de manera individual i per pròpia decisió. Ja fa temps que l’alcalde de L’Escala basa la seva política en qüestions de decorat, tot de cara a la galeria, sempre mirant cap a fora i despreocupant-se d’allò que realment importa als escalencs. Potser perquè des de fa uns anys Guinart passa més temps a Madrid que a L’Escala, probablement perquè des d’aleshores Guinart es mira el poble per sobre i per fora, com un visitant més.\nPrimer van ser les jardineres de l’Ave Maria, jardineres que intenten engalanar l’Escala pels visitants però alhora roben places d’aparcament, tant als escalencs com els que venen. Si mal no recordo l’aparcament era una de les preocupacions principals del poble... Després va ser l’avinguda de l’Àgata Ruiz de la Prada, o també coneguda com a Camí Ample. Verd, vermell, rosa, marró, violeta, blau... Des de la Plaça Catalunya i fins a baix a Riells cada farola té un color diferent. Totalment innecessari. Esperpèntic. Amb l’última guinarada també s’hi ha lluït. Ara resulta que l’alcalde ha decidit lloar a la cobla sardanista amb una estàtua que la representi. Una gran figura que ocuparà precisament l’espai de la cobla. I des d’on tocaran ara les cobles els dimecres del proper estiu?\nAquesta nit ha començat la campanya electoral, suposo que amb l’agenda i frenetisme de la campanya no hi haurà temps a guinarades. Però esperem que no guanyi, no només perquè quatre anys més de guinarades podrien convertir L’Escala en un arbre de Nadal, d’aquells ben carregats, sinó també perquè l’era Guinart ha quedat esgotada. Ell mateix ho demostra intentant fent política local amb interessos personals.\nPublicat per mim a 8:20:00 a. m. Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: L'Escala, Política\nLa república independent d'Ikea\nNomés volia compartir la campanya publicitària que Ikea va estrenar ahir a França. Sempre tan oportunistes, sempre tan originals i creatius, sempre tan trencadors.\nAhir Ikea va aprofitar l'avinentesa de les eleccions i el triomf de Sarkozy per omplir les contraportades de la premsa gratuïta amb aquest anunci. També, segons m'ha dit una amiga resident a París, a altres mitjans. Ikea sempre aposta fort.\n"Sense penediments... A Ikea, disposa de 30 dies per canviar d'opinió si pensa que ha triat malament. Sí al canvi. Voti Ikea."\nPublicat per mim a 2:47:00 p. m. 1 comentari:\n‘Seré el president de tots els francesos’. Així d’obert es mostrava ahir Nicolás Sarkozy, contundentment liberal, fins i tot massa si tenim en compte el partit que abandera. Definitivament Nicolás Sarkozy serà el sisè president de la Cinquena República, el conservador va complir ahir el seu ‘somni francès’.\nA les 20:00h, com si es tractés d’una final de Gran Hermano o Operación Triumfo, es desvetllava el nom del guanyador. A França no hi ha una Mónica Terribas ni un Xavi Coral que condueixin un programa especial i ens informin amb infogràfics i formatgets sobre com avança l’escrutini. Al país dels bleus tot es manté en secret fins al final. També tot és més fàcil, o sal o pebre, o Sarkozy o Royal. Així, a les 8 del vespre es citen els ciutadans davant del televisor, i amb un compte enrere a l’americana, se’ls hi presenta –o millor dit apareix- la cara del seu nou president.\nAhir, amb una històrica participació, Sarkozy passava la meta de l’Elisi. Un 53’06% dels electors l’esperaven amb alegria a la tribuna de la Concordia, altres li llançaven bengales en contra des del gol sud perifèric. El líder de la ja governant Unió per un Moviment Popular (UPM) i nou president electe de França apareixia content, els seus seguidors recolzaven la ‘ruptura’ i ‘el canvi’ que ell tant havia propagat durant la llarga campanya electoral. També anunciava una recuperació de ‘la moral i els valors de França’ i proclamava ser ‘el president de tots els francesos’. El president dels pobres, dels estrangers, dels àrabs, dels homosexuals, dels Thuram, del ministeri d’educació i dels periodistes independents? Li queden cinc anys per demostrar-ho, per calmar les fogueres de la variada societat francesa i recuperar la fraternitat de la nació. Comença el compte enrere.\nPublicat per mim a 11:15:00 a. m. 1 comentari:\nQuina imatge donem?\nCada vegada que hi ha un pont, se’ns posa a prova com a conductors. Sempre que venen dies de festa, dies de carreteres i trànsit, se’ns bombardeja amb anuncis i avisos de seguretat vial. ‘Posa’t el cinturó’, ‘si beus, no condueixis’, ‘redueix la velocitat’,... tot són consells per reduir la sinistrelitat a les carreteres.\nA la Carretera de França -la que uneix Girona amb França passant per Figueres-, hi ha un element afegit que augmenta la perillositat de la via. I és que a banda i banda de la calçada, hi ha senyores que es dediquen a cridar l’atenció dels conductors per tal de captar clients. Seuen a la seva cadira, fan gestos obscens, saluden a tothom, caminen amunt i avall del voral i distreuen els pilots posant en perill tant la seva integritat com la dels viatgers.\nA més a més, en una carretera tan concorreguda com aquesta, tant per gironins com per visitants, i sobretot per camioners, no tan sols qualsevol distracció pot ser fatal, sinó que més enllà d’això, quina és la imatge que donen?\nPublicat per mim a 2:32:00 p. m. 2 comentaris:\nEntrevista a Josep Pernau, periodista i columnista...


Encaix de Formes Geomètriques - 9 pcs. - Stoksdidactic\nCaracterístiques de Encaix de Formes Geomètriques - 9 pcs.\nEn aquest Encaix de Formes Geomètriques trobaràs tot el material que necessites per aprendre a diferenciar formes bàsiques i reconèixer els teus primers colors. El pack inclou un total de 9 peces amb les que jugar, divertir-te i descobrir. Posa les diferents peces de colors al lloc correcte. Només podràs encaixar cada peça al lloc que li toca, així que podràs fer diferents proves fins que ho aconsegueixis. Hi ha 8 peces de colors que podràs encaixar a l'estructura de fusta i entre elles. Per encaixar cada peça no només et podràs guiar per la seva forma, sinó que cada forat de la base està pintat del color de la peça correcta. Així et serà molt més fàcil! També pots jugar a dir el nom del color cada vegada que col·loquis una peça al seu lloc correcte. L'Encaix de Formes Geomètriques t'encantarà!\nJoguines , Jocs de Manipulació i d'Encaixar , Jocs d'Encaixar , Ofertes , Joguines per Edats , 1 a 2 anys , Joguines Montessori ,


Les millors cadires d’oficina per al mal d’esquena el 2021 - Estil De Vida\nPrincipal Estil De Vida Les millors cadires d’oficina per al mal d’esquena el 2021\nLes millors cadires d’oficina per al mal d’esquena el 2021\nCom molts de nosaltres, treballem diàriament moltes hores asseguts a un escriptori. Quedar-se a la mateixa posició asseguda durant moltes hores pot provocar mal d’esquena prolongat i greu.\nMoltes d’aquestes raons poden relacionar-se amb el tipus de cadira d’oficina en què se senten llargues hores i dies a la vegada. El mal d'esquena pot ser causat per seients incòmodes i sovint és difícil de tractar. Invertir a la cadira adequada que s’adapti a les seves necessitats pot ajudar a reduir les molèsties que experimenta a l’esquena i evitar que s’agreugi amb el pas del temps.\nHi ha molts factors a tenir en compte a l’hora d’adquirir la cadira d’oficina perfecta i còmoda. A l'article següent, hem reunit i revisat una varietat de les millors cadires d'oficina per al mal d'esquena.\nCom triar una cadira d'oficina per al mal d'esquena?\nEn aquesta secció, analitzarem alguns factors que heu de tenir en compte a l’hora d’escollir una cadira d’oficina per solucionar els problemes d’esquena. Assegureu-vos de revisar-los amb cura per ajudar-vos a prendre una decisió informada sobre el tipus de cadira d’oficina per la qual hauríeu d’optar per adaptar-vos a les vostres necessitats.\nAquesta sembla la consideració més òbvia a l’hora d’escollir una cadira d’oficina per al mal d’esquena, però val la pena esmentar-ho igual. Mireu bé el disseny de la cadira que teniu en compte i llegiu-ne la descripció proporcionada per la marca. El respatller inclou materials resistents que ofereixen suport? Està dissenyat prou bé per adaptar-se a la forma de la columna vertebral?\nPer disseny, no volem dir necessàriament que hagueu d’optar per la cadira amb millor aspecte que trobeu, ja que sovint són les més incòmodes per a un ús prolongat. En lloc d’això, opteu per una cadira dissenyada de manera que li permeti modelar-se en forma d’esquena. Aquestes cadires us ofereixen el més còmode i és probable que redueixin el mal d’esquena o la pressió.\nTotes les cadires que presentem a la nostra secció de ressenyes presenten dissenys funcionals i pràctics que atenen les necessitats de diversos usuaris, no només aquells que ja tenen problemes d’esquena. Dit d’una altra manera, aquestes cadires poden ajudar a prevenir el mal d’esquena crònic entre els usuaris i no només a reduir-lo.\nAlgunes cadires ergonòmiques estan disponibles entre $ 100 i $ 200, mentre que altres estan disponibles per $ 1700- $ 2000. Aquesta àmplia disparitat de preus pot ser alarmant si no sabeu el motiu pel qual algunes cadires tenen un preu deu vegades més que les seves contraparts més econòmiques.\nLes cadires ergonòmiques més cares són les que presenten els dissenys més sofisticats i els materials de més qualitat. Aquestes cadires solen ser les que tenen els millors respatllers i recolzaments de cap. Sovint inclouen opcions de personalització i una gran quantitat d’ajustos per a l’alçada, el reposabrazos, el respatller i el reposacaps.\nLes cadires d'oficina costoses solen tenir una garantia d'una dècada o més també. La majoria de tipus de feines de reparació i substitució estan cobertes per aquesta garantia, cosa que pot ajudar a justificar els elevats preus. Tot i això, no cal que trenqueu el banc per tenir una cadira d’oficina de bona qualitat que ajudi a reduir el mal d’esquena.\nAlgunes de les cadires amb un preu raonable (incloses les que hem exposat més amunt) també poden ser molt còmodes i durar anys junts, tot i que no tenen cap opció de personalització ni d’ajust.\nSuposem que sou algú que se sent fred o calent fàcilment i que se sent més còmode quan s’asseu contra determinats tipus de materials que d’altres. En aquest cas, aquest factor hauria de ser una consideració seriosa per a vosaltres. Les cadires més transpirables i fresques que hem revisat presenten malla als respatllers que permeten una circulació d’aire saludable.\nAixò permet als usuaris mantenir-se fresc mentre estan asseguts a les cadires durant hores junts, fins i tot en condicions climatològiques o humides. No obstant això, si necessiteu un respatller més resistent, opteu per respatllers de plàstic sòlid, ja que són millors per curar el mal d’esquena indefinidament.\nAlgunes cadires inclouen fins i tot respatllers fabricats amb plàstic i malla, però sovint tenen un preu més alt que aquells amb respatllers més simples.\nNo tothom treballa en una oficina tot el dia treballant al seu ordinador portàtil. Alguns poden trobar la necessitat de rebre trucades telefòniques i treballar amb les seves tauletes de tant en tant. Mantenir-se assegut a la mateixa posició durant hores junts sovint no facilita la inactivitat dels canvis, de manera que és possible que hagueu de buscar una cadira que sí.\nLes cadires d’oficina que us permeten ajustar-ne l’alçada, els reposabraços i els reposacaps són més còmodes que d’altres en funció de canviar constantment entre diferents activitats durant tot el dia.\n1. Millor cadira d'oficina global per al mal d'esquena: Cadira Steelcase Gesture\nLa millor ergonomia global i millor valorada Cadira Steelcase Gesture\nConfort durant tot el dia i suport a l'esquena\nNaus totalment muntats\nLes principals característiques d'aquesta cadira són:\nEs fa amb un respatller 3D Live que s'adapta a la forma de la columna vertebral\nEls braços ofereixen un suport de 360 graus que facilita una gran varietat de moviments\nHi ha excel·lents opcions de personalització per a tapisseria i color de marc\nEl producte inclou una garantia de 12 anys\nLes rodes estan dissenyades per utilitzar-se en terres amb moqueta\nLa profunditat del seient és ajustable\nSteelcase treballa des de fa anys en el sector del mobiliari i l'arquitectura per crear alguns dels millors productes disponibles en l'actualitat. Els seus mobles estan dissenyats de manera que maximitzin la comoditat i la curació per a una gran quantitat d’usuaris. Aquesta marca és coneguda per utilitzar pràctiques sostenibles i respectuoses amb el medi ambient per crear productes veritablement innovadors.\nSteelcase es va fundar fa més de cent anys i es va conèixer per primera vegada com a Metal Office Furniture Company. Primer van crear cistelles de paper de rebuig metàl·lic per a l’oficina i després es van ramificar en la producció de mobles per a espais de treball.\nLa seva idea d’utilitzar l’acer en lloc del vímet es va incorporar ràpidament a altres marques de mobles i, per tant, poden ser considerats pioners en el seu camp.\nLa marca segueix el que anomenen els seus set valors bàsics que inclouen el compromís de protegir el medi ambient i tractar els empleats i els clients amb respecte. Aquests valors han ajudat a orientar-se Steelcase en la direcció correcta i els va mantenir durant dècades en el bon camí per convertir-se en una de les marques líders de la indústria.\nEl gran nom de clients fidels i les ressenyes positives que Steelcase ha obtingut al llarg dels anys és un testimoni de la seva dedicació a oferir als usuaris productes de gran qualitat.\nParlem ara d'alguns detalls d'aquesta cadira d'oficina.\nAquesta cadira està disponible en diversos colors i configuracions. Per tant, hi ha una cadira que s’adapta a diversos usuaris amb necessitats i preferències diferents. Els colors que s’ofereixen aquí no es limiten només a la tapisseria: també podeu triar un color per al marc. Mentre que la tapisseria està disponible en 12 colors, el marc està disponible en 4.\nEn permetre-vos escollir els colors del marc i de la tapisseria, la marca us permet tenir algunes opcions de personalització que no obtindreu amb la majoria d’altres cadires d’oficina disponibles avui en dia.\nÉs fàcil fer coincidir els seus mobles d’oficina amb aquesta cadira amb tantes opcions a la seva disposició. Fins i tot podeu optar per personalitzar la vostra cadira perquè s’adapti a les vostres necessitats amb l’opció “personalitzar” disponible al lloc web oficial de la marca.\nUna de les funcions que més ens va agradar d’aquesta cadira és que et permet estar còmode mentre fas servir diversos dispositius, no només el portàtil o l’ordinador personal. Per exemple, si voleu inclinar-vos cap endavant i utilitzar el vostre telèfon intel·ligent o tauleta, també us proporcionarà un suport adequat per a l’esquena.\nEls braços posats la cadira Steelcase estan construïts de manera que admetin tots els vostres moviments, independentment de la posició en què vulgueu seure. Com que els braços poden girar tot el voltant, els usuaris troben aquesta cadira prou còmoda com per suportar una gran quantitat de posicions, sobretot quan escriuen teclat. Hem descobert que podeu seure en una posició durant hores junts i no sentir ni una mica de molèstia.\nSi us pregunteu com aquesta cadira podria suportar tantes postures, la resposta és triple. Gairebé tots els components d'aquesta cadira, és a dir, l'esquena, els braços i el seient, estan dissenyats específicament per oferir als usuaris la màxima comoditat.\nUn cop us asseieu a aquesta cadira, notareu que l’esquena 3D Live s’emmotlla eficaçment per imitar la forma natural de la columna vertebral.\nPer tant, ofereix un excel·lent suport als usuaris que experimenten regularment dolor a l’esquena mentre es mantenen asseguts durant períodes prolongats. El reclinat d’aquesta cadira també és realment impressionant i us ofereix la possibilitat de sentir-vos relaxats fins i tot mentre esteu asseguts.\nUna característica d’aquesta cadira que va destacar és el reposacaps. No tots els fabricants presten tanta atenció al disseny del reposacaps com ho fa Steelcase. La mida del coll i la forma del cap també es tenen en compte amb aquesta cadira, que ofereix un gran suport al coll.\nOfereix un excel·lent suport per a l’esquena amb 3D LiveBack\nEl reposacaps és molt còmode tenint en compte la forma / mida del cap i el coll de l’usuari\nTé una àmplia gamma d’opcions de disseny i color\nVe totalment muntat, cosa que us estalvia la molèstia de muntar-lo\nLa garantia de 12 anys que inclou inclou la majoria dels tipus de danys i devolucions\nEstà fabricat només amb fibra duradora de la més alta qualitat\nInclou una opció de bloqueig inclinable per a 4 posicions diferents\nÉs una de les cadires ergonòmiques més costoses que hem trobat\nDe vegades, el seient sembla inclinat de manera equivocada, cosa que el fa incòmode i necessita ajustar-se\nLa majoria de comentaris dels usuaris que hem trobat durant la nostra investigació sobre la marca ressalten el grau de suport de la cadira a la cadira. La tecnologia superior que s’utilitza per crear el respatller de la cadira no es perd als usuaris, molts dels quals pateixen mal d’esquena crònic i han estat pendents d’una cadira d’oficina per solucionar-ho.\nEls usuaris no només van elogiar la comoditat superior d’aquesta cadira, sinó que també van expressar la seva vocació sobre el seu suport a les moltes opcions de personalització del color. Sempre és bo tenir una cadira còmoda, però una cadira que coincideixi amb la resta de la decoració de l’oficina és un avantatge segur.\nTot i que no hi havia molts usuaris interessats en el preu, van admetre que les funcions principals de la cadira justificaven molt el cost. A més, la garantia cobreix nombroses reparacions que potser necessiteu al llarg dels anys i fins i tot cobreix la substitució en determinades condicions. Per tant, el preu de la cadira és un petit inconvenient en el mar de professionals que aquesta cadira ofereix als usuaris.\nFeu clic aquí per consultar el preu més recent a la cadira d'oficina Steelcase.\n2. Millor cadira d'oficina per al mal d'esquena: Càtedra ergonòmica Nouhaus\nEl millor per al mal d'esquena NOUHAUS Ergo3D Cadira d'oficina\nS'ajusta a la vostra vida\nCadira d'oficina Soft HD\nDisposa de suport lumbar 3D que ofereix comoditat a aquells amb mal d'esquena crònic.\nEs tracta essencialment d’una cadira giratòria.\nLes rodes de fulla disponibles amb la cadira són perfectes per utilitzar en terres de fusta dura.\nEl reposacaps és de malla i és ajustable.\nLa malla elàstica permet el flux d’aire i evita que els usuaris se sentin massa calents mentre estan asseguts.\nInclou una garantia base de 3 anys que es pot ampliar.\nNouhaus és una de les marques més fiables de la indústria i ve recomanada per una gran quantitat de clients fidels. Aquesta marca no només centra els seus esforços en mobles d'oficina, sinó que també fabrica mobles per donar suport a una gran quantitat d'activitats, escenaris i estils de vida. Tenen com a objectiu proporcionar el màxim confort alhora que són assequibles i hem de dir que ho aconsegueixen perfectament.\nEls seus dissenys solen ser simples i pràctics, però molt elegants. La funcionalitat no ha interferit mai amb l’estil quan es tracta d’aquesta marca i això es reflecteix en totes les seves creacions. Les característiques distintives dels seus productes us permetran reconèixer un producte Nouhaus sempre que en veieu un, que és un testimoni dels dissenys únics de la marca.\nAquesta empresa treballa regularment amb els millors arquitectes i dissenyadors del camp per crear les cadires més ben dissenyades del mercat actual. També treballen amb posturòlegs i enginyers per assegurar-se que els mobles que creen estan construïts prou bé per ser duradors.\nEls materials que s’utilitzen en els seus productes són de la màxima qualitat i segur que romandran en bones condicions durant anys junts. Tots els seus processos de fabricació tenen lloc a casa, cosa que significa que la marca exerceix un control complet sobre les seves operacions. En exercir el control, s’asseguren que els clients rebin només productes de la millor qualitat que no es manipulin de cap manera abans d’arribar-hi.\nNo només això, sinó que la distribució també està estretament controlada per Nouhaus perquè puguin deixar que els seus productes siguin el més assequibles possible. Supervisen cada pas del procés de distribució, tant per als seus punts de venda com per Internet.\nPer tant, podeu estar segur que la marca participa intensament en tots els passos per oferir-vos productes de la millor qualitat en terminis de lliurament raonables.\nLa seva missió de mirar més enllà de la funcionalitat de diferents mobles per centrar-se en el disseny i l’assequibilitat és el que els ajuda a destacar entre algunes de les millors marques que hem trobat durant les nostres setmanes d’investigació. La seva idea de crear mobles amb dissenys senzills però sofisticats els ha guiat cap a un èxit rotund durant els seus anys d’operacions.\nAra que ja teniu una bona idea del que fa Nouhaus i de la seva reputació a la indústria, us expliquem les característiques d’aquesta cadira ergonòmica.\nEl respatller de les eines de la cadira a uns 135 graus, cosa impressionant tenint en compte que la majoria de cadires ergonòmiques no poden aconseguir el mateix. Aquesta cadira està disponible en 4 colors: cafè negre, gris platejat, blau brillant i bordeus fosc.\nLa millor característica d’aquesta cadira és que no ofereix suport en 3D; proporciona suport 4D. El suport 4D tracta dels braços de la cadira que poden girar i lliscar de diverses maneres per suportar diversos moviments. Podeu empènyer els braços cap enrere, cap endavant, cap avall, cap amunt o fins i tot si es volen moure de dreta a esquerra si voleu ajustar-los per obtenir el màxim confort.\nUn cop canviat de posició, el suport de l’esquena de la cadira és prou intuïtiu per ajustar-se en conseqüència per recolzar els vostres moviments i fer-vos sentir el més còmode possible. En fer-ho, ajuda a reduir el mal d'esquena crònic i corregeix subtilment la postura al llarg del temps. Tanmateix, només per corregir la vostra postura, no suposeu que la cadira sigui massa rígida o recta per ajudar-vos a relaxar-vos; no ho és.\nEl suport s'adapta a la forma de l'esquena de la manera més natural possible per assegurar-vos que podeu romandre assegut a la cadira durant hores junts sense experimentar signes evidents de molèsties. El disseny ajuda a reduir el mal d’esquena i redueix la compressió reduint la pressió sobre l’esquena.\nFins i tot el reposacaps és ajustable, cosa que us permet col·locar-hi el coll correctament i recolzar el cap d’una manera que no interfereixi en l’alineació de la columna vertebral. Moltes cadires que ofereixen un gran suport per a l’esquena solen ignorar la col·locació del coll, però no és el cas del Cadira ergonòmica 3D Nouhaus.\nTot i que totes aquestes característiques són excel·lents, no són difícils de trobar en una cadira ergonòmica. La majoria de cadires d'oficina ergonòmiques del mercat us ofereixen la mateixa comoditat que aquesta, fins i tot a un preu més baix. Tanmateix, el que va fer que aquest producte destaqués per a nosaltres és l’ElastoMesh que s’hi utilitza.\nLa malla s’utilitza per fer el respatller i el respatller de la cadira i permet un gran flux d’aire. Per tant, si us preocupa escalfar-se massa a la cadira i suar excessivament quan esteu treballant, podeu dissipar aquestes pors amb l’ús d’aquesta cadira. La idea d’utilitzar una malla a la cadira no és nova, tot i que la majoria de cadires ergonòmiques que podríem trobar no semblen utilitzar-la.\nPer tant, diríem que aquesta cadira Nouhaus obté punts per això.\nLa reclinació que s’ofereix és ideal per a aquells que pateixen mal d’esquena crònic o aquells que experimenten molèsties a l’esquena mentre estan asseguts.\nEl reposacaps és ajustable i suporta el coll perfectament\nLa malla elàstica que s’utilitza a tot arreu us ajuda a mantenir-vos fresc i prevenir la sudoració\nEls braços són ajustables i fan que els seients en diverses posicions siguin còmodes\nL'elevador de gas és molt resistent i és fàcil d'utilitzar\nEstà disponible en 4 colors atractius com a mínim\nLa garantia de 3 anys es pot ampliar, oferint als usuaris opcions de reparació i substitució més flexibles en cas que tinguin problemes amb la cadira\nEl pany de recolzabraços ha de millorar, ja que no funciona correctament en totes les posicions.\nLes rodes podrien ser de millor qualitat\nLes desenes de comentaris dels usuaris que vam explorar en línia semblaven estar d’acord que aquesta cadira és un dels mobles d’oficina més còmodes que posseeixen. Això es deu en part al gran suport de l'esquena i als braços regulables que acompanyen aquesta cadira. Tot i això, un nombre aclaparador d’usuaris semblava satisfet amb la malla que s’utilitza a tota la cadira.\nEls que suaven fàcilment van informar que aquest era el seu favorit per a ús d’oficines, ja que no experimentaven massa calor per molt que estiguessin asseguts. A més, aquesta cadira és molt assequible, cosa que sempre la converteix en una opció popular entre una gran quantitat d’usuaris.\nPer descomptat, diverses cadires de milers de dòlars valen els diners per la seva comoditat i durabilitat, però no tothom se les pot permetre. Això es reflecteix en el gran nombre de comentaris positius que ha rebut aquesta marca al llarg dels anys.\nFeu clic aquí per consultar l’últim preu de la cadira ergonòmica Nouhaus ara.\n3. Millor valor: Cadira giratòria d’oficina Hbada\nMillor valor Hbada\nPart posterior de malla d'alta densitat\nEstable i durador\nEl disseny de la cadira és senzill però atractiu i pràctic\nEl respatller ofereix un suport excel·lent per a la part inferior de l’esquena\nEls braços són ajustables\nL'alçada de la cadira és regulable\nÉs molt assequible\nLa base està feta de materials resistents i d’alta qualitat\nSi no heu sentit a parlar de la marca Hbada abans, no us alarmeu. Els seus productes encara no són molt populars a països com els Estats Units, però són una cosa pròpia del mobiliari d’oficina a Europa. Per tant, no suposeu que aquesta marca sigui petita o que no ofereixi productes de gran qualitat només perquè no n’heu sentit a parlar abans.\nUn dels motius pels quals Hbada és famosa i estimada al mercat europeu és el seu servei d’atenció al client superior. Pregunteu a tothom que tingui un producte Hbada si va poder posar-se en contacte amb la marca tan fàcilment després de la venda com abans i li respondrà afirmativament.\nTot i que encara no tenen una forta presència als Estats Units, els seus serveis d’atenció al client continuen sent de primer nivell i poden donar una bona oportunitat a algunes de les millors marques del país.\nEls serveis postvenda són un aspecte que s’oblida sovint de la compra de mobles, però és un dels aspectes més importants. Per tant, podeu estar segur que aquesta marca no només és fiable, sinó que també és venerada en diversos països d’ultramar.\nTot i això, tingueu en compte que la marca ofereix dissenys bàsicament minimalistes que no són molt populars a països com els Estats Units. El mobiliari d’oficina està dissenyat de manera molt diferent a Europa que a l’Amèrica del Nord, de manera que no és estrany que els usuaris locals solen quedar sorpresos pels dissenys de la marca. .\nAixò no vol dir això Hbada té productes de qualitat inferior, amb un estil diferent. El disseny dels seus productes fa la feina a l’hora d’oferir als usuaris solucions còmodes i assequibles per donar suport als seus estils de vida. Per tant, diríem que aquesta marca és tan fiable i fiable com qualsevol altra marca d’aquesta llista, encara que encara no sigui tan popular.\nAquesta cadira té diverses funcions fantàstiques que la fan funcional i agradable pel que fa al disseny. És una cadira força compacta, no sembla tan gran i imponent com ho fan la majoria de cadires ergonòmiques i, sincerament, podem dir que això funciona al seu favor. A ningú li agrada una cadira que sembla ocupar tota l’habitació, independentment de la comoditat que tingui.\nPer tant, si col·loqueu aquesta cadira al vostre despatx no dominarà l’escriptori ni altres components que hi inclogui; en canvi, els ajudarà a destacar. El disseny minimalista i senzill de la cadira l’ajuda a combinar-se amb diversos temes de decoració d’oficines, tan nerviosos com bàsics. En altres paraules, aquesta cadira segur que complementarà el vostre espai de treball independentment de com ho hàgiu fet.\nLa característica més destacada d’aquesta cadira és el respatller ergonòmic i s’adapta perfectament a la forma de la seva esquena. Aquells que experimenten regularment dolor a la part baixa de l’esquena mentre treballen, segur que gaudiran del bé la cadira Hbada dóna suport a les seves activitats durant hores en un tram. Si experimenta dolor o molèsties a la columna vertebral durant o després d’un llarg dia de treball, aquesta pot ser la vostra cadira.\nLa característica que més ens ha agradat en aquesta cadira són els seus braços i la seva capacitat per girar cap amunt. Per tant, només podeu fer-los passar i lliscar-los sota l’escriptori per estalviar espai a la vostra oficina o estudi. Aquesta característica contribueix encara més a afirmar que aquesta cadira és molt compacta.\nIgual que la cadira ergonòmica Nouhaus, aquesta cadira presenta una malla elàstica al suport del respatller. La malla està feta de material dens i d’alta qualitat que us ofereix un gran flux d’aire alhora que és resistent i durador. No us haureu de preocupar perquè aquest teixit de malla es pugui esquinçar o esquinçar fàcilment perquè no ho farà.\nLa tensió d’inclinació és excel·lent amb aquesta cadira i l’alçada també es pot ajustar. Dit d’una altra manera, no us deixeu enganyar per la seva petita mida: pot allotjar una gran quantitat d’usuaris amb diferents formes i mides. A més, les rodes rodants amb prou feines emeten un so que contribueix a la comoditat de tenir aquesta cadira al voltant de qualsevol oficina o espai de treball domèstic.\nEls braços giren cap amunt per permetre un fàcil emmagatzematge i ajudar a estalviar espai\nÉs una de les cadires ergonòmiques més assequibles del mercat\nLa marca ofereix uns serveis d’atenció al client impressionants\nEl disseny és senzill i compacte\nEl respatller de malla permet un flux d’aire saludable, evitant així la sudoració\nLes rodes rodants fan poc o cap soroll quan s’utilitzen\nLa cadira no té reposacaps\nEl producte sovint està fora d’estoc i no es reposa tan sovint com hauria de ser\nCom que aquest producte és una de les cadires ergonòmiques més barates disponibles avui, segur que trobareu milers de comentaris fiables d’usuaris en línia.\nEls fans de la marca Hbada us faran saber que aquesta companyia no només ofereix productes excel·lents, sinó que també ofereix un servei postvenda excel·lent, cosa que segur que els proporcionarà una excel·lent retenció del client.\nSembla que als usuaris els agrada que aquesta cadira sigui còmoda, ventilada i que tingui un disseny minimalista i elegant.\nFeu clic aquí per consultar l’últim preu de la cadira giratòria d’oficina HBADA ara.\n4. El més barat a Amazon: BestOffice\nEl més barat a Amazon Cadira d'oficina ergonòmica\nCertificat de qualitat BIFIMA\nEl respatller es fa amb malla\nL'alçada de la cadira es pot ajustar fàcilment\nLa funció de bloqueig ajuda a mantenir el respatller en posició vertical i còmoda.\nLa cadira té la certificació BIFIMA i és bastant fiable\nPot allotjar usuaris de fins a 250 lliures\nInclou una garantia de 90 dies per a la satisfacció del client\nActualment, Best Office Group és un dels principals proveïdors de mobiliari i accessoris d’oficina a tot el país. Aquesta marca familiar va néixer a Florida i fa prop de 4 dècades que opera al negoci del moble. La riquesa d’experiència d’aquesta marca els ha permès mantenir-se en la indústria fins i tot davant d’una dura competència de reconegudes marques internacionals.\nAquesta marca no només es centra a proporcionar als usuaris mobles d’excel·lent qualitat, sinó també a un servei d’atenció al client excel·lent. Arribar a aquesta marca per obtenir informació sobre la seva activitat o preocupacions relacionades amb el producte és sorprenentment fàcil, per això la majoria de clients tendeixen a tornar a aquesta marca una vegada i una altra.\nMillor oficina essencialment, ofereix als usuaris totes les eines necessàries per configurar oficines i atendre les necessitats de tots els empleats, independentment del seu paper en una empresa determinada. En altres paraules, aquesta marca no només ofereix mobiliari als usuaris; ofereixen als usuaris una gran quantitat de subministraments d'oficina per dirigir els seus negocis amb èxit.\nNo cal que sigueu un expert per comprar-hi mobles, encara que la gran quantitat d’opcions del seu catàleg de productes us pugui aclaparar. Simplement podeu contactar en línia amb un dels seus assessors de mobles o subministraments d’oficina i us proporcionaran tots els consells que necessiteu per fer la vostra compra. Haureu d’obrir un compte en línia al seu lloc web oficial per tenir accés als seus consultors.\nSi no esteu satisfet amb el producte que heu rebut, sempre podeu contactar-hi i explicar-vos què ha fallat. Segur que us prestaran un any d’escolta i faran tot el possible per compensar la vostra insatisfacció. És per això principalment que aquesta marca ha aconseguit mantenir-se al capdavant durant tants anys i, si continuen operant d’aquesta manera, sembla més que probable que ho continuïn fent.\nAra que hem parlat de la marca, parlem del producte. Aquesta cadira ergonòmica està disponible en 8 colors diferents: blanc, blau, verd, gris, taronja, rosa, vermell i blanc. Tot i que tots els colors són vius i atractius, el negre, el gris i el blanc són, sens dubte, els més adequats per a l’ús a l’oficina.\nLa part posterior d'aquesta cadira està feta amb material de malla resistent que permet que l'aire flueixi constantment i us ajudi a mantenir-vos fresc. Si sou d’aquelles persones que simplement no poden seure durant hores en una cadira sense sentir-se calent i suat, és possible que vulgueu fer una oportunitat a aquesta cadira.\nTot i que la majoria de la gent pensa que les cadires de malla són massa bàsiques i no duren molt de temps, hauríem d’estar en desacord. El fet que aquestes cadires no incloguin respatllers fabricats amb materials més luxosos no significa que no siguin resistents ni ofereixen un suport adequat als usuaris.\nAquesta cadira no és la cadira més luxosa ni sofisticada que hem presentat en aquesta llista, però sens dubte realitza la feina tan bé com es podria esperar raonablement pel preu. Tot i que aquesta cadira no té reposacaps, hem trobat que és còmoda per a una gran quantitat d’usuaris amb diferents altures, ja que l’alçada de la cadira és ajustable.\nPodeu ajustar l’alçada i bloquejar la posició sempre que ho necessiteu, cosa que us permetrà canviar de posició tant com vulgueu durant el dia i ajustar la cadira en conseqüència. El disseny la cadira BestOffice pot ser senzill i, a primera vista, pot semblar com l’exemple més bàsic de llibres de text d’una cadira d’oficina. Tanmateix, un cop hàgiu descobert les moltes funcions fantàstiques que ofereix, ignorareu ràpidament aquestes preocupacions.\nHem trobat que aquesta cadira pot no ser la millor opció per a aquells que pateixen mal d’esquena crònic greu perquè no ofereix cap suport ni cap a la part inferior.\nTanmateix, és molt adequat per a aquells que pateixen mal d’esquena i per als que necessiten corregir la seva postura. Trobareu que l’absència de reposacaps no impedeix que aquesta cadira us permeti alinear perfectament la columna vertebral per reduir la pressió i el dolor, tot i les llargues estades assegudes.\nLa cadira està dissenyada de manera que us sentireu més còmodes quan més temps us assegreu. Les rodes també són molt llises i fàcils de moure, cosa que fa que aquesta cadira sigui ideal tant per a treballs com per a jocs.\nAquesta cadira no ve totalment muntada: l'haureu de muntar vosaltres mateixos amb l'ajut de les eines i les instruccions incloses en la compra. Tot i això, aquestes instruccions s’enumeren pas a pas, cosa que les fa fàcils de seguir i us permetrà muntar la cadira i estar llesta per utilitzar-la en poc temps.\nLa marca és molt famosa als Estats Units.\nLa cadira és assequible i està fabricada amb materials de bona qualitat.\nL'alçada de la cadira és regulable i es pot bloquejar en diferents posicions.\nLes rodes estan ben fetes i permeten un lliscament suau\nEl respatller ofereix un suport excel·lent per a la part superior de l’esquena i facilita l’alineació de la columna vertebral\nTé un gran nombre de comentaris positius dels usuaris\nLa cadira no ve muntada i requereix un muntatge manual\nNo ofereix suport per a la part baixa de l’esquena\nEls que han comprat aquesta cadira solen afirmar que no és tan duradora com la marca diu. No obstant això, atès que la cadira no és massa costosa, sovint no es considera una preocupació significativa sobre aquesta cadira.\nA més, el fet que no ofereix gaire suport per a la part baixa de l’esquena i no proporciona cap reposacaps no sembla que estigui massa bé en alguns usuaris. Tanmateix, la majoria dels usuaris admetran que aquesta cadira és prou còmoda per al seu ús diari i que no agreuja el mal d’esquena de cap manera.\nFeu clic aquí per consultar l’últim preu de la cadira d’oficina BestOffice ara.\n5. Millor suport lumbar: Cadira d'oficina ergonòmica Homefun\nMillor suport lumbar HOMEFUN Ergonomic\nTé una inclinació de fins a 1135 graus per facilitar la relaxació\nPodeu ajustar l'alçada de 16 a 20 polzades\nEl seient es fa amb escuma que no es desgasta fàcilment\nEl reposacaps està encoixinat i ofereix un suport excel·lent\nDisposa d’elevador de gas\nTé capacitat per a usuaris de fins a 250 quilos\nÉs adequat per a ús domèstic i d’oficina\nHomefun és una marca australiana que produeix mobles de gran qualitat amb els dissenys més creatius i únics. Si preferiu mobles avantguardistes, pràctics i funcionals, sens dubte, Homefun és la vostra marca. Tenen opcions de mobiliari i accessoris relacionats amb l’ús interior i exterior, cosa que els fa versàtils i refrescants.\nDiríem que aquesta marca està més centrada en l’aspecte dels seus productes que en com poden funcionar, però això no vol dir que els seus productes no funcionin bé. Diguem-ho així: els interessa més com els seus productes atrauen visualment els usuaris que les altres marques. Tanmateix, diríem que també ofereixen força bones funcionalitats.\nLa majoria de Homefun Les opcions de producte dissenyades per a l’oficina presenten dissenys moderns i elegants que són perfectes per animar o complementar qualsevol espai d’oficina. Tot i que aquesta marca no ha aconseguit el tipus de popularitat als Estats Units que gaudeix a Austràlia, diríem que hi arriba ràpidament amb els seus excel·lents productes i opcions d’atenció al client.\nActualment, l’empresa compta amb més de 500 empleats, tots compromesos a proporcionar als usuaris les solucions més eficaces i ben dissenyades per a les seves necessitats de mobiliari d’oficines i llars.\nLa característica que més ens ha destacat amb aquesta cadira d’oficina és que té un respatller únic. Hem trobat diversos respatllers fets amb marcs resistents i d’altres que presenten malla. No obstant això, aquesta és l'única cadira que hem presentat en aquesta llista amb un respatller amb malla i un marc robust.\nEl marc permet una major durabilitat i contribueix a l’atractiu visual del producte, mentre que la malla fa que el respatller sigui més transpirable i permeti als usuaris mantenir-se fresc durant tot el dia. Durant aquesta jornada laboral, us relaxareu en aquesta cadira amb força comoditat amb l’ajut de la malla que us impedeix suar fins i tot en les condicions meteorològiques més caloroses.\nPel que fa a oferir suport per a tota l’esquena, aquesta pot ser una de les millors cadires d’oficina que hem vist mai. El respatller presenta una peça llarga i única de plàstic resistent que ajuda a alinear perfectament la columna vertebral sempre que us asseu a la cadira. Aquesta característica fa que aquesta cadira sigui ideal per a aquells que pateixen mal d’esquena regularment a causa de passar llargues hores en una cadira d’oficina.\nEl seient està encoixinat amb l'ajuda d'una esponja que el fa transpirable i suau, perfecte per a una cadira d'oficina. És a dir, gaudireu de la sensació de relaxar-vos en aquesta cadira sense enfonsar-vos. Algunes cadires que tenen seients massa suaus solen resultar força incòmodes a la llarga; aquesta cadira no és d’aquestes.\nA més, les manetes en això Cadira homefun inclineu-vos també, cosa que us permet ajustar-los en conseqüència sempre que vulgueu descansar entre llargues hores de treball. Els cargols de resistència del reposabraços impedeixen que reclinin massa baix i els mantinguin en el seu lloc en la seva major part. Alguns reposabraços inclinats a les cadires solen mostrar signes de danys després d’uns mesos o anys d’ús, però no es pot dir el mateix en aquest cas.\nLes rodes rodants es fabriquen amb niló, cosa que les fa llises i resistents, perfectes per utilitzar-les en diverses superfícies. Les rodes giren completament 360 graus, cosa que proporciona una mobilitat excel·lent a la cadira, cosa que els fa ideals per utilitzar-los en una sala de reunions o jocs. Tot i això, no us preocupeu perquè aquestes rodes llises es llisquin fora de control, ja que també estan dissenyades per oferir una excel·lent estabilitat.\nLa base de la cadira és força forta i disposa d’un cilindre elevador que permet ajustar l’alçada de la cadira amb força comoditat. El sistema de bloqueig ofereix opcions per bloquejar tant el respatller com l’alçada de la cadira, de manera que pugueu ajustar-lo d’una manera prou còmoda per adaptar-vos a les vostres preferències personals.\nLa cadira té un disseny únic i modern que la fa molt atractiva\nL'alçada de la cadira és ajustable i pot allotjar una gran quantitat de formes i mides\nLes rodes ofereixen un lliscament suau sobre diverses superfícies del sòl\nEl reposabraços és reclinable i es pot assegurar amb cargols de resistència\nEl cilindre elevador és força robust i facilita l’alçada\nAquest producte no s’emmagatzema tan sovint com hauria de ser\nEl disseny fa que la cadira sobresurt una mica massa, cosa que evita que es fongui al seu entorn\nLes ressenyes dels usuaris sobre aquest producte se centren principalment en el disseny futurista del respatller i en el seu aspecte únic en un espai determinat. El suport de l'esquena també sembla ser una característica popular, ja que els usuaris afirmen que poques vegades han trobat una cadira que ajudi tant a reduir la pressió posterior.\nNo obstant això, no hi ha molts usuaris que semblin massa interessats en els cargols que es troben a la cadira i que es desenganxen amb força facilitat; no obstant això, semblava ser un inconvenient de poca importància per a la majoria.\nFeu clic aquí per consultar l’últim preu de la cadira d’oficina ergonòmica Homefun ara.\nPreguntes més freqüents sobre les cadires d'oficina i el mal d'esquena\nP: Les cadires d'oficina per al mal d'esquena són cares?\nR - Si bé és cert que les cadires ergonòmiques solen ser més costoses que les cadires d’oficina més bàsiques, això no vol dir que aquestes cadires siguin costoses. Algunes cadires d’oficina que ajuden a remeiar el mal d’esquena tenen un preu tan baix com 130 $, de manera que diríem que són bastant assequibles.\nP: quin tipus de cadira és millor per al mal d'esquena?\nR - Hi ha una gran quantitat de cadires d'oficina que inclouen diferents materials que ajuden a reduir i prevenir el mal d'esquena, però les de millor qualitat solen tenir respatllers de malla elàstica. Aquests respatllers s’adapten fàcilment a la forma de l’usuari i eviten molèsties malgrat l’ús prolongat.\nP: Les cadires d'oficina poden arruïnar la meva postura?\nR: És un mite que les cadires d'oficina poden arruïnar permanentment la vostra postura. Utilitzar un tipus de mobiliari incorrecte pot afectar la vostra postura si no sou conscient de com esteu asseguts: les cadires d’oficina no tenen res a veure amb això. Algunes cadires d’oficina ben fetes ajuden a millorar la vostra postura amb el pas del temps si s’utilitzen correctament.\nConclusió: hauríeu d'obtenir una nova cadira d'oficina per al mal d'esquena?\nAra que hem revisat tota la informació rellevant que necessitareu per comprar una cadira d’oficina per tenir mal d’esquena; haureu de prendre una decisió que s’adapti a les vostres necessitats per assegurar-vos la cadira d’oficina més confortable.\nCanviar a una cadira més còmoda ajudarà a reduir l’impacte del dany causat a l’esquena en seure en una cadira incòmoda.\nLes cadires que hem cobert més amunt s’adapten a una gran quantitat de pressupostos i preferències diferents, de manera que segur que trobareu la vostra cadira d’oficina ideal. No us penedireu de confiar en la qualitat d’aquestes marques si només els doneu l’oportunitat de satisfer les vostres necessitats.\nDiverses marques de renom també ofereixen una garantia sobre els seus productes, de manera que pugueu contactar-hi i expressar la vostra insatisfacció si no esteu satisfet amb la vostra compra.\nAquesta publicació conté enllaços d’afiliació. Si compreu productes a través d’aquests enllaços, Braganca obtindrà una comissió.\nArchie, fill del príncep Harry i Meghan, està encantat del seu nou paper en la família\nPer la vostra (re) consideració: Danny Kirwan, el trist i bell fantasma de Fleetwood Mac\nPer què l’elenc de ‘The Magicians’ hauria de cantar el musical ‘Buffy’ Next\nHillary Clinton s'ha 'destrossat' per agrair una altra setmana terrible\ngoogle traduir espanyol a portuguès\nquant costa davantal blau\nRichard Spencer va rebre un cop de puny fins que va néixer als EUA\nels millors llocs de connexió gratuïts\nkotaku deixant de treballar\nl'arbre donant pdf amb imatges\nmilers de milions amb o sense tu


EN RECORD DE LLUC →\n– Les persones que tengueu parents, veïns o coneguts amb infants que enguany hagin començat el 2º curs de primària, vos agraïriem que els avisasiu que és el moment de començar la preparació per la primera comunió, si desitgen fer-la.\n– La reunió de pares, on rebran tota la informació, serà divendres que ve a les 21 hores a l’Església de Crist Rei.\nREPETIM: ELS NINS I NINES QUE HÀGIN COMENÇAT SEGON DE PRIMÀRIA.\n– Dissabte que ve, dia 21 de setembre, es reiniciarà la celebració de l’Eucaristia els dissabtes capvespre a les 19 hores al Convent.\nNINGÚ ESTÀ "PERDUT"\n24º diumenge Temps ordinari (C)\nHi haurà més alegria en el cel per un sol pecador convertit.\nLectura del sant evangeli segons sant Lluc 15,1-32\n4 –Si un home d'entre vosaltres té cent ovelles i en perd una, ¿no deixa les noranta-nou al desert i va a buscar la perduda fins que la troba?5 I quan l'ha trobada, ¿no se la posa a les espatlles ple d'alegria 6 i, arribant a casa, convida els amics i els veïns dient-los: "Veniu a celebrar-ho amb mi: he trobat l'ovella que havia perdut"?\n8 »O bé, si una dona té deu monedes de plata i en perd una, ¿no encén una llàntia i escombra la casa amb tota cura fins que la troba? m9 I quan l'ha trobada, ¿no convida les amigues i veïnes dient-los: "Veniu a celebrar-ho amb mi: he trobat la moneda que havia perdut"?\nFill, tu sempre ets amb mi, i tot el que és meu és teu. 32 Però calia celebrar-ho i alegrar-se, perquè aquest germà teu era mort i ha tornat a la vida, estava perdut i l'hem retrobat.


a Prats de Lluçanès: 20 anys jugant sobre rodes | Isaac Peraire Soler\na Prats de Lluçanès: 20 anys jugant sobre rodes\nAquest diumenge, el Pavelló Municipal de Prats de Lluçanès tornarà a vestir-se de gala per acollir un festival de patinatge. I és que el Club Patí Lluçanès organitza novament una exhibició que de ben segur no passarà desaparcebuda. A més, coincideix ja amb els 20 anys que el patinatge va arribar al Lluçanès, en un moment que l’activitat del Club segueix sent alta i segant èxits interessants.\nMalgrat ser un esport que a voltes se l’ha considerat minoritari (no ho és en absolut si ens atenem al nombre de practicants que té i el moviment que porta) ha estat castigat en algunes ocasions, tan en l’atenció que ha rebut com per les instal·lacions on ha de ser practicat. Sens dubte, són uns elements que s’han de tenir en compte en un comarca com la nostra on la pràctica esportiva és tant estesa gràcies a la gent que hi aboca temps i esforços. No pot passar per alt de ningú.\nAixí doncs, aquest diumenge dia 5 de maig a partir de les 6 de la tarda, està tothom convocat al pavelló de Prats de Lluçanès. Per altra banda, us recomano seguir l’activitat del Club a partir de la seva pàgina de facebook. I a continuació podeu veure el fantàstic cartell dissenyat per a l’ocasió.\n(cartell, clicant a sobre es fa més gran)\n2 maig 2013 Món ProperDeixar un comentari