Un tomb per casa.: de novembre 2009\nSembla como una moguda generalitzada, que tots els carrers dels pobles han de sucumbir a una transformació calcada un de l’altre, consistent en suprimir voreres i enrajolar tota la superfície. Es veu que amb la intenció d’aconseguir la denominació de “peatonal”, amb tots els ets i uts. Però la millora més ostensible que es va obrar en tots els carrers d’arreu, va ser passar de la terra al ciment. Els carrers de terra han estat un malson per a tothom, principalment per a les mestresses de casa, meticuloses en la netedat. Aquella circumstància empolsegava les interioritats de les llars i quan plovia el fangueig que es produïa era molest, més quan s’esquitxaven les parets emblanquinades, per aquest motiu sempre tenien a punt la galleda amb la calç i l’escombreta, per a fer un repàs. També els reguerots que provocava l’acció de l’aigua, posava en perill l’estabilitat, dificultant el pas de gent amb problemes de mobilitat.\nAl meu poble, encara vaig aconseguir alguns carrers de terra, sobretot el de Santa Bàrbara i el carrer Espanya, són els dos que tinc més presents. Dels altres, tot just n’havien acabat d’enquitranar quan la meva infantesa era molt incipient. Hi ha una anècdota del popular Salvador Robert, més conegut per en “Tirano”, on expliquen que anava entrejat de blanc i en el carrer Sant Sebastià hi havia uns dolls d’aigua, va succeir que un cos estrany, amb el qual uns vailets hi jugaven, va anar a parar al mig del fangueig, amb tan mala fortuna que va esquitxar aquella blancor de la vestimenta amb ronxets de fang. L’elegància de l’home es va veure devaluada, mentre una ràbia continguda es passejava pel seu pensament, fins que no va poder per més que exclamar una mena de sentència filosòfica: “ Que els hi haig de dir a aquests, si fills de ... és poc”.\nPas a pas, els carrers han anat evolucionant, però mai havien perdut aquell guirigall que traspuava vida. Em refereixo a les corredisses de la mainada, als crits sorgits d’unes enjogassades cabòries. Al brunzir, amb un fort “picaranyo”, de la baldufa damunt el terra allisat. Del refrec dels patacons mentre s’arramblava el més just possible, de la vorera a tocar la façana de la casa. O quan aquesta mateixa sola s’enduia els cromos d’una embranzida lliscant de ple per damunt el botí. O la patacada espectacular i la immediata asseguda a les esquenes dels qui jugaven al ram de la mula. Més silenciosa era, però, la juguesca dels “güitos”, no sóc capaç d’escriure-ho d’una altra manera. De la destresa dels jugadors depenia que el pinyol anés a parar dintre la canal del desaigua, qui aconseguia ficar-hi el últim s’emportava tots els pinyols que hi havia a dintre. Per a nosaltres aquelles petiteses cotitzaven més que les accions de la borsa. Donàvem més valor a aquestes immaterials menudeses que a cap altra cosa.\nEl carrer era un feu quasi propietat de la mainada. Els havia que van fer ús d’aquest espai quasi fins que van festejar i per a tal afer encara feien , el que en deien, cantonades. Mireu si en tenia de protagonisme, que quasi bé es pot afirmar que els millors xuts a la pilota han tingut lloc entre aquestes estretors territorials que avarca de vorera a vorera. I per descomptat que els partits una mica seriosos, entenguis per aquesta seriositat, eren aquells que comptava amb un nombre una mica populós de jugadors. I que quasi bé acostumaven acabar abans d’hora i malament, dit d’altra manera, com el rosari de l’aurora. Succeïa quan el rifi rafe decantava la pilota, amb tota la fúria, cap alguna vidriera i tots seguit s’escoltava l’estrepitosa trencadissa de vidres. En pocs segons desapareixien del terreny de joc tots els jugadors, ningú volia carregar amb els plats trancats, tot i que en aquest cas no es tractava de cap terrissa. Com que no havia cap delegat de camp, endevina qui t’ha tocat. Per a desesperació i enuig dels qui afectava la trencadissa. Per l’únic que en treia un cert avantatge, era que durant uns dies pel terreny de joc no apareixia cap jugador, ni de l’equip local, ni del visitant. La calma, però, durava poc.\nActualment aquelles juguesques de carrer no es suportarien. La prova la puc testimoniejar jo mateix. El carrer on visc, que si en el seu temps no es van fer partits de la Lliga europea és perquè m’imagino que no existia tal competició, ho dic per les condicions que oferia el camp circumstancial. L’amplada i la llargada eren molt aptes per a jugar a futbol i a més gens transitat, per tant s’hi feien uns partits de campionat d’estar per casa. Aquests darrers anys, molt de tant en tant, hi acudeixen un parell o tres de nens xinesos que els seus pares regenten una botiga molt a prop. Hi venen a jugar i resulta que la mica de xivarri que puguin fer les criatures, ens arriba a molestar, i és perquè ja no hi estem avesats a la presa de possessió de la jovenalla.\nEls carres del nostre poble també s’identificaven per les botigues, o entitats que hi havia. Així es deia: el carrer del Prado, el carrer del Retiro, el carrer de la Palma, el carrer dels Escolapis... L’estanc de ca la Lola, a ca la Pepa Tiquet, a ca la Pepeta dels orinals, el celler de can Mas. A ca la Cintenta,, a can Casimiro, a can Ploraire, a ca la Pasquala, a can Carbonell de la roba, a can Jaumet forner, el forn de can Bosc, la carboneria de cal duro... etcètera, etcètera . Tot això ja és història, no obstant encara ho recordem i apareix escrit el algun que altre paper. Ara bé, d’un temps cap aquí, es fa pales un augment considerable d’obertures d’establiments de roba i de quincalla regentats per personal oriental i els de queviures, o supermercats, per gent de nacionalitat paquistanesa. No crec que tots aquests comerços deixin uns signes eloqüents de popularitat per la posterioritat. Se em fa estrany que el dia de demà els cronistes, historiadors, que ens precediran es refereixin a la botiga del “Xino-Xano”, a la d’en Xinxan, la d’en “Xuenlai”... A no ser que la nostra vila sigui coneguda sota la rocambolesca denominació de: Sitges – Xina Town. Seria una mala herència pels nostres descendents. La d’un poble sense una tradició comercial que tan ajuda a preservar unes referències d’identitat popular. Hauríem perdut pistonades.\nAvui, amb la desaparició de les voreres, es perd una disciplina de les contemplades en els tractats d’urbanitat, el de transitar sempre per la vorera de la teva dreta. Perdura, però, entre els de la nostra generació, el record d’aquells consells familiars, quan iniciaves el camí cap a l’escola: “No baixis de la vorera i vigila els cantons”.\nSense voreres es perd un espai singular i primordial de qualsevol carrer de poble i, per altra banda, s’afavoreix el campi qui pugui. D’aquí que els vianants no respectin ni dreta ni esquerra i creuin per davant teu, sense ni cedir el pas.\nTot és qüestió de preferències, malgrat que algunes no es respectin o costin d’assimilar.\n( Article publicat a l'Eco de Sitges, el 28 de novembre del 2009 )\nPublicat per JYM a 21:56 1 comentari:\nMÚSIC D'UN CARRER COSTERUT\nEls carrers costeruts es caracteritzen per la dificultat , a voltes potser una mica relativa, que els converteix en una pesarosa càrrega el fet d’avançar per ells, quan el recorregut, és clar, es fa en direcció ascendent. Per els músics, haver de bufar quan el desnivell del terra és acusat presenta una dificultat afegida al ja de per si molest moviment del instrument que es produeix amb el pas compassat del caminar. D’aquí que el cop sec i a contratemps del bombo de la banda, aquest que talla qualsevol intent de seguir en la interpretació de la peça, es produeix just a l’arribar a l’alçada del forn de l’Antònia del pa, a l’inici de la pujada de l’Ajuntament.\nDels nostres músics, que jo recordi, sols en Cristòfol Rubí i en Ramon Almirall, aquest ens ha deixat fa pocs dies i amb ell ha marxat el darrer testimoni de l’antiga Mozart, deia, que ells dos han viscut en un carrer costerut, perquè van coincidir, durant un temps, en el de Sant Pere. I En Rubí encarna el testimoniatge dels pocs músics que queden de la mateixa formació orquestral quan va deixar d’existir. Ara que intento situar els músics en carrers en pendent, val a dir que al capdamunt del carrer Bonaire va néixer el Sr. Torrens, on ara es troba la redacció del setmanari, allà havia tingut la barberia el pare del mestre. Tots tres músics d’una mateixa orquestra, en diferents etapes de la seva evolució, però amb la coincidència de la baixada i la pujada, segons d’on es vingui que tenien de salvar per arribar als seus domicilis. Curiosament a la resta de carrers costeruts, hi ha prevalgut el domini dels pescadors i les seves famílies i algunes que altres cases senyorials.\nA sant Pere de Ribes, el carrer més costerut és, sens dubte, el popular carrer del Pi, on encara es conserven un seguit d’aquestes casetes de planta baixa i pis, amb arcada envidriada per accedir-hi i amb una petita finestra, com única obertura de l’habitació, en el pis de sobre. A mig carrer hi tenia la fusteria un músic molt singular. Em refereixo a en Josep Rafael, més conegut per en Maurici. Vivia, per tant, en un carrer dels més costeruts de la comarca. L’home tocava la trompeta i el violi, si més no el seu fort era l’aplicació de la fusta en totes les seves vessants. I quan la situació ho requeria, fins i tot feia de sastre. Que ningú interpreti aquesta darrera activitat com la síntesis remarcable d’un impulsor de la moda d’antany. El músic no va arribar mai a ser “modisto” professional, ni ho va somiar. Ell, quedi clar, estava especialitzat en fer, a mida, l’últim traje, aquest que es porta en el passeig final. No dic més.\nTambé el ribetà podia presumir d’una altra virtut, s’hi ho prefereixen, el d’un vincle còmic que s’havia perpetuat en el seu interior i que li permetia que fos conegut per arreu. Tenia la gràcia dels experts, de la gent que amb poques paraules i un posat desmenjat, aconsegueixen arrancar rialles dels més seriosos. El mestre Gabriel Pallarès, li tenia reservats, durant la interpretació d’aquelles “zarzueles” i obres teatrals interpretades per artistes aficionats, d’aquí i d’altres llocs, dos papers, el de músic i el de còmic. En una ocasió, m’ho va explicar el propi mestre, el veí de Ribes s’havia d’aprendre de memòria, una llarga parrafada, que tenia de recitar sense acompanyament de música, de manera que quan ell acabava, l’orquestra continuava . El director de tant en tant li recordava el compromès que era el seu paper i ell, per demostrar-li les seves habilitats interpretatives, li declamava al peu de la lletra. El mestre feia el desmenjat: “ ara rai, a l’hora de la veritat ho has de fer bé”. L’artista estava convençut de les seves aptituds i de la preparació que havia assolit per portar-ho a terme.\nArribat el moment de la veritat, es fa el silenci, el mestre li dóna l’entrada i ell comença de bona manera, però, tot d’una, sembla que no diu res, si més no s’apercep que gesticula els llavis, la boca i, conjuntament, fa gestos amb les mans , mentre que el mestre que fa tot el possible per intentar escoltar el que diu i per poder donar l’entrada a l’orquestra. Ningú capta res, fins que des de dalt de l’escenari li dedica un gest amb el cap i, amb ell, en Pallarés intueix que ja acabat. L’obra continua i el ribetà com si tal cosa. Darrera l’escenari el mestre increpa a l’artista: “ Encara és l’hora de saber el que deies”. Resposta: “ Ni jo tampoc ho se ”. Perdut a més no poder, des de quasi bé el començament, va tenir l’astúcia, l’aplom, de fer veure que parlava, enlloc de quedar com un estaquirot fracassat i vençut per la vergonya del ridícul. A això se’n diu tenir taules.\nLa seva sorneguera aventura, però, assolia el seu zenit durant la nit del dissabte de Glòria, quan les colles de caramelles surten al carrer per cantar la joia de la Pasqua. El músic venia preparat per l’ocasió, amb la butxaca de l’americana ocupada per una pedra. Era l’època que moltes cases tenien aposentat, en l’estable de l’entrada, a l’ase. Ell sabia dels seus amagatalls i, per exemple, quan passava per davant de la fàbrica de capses de can Selva, s’ajupia a terra, aparcava l’instrument i fregava la pedra per damunt el pedrís , mentre no parava de sanglotejar, apujant el to i aconseguint una imitació quasi perfecta: “ iooog , iooog, iooog...”.Amb tal perfecció, en quant a la imitació, no tardava gaire en fer encabritar a l’animal i aquest bramava com un desesperat, mentre s’intuïa, pel soroll provinent de l’interior, que repartia guitzes a tort i a dret. Objectiu aconseguit, l’home replegava el violí de terra, es ficava altra vegada la pedra a la butxaca i restava satisfet davant el rocambolesc guirigall d’aquell recital de brams d’ase, incitat per les arts del músic ribetà que deixava a l’animaló, i perdonin la redundància, amb la paraula a la boca.\nEn una de les típiques i pintoresques pujades a Sant Pau, el dia de la seva festivitat, per entre camins camperols, de cop i volta surt del seu lloc de la formació i, amb cara d’esglaia’t es va posar a davant i va poder molt, va poder poc, va fer parar la banda en plena interpretació. Davant la sorpresa dels companys, tot seguit els hi senyala un pal del filat de la llum, on hi havia enganxat un d’aquells cartells informatius tan explícits i entenedors: “No tocar peligro de muerte”. Un home previsor que vetllava per la integritat física de tots. Per si a cas.\nServeixi el record d’aquest músic que vivia i treballava en la casa d’un carrer costerut, en el d’un poble veí, en aquell temps avesats en l’activitat camperola i amb arrels artístiques, per abraçar-me al patronatge de Santa Cecília. Festivitat que celebrarem demà , de manera especial, amb la iniciativa que cada any porta a terme els Amics de l’Orgue. Aquesta vegada amb un concert d’aquest instrument a càrrec de Maria Nancy i tot seguit tindrà lloc la celebració de la missa que s’oficia en el seu honor. Amb la implicació del cor de l’Associació, i la del Sr. Rector, per glorificar tan musical patronatge i per pregar pels músics d’ahir i d’avui i pels socis de l’esmentada entitat.\nSanta Cecília, ora pro nobis .\n( article publicat a l'Eco de Sitges el 21 de novembre del 2009 )\nLa caseta de Forès esta ubicada en un turonet enlairat que domina un bocí de la Conca de Barbarà, la llum que ofereix els dies assoleiats es barreja amb l’ocre de les pedres, amb la tonalitat dels camps, diferent a cada estació de l’any, resultant una claror sublim, acollidora, potser no tant intensa i lluminosa com la de prop de mar, però igual de captivadora i espectacular.\nEl pare obria la porta de la cuina, per on es pot accedir a les terrasses, dominades per uns ben equilibrats i estructurats arcs de pedra que li tenien el cor robat. Només arribar, els néts esperaven, delerosos, el moment que el seu avi els acomboiava amb aquest saltironet comú a tantes embranzides d’alegria i jovialitat que tots, en un moment o altre, hem exterioritzat i avançaven plegats, saltant i alhora cantant: “patim, patam, patum, homes i dones del cap dret...”. I una revoltosa felicitat pessigollejava la tendresa d’uns cors alegres i festius, propis de l’edat d’uns marrecs i el d’un avi que semblava haver perdut la xaveta, si no fos perquè tots sabem que les caparrades enjogassades de joves i grans són sempre imprevisibles i canalleres. Més quan l’edat i les circumstàncies t’atorguen una categoria preferent entre l’escalafó establert del parentesc casolà.\nBrunyia aquesta bona harmonia familiar, com el daurador que frega, amb delicadesa, les pedres àgates per damunt el full d’or, fins aconseguir una uniformitat i brillantor, resultants d’un bon treball. I que ell havia aconseguit dominar, desprès d’un aprenentatge esmerçat amb molt entusiasme i de manera quasi autodidacta. Si més no de treballar al costat del meu avi Joan, junt amb el seu germà, l’oncle, havia après a estimar l’ofici, a envernissar a “munyeca” fins aconseguir que la fusta, les fines xapes, oferissin un brillo net, pulcre, sense cap llapassa que entelés el treball aconseguit. Havia començat a bequetejar-se amb la feina, a interpretar les preferències dels clients, a saber-los tractar amb la correcció que es mereixen.\nPerò vet aquí que quan en Pepet tot just començava a liderar l’aprenentatge de l’ofici, va ser reclutat per incorporar-se en la jovenívola i poc experimentada, “lleva del biberó”. Eren temps difícils, on moltes sitgetanes ploraven, en la solitud de la llar, la marxa de l’espòs, dels fills, en deien, per anar a lluitar al front. La majoria d’ells, homes de pau que la guerra havia irromput en les seves vides, esquinçant projectes i desbaratant un delicat benestar familiar. Al pare li van designar la missió de fer d’enllaç i havia de triscar, de nit, per les muntanyes fins arribar on hi havia el comandament, allà l’esperava un altre sitgetà, en Robert Teixidó, al qui havia de lliurar “el parte”. Van ser nits de molta por, on tots els petits sorolls el sobresaltaven i l’esglaiaven. No li quedava altra opció que apressar el pas, fins que les cames li tocaven el cul. En aquest obligat periple bèl·lic , no cercava cap mèrit per heroïcitat, ni valentia, tot el contrari, passar el més desapercebut possible. No obstant, un greu infortuni es va creuar en el camí, una bala perduda va entrar i sortir pel colze del braç esquerra. Va ésser per allà a l’Acentiu, pel contorn de Balaguer. Per ell la guerra havia acabat, ja que des d’aquell moment, va peregrinar pels diferents hospitals per poder salvar el braç. Malgrat els minses avanços que es disposava, dintre la desgràcia va estar de sort. Però ja mai més va poder continuar estudiant el violí. El doblec del colze li va quedar immobilitzat, just a la mida per poder aguantar la trompeta. Ell que havia estat músic fundador del Iberos del Jazz que, com els seus companys s’havia il·lusionat i involucrat amb aquell projecte que liderava en Magí Almiñana i que tan havia fet ballar als estiuejants de la colònia i, anys més tard, ja en la intimitat del Retiro, de la qual en va acabar sent el soci número 3, a tots els retiristes que acudien a aquells suggestius i tan recordats balls de tarda on el sitgetanisme s’abraçava a les populoses ballarugues, al so de la formació musical que el mestre Gabriel Pallarès comandava amb el seu posat seriós, d’aspecte murri, si més no sensible als atzars dels seus músics. Que el delectaven amb aquelles jocoses tertúlies que tenien lloc darrera l’escenari un cop acabada la seva l’actuació. “I con estas melodías...”, era la frase del comiat dels músics amb el seu públic.\nLa música, el fet de tenir de formar cada diumenge per amenitzar el ball, limitava el plantejament de les festes, de les quals aprofitàvem els matins per secundar una altra de les seves aficions, l’haver d’anar a rebassar a l’hort, per tal de que l’herba no s’imposés. O per fer una sortida a la veïna població de Sant Pere de Ribes, amb “el mosquit” com a mitjà de locomoció. Quan Ribes era un poble petit, amb predomini de vinya i camps de garrofers. La seva dèria fotogràfica ens feia decantar cap el castell o al Palou al capdamunt el carrer del Pi, en aquests llocs la temàtica estava garantida. Puc dir que vaig tenir el privilegi de fer fotografies amb aquelles màquines tan senzilles, les anomenàvem ratoneres, una simple caixa negre on s’enquadrava la imatge per dalt i es disparava mitjançant una petita palanqueta que s’insinuava en un del laterals. Més manejable ja no ho podia ser. Transcorreguts els anys i davant els avanços tecnològics que la fotografia digital ofereix, m’enorgulleix haver iniciat l’aprenentatge amb una màquina de retratar tan singular i primitiva. I que desprès, principalment durant els diumenges de Quaresma que no hi havia balls, revelàvem en aquell habitacle fosc de la casa vella, al costat de la boteta del racó. La curiositat es revestia d’admiració, pel fet de poder visualitzar com la imatge s’anava fent present en el paper fotogràfic, sempre sota una feble llum vermella que era la única que feia que la sensibilitat del paper no es velés.\nAmb el record, per part meva, d’una de les melodies infantils a la qual em referia al començament, ara el pare acaba de plegar veles i aquella mirada perduda, el seu posat absent, ens ha acompanyat, durant uns anys, fins que, com si estigués adormit, el seu cor ha deixat de bategar i s’ha fet el silenci. Sols un remor sorgit del meu interior ha alegrat una ànima en pena, la meva, sacsejada pel comiat, per tants bons records que ens ha deixat, és el de la cançoneta que els hi comentava: “patim, patam, patum...”.I per completar la vivència forestina, desprès dels saltironets s’asseia al costat de la llar de foc, amb els nets, delerosos d’escoltar un nou conte d’en “Michelin”, un gos d’atura propietat del pastor Sr. Joan. Relats de la vora del foc que s’inventava i sabia conferir una salseta que la nostra mainada quedava embadocada, davant les aventures entremaliades del gosset.\n“... Homes i dones el cap dret...”. Seria l’epíleg amb el qual fer palpable la continuïtat de la vida, el seguir caminant amb la mateixa senzillesa i cordialitat de sempre, sense cap motiu que ens faci aclucar el cap. Perquè sols així t’adones que quan hom arriba al final del camí, el que més preval és sentir-te en pau amb tu mateix. Poder marxar amb la satisfacció d’haver viscut sense, conscientment, haver fet la guitza a ningú.\nMalgrat tot, que alliçonador i reconfortant és un final així.\n( Article escrit amb motiu de la mort del meu pare, ocorreguda el 6 de novembre del 2009 i publicat a l'Eco el dia 14 del mateix mes i any )\nPublicat per JYM a 18:46 1 comentari:\nARRIBAR I MARXAR\nSi es tractés de donar contingut a aquesta immediatesa, emprant un llenguatge popular i amical, potser caldria millor apuntar, “ arribar i moldre “. En aquest cas, però, entre aquest arribar i marxar es desenvolupa tota una vida, que tan pot ser curta com longeva.\nVenir al món és una circumstància molt complexa, deixant de banda el motiu de felicitat que acostuma acompanyar l’esdeveniment. Els de la meva generació, va ser de les darreres, que varem tenir el privilegi de néixer a casa. Una llar on no tothom tenia de propietat, sinó que hi vivien de lloguer, d’aquí que tot sovint escoltem dir: “Vaig néixer en aquella casa del carrer...” Cases que quasi totes han estat transformades i per tant ja no queda cap vestigi que testimoniegi uns orígens d’acord amb la procedència de la primera estada, la qual va començar a perdre identitat a mesura que les persones canviaven de vivenda i altres famílies l’ocupaven. Per aquesta regla de tres, es donava el cas que en una mateixa casa haguessin vingut al mon varies criatures en el si de famílies diverses. Són algunes de les moltes casualitats que coincideixen en un mateix lloc, però en diferent època.\nEn aquest procés les llavadores tenien una responsabilitat primordial. Que si ens atenem als simples mitjans que disposaven, el risc era important. Tot i que actualment, amb els avanços que permeten controlar el que pot ser previsible, al món encara hi ha qui neix de la manera més natural, per molt desproporcionada que pugui semblar, avui, tal naturalitat.\nRepresenta, doncs, que ja hem vingut. A mesura que avancem en el temps van apareixent els primers símptomes, els quals acostumen a ser comuns per tothom, d’un temps cap aquí ja no es sent parlar, per exemple, del xarampió... i potser encara perdura algun brot de varicel·la i no gaires més d’aquells virus que quan hom els patia s’encomanaven entre els més al·legats. I que les persones doctes en medicina intentaven pal·liar, tot i que qualsevol d’aquestes “passes” havia de seguir el seu procés. En deien, la pujada i la baixada. Amb recomanació de la llum vermella per covar el xarampió.\nPer a guarir tota mena de desgavells, en el nostre entorn més proper, no existien gaires centres mèdics especialitzats. Llevat del nostre Hospital, on el doctor Benaprés, fins i tot havia intervingut quirúrgicament a qui precisava una operació urgent i la pressura arriscava el trasllat a Barcelona. La seva experiència, malgrat la precarietat, o simplicitat dels mitjans, havia salvat moltes vides\nLes mancances en el sistema sanitari, en quant a centres d’hospitalització, feia que la gent optés per integrar-se en les mútues privades, a les més antigues les anomenaven germandat. Una de tantes, aquella que havia escoltat referir-se, als de casa i precisar dels seus serveis s’anomenava, clínica Figuerola Pera. Una altra mútua que també tenia molts afiliats entre la gent de Sitges, era la “Unión Mèdica” de la qual n’era cobrador el recordat Sr. Milà. I metge de medicina general que passava visita al pis de la casa de can Prieto, el doctor Guix. El ginecòleg doctor Pardina que també hi visitava, ha ajudat a venir al mon a molts del nostre poble. Per a qui tenia la malastruga de fer-se una trencadissa d’ossos , la família Castells, pare i fill, en tenien, i valgui la ironia, la mà trencada. Visitaven a l’Hospital de Sant Joan i allà a la consulta que tenien a Barcelona, era on et portaven a que et posessin l’os en el seu lloc i aquí, els dissabtes, feien els seguiments pertinents i et treien el guix quan calia. I no deixaré mai de recordar i apuntar, quan l’ocasió ho porta, la gran tasca professional i humanitària que va portar a terme, entre els convilatans que estaven delicats de les vies respiratòries i dels pulmons, el metge sitgetà i bon amic, el recordat Joan A. Martínez Sardá, casat amb la Teresa Benazet.\nQuan a l’any 1975 es va inaugurar l’Hospital de Sant Camil, entre Sant Pere de Ribes i Puigmoltó, va representar un alleugeriment pels habitants de la comarca del Garraf. El fet de tenir-ho tan a l’abast produeix una certa tranquil·litat, sobretot quan s’ha de córrer, allà sempre hi trobes una ma estesa. Actualment en aquest centre hospitalari també es ve al mon, però de la mateixa manera que venen, arribada l’hora, es marxa.\nÉs el segon apartat de l’enunciat, el més difícil d’assimilar, el més colpidor, el que sempre ve de nou. Aquest procés transitori que va de la vida a la mort, passa per diverses etapes. Les més freqüents que cataloguem dintre una “normalitat” ofereixen un perill relatiu, ja que en un principi, amb un tractament adequat, el petit problema queda solucionat, tot i que sempre poden derivar en una complicació. Són casos aïllats i depenen de moltes circumstàncies. No obstant quan la vida s’allarga, la salut es torna fràgil i pot fer-se latent una progressiva degeneració, la qual es fa més ostensible amb el pas inexorable del temps.\nA Sant Camil ha conjugat la medicina i l’aspecte religiós, dos valors que pels creients es complementen i es necessiten, de manera especial quan la fe ajuda a suplir les mancances o els límits de la medicina. En moments delicats, quan la vida trontolla i es va afeblint, aflora un recolliment, quelcom especial que ajuda a invertir resignació davant la marxa d’un ésser estimat. En aquest hospital que es va posar sota el patronatge del Sant, regentat pels seus seguidors, actualment sols queden dos sacerdots Camils, el pare Miquel i el pare Heliodor. Aquest últim visita els malalts en les habitacions i les seves paraules són una ajuda per la persona que així ho estima convenient. Complementen la comunitat dos religiosos, l’Enric i l’Àngel.\nA nodrir els valors humans hi contribueixen, també, les persones voluntàries. Un bon nombre d’elles dediquen moltes de les seves hores lliures a facilitar l’estada dels pacients, sobretot la dels familiars a qui les seves obligacions no els permet poder passar l’estona que voldrien al costat del malalt. La seva és una tasca admirable, sense cap mena d’ànim de lucre, altruista cent per cent. I per tant, digne dels millors elogis. Em permetrà aquest col·lectiu, des de l’admiració que sento per tots, fer esment a una sitgetana la qual, durant molts anys, abans d’anar a viure al recer de les Cases Noves, va ser veïna del carrer Sant Bonaventura, un carrer que li he dedicat més d’un comentari. Em refereixo a la Mª. Vinyet Marce, que porta 18 anys de dedicació a una causa tan noble. Ella, amb la sensibilitat que la caracteritza, s’encarrega també de posar flors a la capella, un esquitx de colorit que tan agraeix qui busca el consol en la fe.\nNingú sap ni quan ni com, però abans de marxar el familiar, l’amic, es fa palesa una reflexió, la fragilitat de la vida. Alhora que el reconeixement a totes les persones que treballen en aquest redós, a peu del camí de Puigmoltó, que fan possible que arribar i marxar sigui un trànsit sense masses escarafalls. Quina joia estar preparats, per a quan arriba el moment del comiat\n( Article publicat a l'Eco de Sitges, el 7 de novembre del 2009 )\nCAMÍ D'ANADA I DE TORNADA\nEl passat diumenge, quan va tenir lloc la caminada popular, en les fondalades de la muntanya, el bosc oferia un aspecte immillorable de netedat. Em refereixo que la verdor era exuberant, neta, un verd pujat amb matisos de contrast. Hi havia contribuït les darreres pluges i malgrat el sol que desprès va lluir, una humitat ploranera s’hi havia perpetuat, degut a que els raigs provinents de l’astre no havia pogut escampar-hi la seva escalforeta, per culpa d’aquesta frondositat a la qual em referia. Això permetia caminar entre una frescor amb regalims de mullena i sobretot predominava aquest flaire que tan em captiva, a molsa, a fullaraca i herba humida. És una de les moltes olors amb les quals ens obsequia la muntanya i que jo trobo sensacional i exclusiva. Un amic m’ha apuntat: “ fa olor de pessebre”. Un bona conclusió, amb la qual resumir un flaire que genera entusiasme entre els caminants que transitem per l’indret.\nEl camí fa de parió, entre un costat i l’altra del bosc, allà en el fondo d’en Figueras, mentre pas darrere pas ens anem enfilant amb una dificultat que ve ocasionada per la tortuosa pujada que perpetua el territori on ens trobem per accedir a la serralada del Gafarró.\nM’he proposat, però, no fer una exhaustiva descripció de tot el recorregut de la caminada de la qual, encara avui, com poden comprovar tots els lectors d’aquesta secció, és tema de la meva col·laboració. No obstant sí voldria incidir en alguns detalls que projecten el caràcter associatiu que per unes hores, d’un dia concret, aplega a un bon nombre de gent de casa que s’han volgut sumar a una excursió que té per objectiu caminar fins a uns indrets on la pagesia i el muntanyisme, conflueixen en els mateixos camins, tot vorejant camps de conreu, masies abandonades i indrets molt concrets i coneguts de la toponímia del Massís del Garraf.\nAl bon observador no li passarà per alt uns determinats moments de la caminada, curiosament als que em vull remetre tenen a veure amb l’avituallament. Aquesta parada en el camí per esmorzar, assoleix, sempre sota la meva modesta percepció, el focus que acapara el flash visionari d’una acampada, també popular, en el bell mig duna parcel·la de la geografia nostrada. L’aplegament de tots els participants per recuperar forces i, alhora, per veure-les venir, aconsegueix reviure els vincles d’amistat que s’acomboien al llarg de tot el trajecte. Molts caminants mobilitzats per aquesta causa tan ferma, homes i dones, de totes les edats. Gent de Sitges i d’altres llocs que, havent participat en les convocatòries anteriors, no se’n volen perdre cap. A banda dels moments previs a la sortida el temps dedicat a l’esmorzar aconsegueix establir aquest intercanvi, esporàdic, d’impressions i vivències que tant impliquen a tots els participants. En aquets instants la muntanya es fa ressò d’un guirigall que desbarata el seu silenci. Precisament quan sembla que els camps han perdut aquell peculiar brogit que li conferia la gent que hi treballava.\nEn aquesta època que vivim, com a molt, en els camps s’escolta el soroll de la maquinaria, els tractors que conduits per la mà destra del pagès, van i venen entre els tarrons ben alineats de la terra. És un soroll sòrdid, sense una identitat concreta que els únic i propis esbufecs de la mecànica del motor. El cultiu de la terra ha requerit de les atencions pertinents, de les quals en tenien cura la gent que habitaven aquestes masies, ara deshabitades. I eren els simples lladrucs dels gossos, els quals tenien bona cura de protegir els límits de la vivenda, els primers en desbaratar el silenci. Tan mateix a cada època, en els camps, si podien escoltar les veus, els cants dels pagesos i els de la gent que hi col·laborava, mentre feinejaven. La terra tenia una combinació de vida i de relació humana, on bategava quelcom especial que els feia alegres, atractius a cada estació.\nPer uns moments el silenci dels camins i dels camps, per on hem caminat, ha estat desbaratat per un persistent remor de veus, de rialles, que els ha despertat del seu ensopiment. De la mateixa manera que el serpentejar dels excursionistes ocasionals, per aquests camins que s’enlairen i tornen a bordejar la carena, imprimeix un colorit especial. Una combinació que confereix una mena de pinzellada surrealista a la muntanya i trenca aquesta solitud a la qual em referia.\nEl mateix diumenge, els nois i les noies escoltes del CAU també organitzaven la seva sortida anual a la Creu de Sant Isidre, enclavada en el cim del Puig d’en Boronet, un lloc on es pot dir que és el símbol de l’excursionisme sitgetà, perquè va ser erigida sota l’entusiasme d’aquella entitat excursionista anomenada Amunt.\nLa tornada a casa la va precedir un aperitiu en el bell mig de la plaça, un altre moment, junt amb el de la coca i el moscatell, on el reagrupament ens uneix com una gran família. Amics i gent coneguda que s’afanyen a caminar junts darrera el guia, l’entusiasta fuster de Vilanova, en Xavier Massana i del president del nostre Centre Excursionista, l’amic Lluís Mirabent i Julià. I ja a les acaballes els més afortunats es veuen obsequiats per un reguitzell de regals, lliurats per les diferents cases comercials que hi col·laboren.\nQueda l’entusiasme de les hores viscudes, les ganes de tornar a emprendre el camí que ens permeti apropar-nos a aquests indrets que ens són tan propers i a voltes tan desconeguts. Però aquell horitzó tan complaent, tan idíl·lic, s’enterboleix a mesura que transcorre la setmana. Nous presumptes casos de corrupció, posen en evidència que un país tan bonic com el nostre, està en mans de dirigents, siguin del color que siguin, sense escrúpols, que sols ocupen càrrecs amb la intenció del seu propi benefici. Tampoc s’ha de generalitzar. No obstant aquesta actitud, saquejadora, especulativa i fraudulenta, de dirigents d’institucions i del país en general, fa molt mal a la societat. A tots nosaltres i, d’una manera especial, a tots els qui passen peripècies per poder tirar endavant la família. Sense oblidar-nos que les conseqüència de més repercussió a mig i llarg termini, que se’n deriven, és la desconfiança que això genera. I que ho resumeix una conclusió sorgida de la mateixa veu del poble: “Tots són iguals...”.\nPer aquest camí no anem bé i no fa falta ser cap il·luminat per adonar-se’n d’aquesta realitat que clama unes disciplines, uns canvis, no sé quins, si no es vol que, també, com popularment es diu, s’acabi com el rosari de l’aurora.\nEls camins de la muntanya, tot i que fins a ella han arribat determinades barbaritats, esdevenen un plaer per la gent que hi camina. Els camins de la vida ja són prou costeruts i encara ens hi posen més entrebancs, tots aquells que volen viure a l’esquena dreta.\n( Article publicat a l'Eco de Sitges el 31 d'0ctubre 2009 )\nPublicat per JYM a 20:35 Cap comentari:\nBenvolguts seguidors d’aquest bloc, per culpa de les “manegades” que fan les companyies de telefonia, he estat un temps llarg sense un servei eficient d’internet. Per aquest motiu he tingut aquesta secció sota mínims. Un vegada, toca fusta, crec que restablert correctament el servei, em comprometo a mantenir actiu aquest entorn.\nI que millor per iniciar aquest retrobament que fer-ho amb el comentari de la caminada popular que ha tingut lloc aquest diumenge dia 24 d’octubre del 2009. Un recorregut força encertat i una organització molt acurada per part dels organitzadors, el Centre Excursionista de Sitges que presideix en Lluís Mirabent i Juliá. El temps també ha acompanyat i els camins del Massís, una vegada més, hem pogut constatar que formen part d’un paisatge que tenim molt a l’abast i que ens permet accedir i contemplar la diversitat que conforma la natura i arribar fins aquestes masies que antany formaven part de la diversitat camperola i que avui, algunes d’elles, malauradament, estan completament derruïdes,\nAquest diumenge hem caminat acompanyats d’un bon nombre d’excursionistes, ocasionals, alguns d’ells, i veterans els altres. Però tots amics, gent que estimem la muntanya i fem costat a les activitats que es desenvolupen a la vila durant el transcurs de l’any.\nLa d’avui, amb el flaire a bosc, a terra i herba humida, que ens ha embriagat, la guardarem en el nostre record, com un acte de germanor, motivat per un passeig pels camins de la terra. Aquests que ens són tan propers i, fa una estona, tan transitats.\nFelicitats als organitzadors i a tots aquells que han col·laborat per a que fos una caminada popular en tots els sentits.\nPublicat per JYM a 20:25 Cap comentari:


Llogar a les Balears suposa el 57% de la renda - Diari Jornada\nLa renda mitjana de lloguer ha passat de 675 euros a 780 euros mensuals (N.T.)\nComprar un habitatge a l'arxipèlag suposa el 48%\nLlogar a les Balears suposa el 57% de la renda\n| 30 de maig, 2018 - 13:09\nL'adquisició d'un habitatge a les Balears exigeix el 48,5% de la renda de les llars mentre que l'esforç s'eleva al 57,7% en el cas del lloguer, en ambdós casos per sobre de la mitjana de l'estat, del 27,6% i del 40,4%, respectivament.\nSegons un estudi del portal immobiliari Pisos.com, les llars de l'estat destinen de mitjana el 34% dels seus ingressos anuals a pagar la seva vivenda, ja sigui per hipoteca com per lloguer, nou punts més que fa un any, quan la taxa de l'esforç immobiliari, que mesura tant la quota hipotecària com l'abonament del lloguer.\nDe 675 a 780 euros de mitjana\nMentre els ingressos mitjans anuals dels treballadors a l'estat ha augmentat el 0,2% fins als 23.156 euros, la renda mitjana de lloguer ha passat de 675 euros a 780 euros mensuals i el preu mitjà de venda per metre quadrat ha pujat de 1.526 a 1.573 euros, segons l'anàlisi de Pisos.com amb dades de l'Institut Nacional d'Estadística (INE).\nAixí, un lloguer mitjà de 780 euros a l'estat equival al 40,42% del salari enfront al 30,30% de fa un any i la hipoteca requereix el 27,58% dels ingressos enfront al 21,42% de l'any passat.\nL'esforç immobiliari per a la compra no arriba al 50% dels ingressos a cap comunitat autònoma, amb Balears com el territori amb la taxa més elevada.


Almòravides i Almogàvers recreen les lluites del bàndol de la mitja lluna i de la creu en la llera del Girona en les festes de El Verger\nLes festes que El Verger dedica a la Verge del Roser han entrat aquesta setmana en ebullició, primer amb la desfilada de carrosses i comparses, i després amb l’espectacular entrada de moros i cristians. Aquesta ha estat protagonitzada per Almoràvides com a capitana del bàndol de la mitja lluna, i Almogàvers com la del bàndol de la creu per a recrear en clau festera les lluites que sosteniren el bàndol de la mitja lluna i de la creu en la llera del riu Girona durant l’època medieval.\nL’entrada mora i cristiana ha desplegat el seguici de la capitana que encarnaven Joan Rodríguez, Marta Rodríguez i Laura Parra que han comparegut després de desplegar una avantguarda composada per Templaris, Mercenaris del Cid, Dracs Negres de Sant Jordi, Pirates del Girona, Guerrers de la Creu i Cavallers de Segària; mentre que la mora representada per Anselmo Santamaria ha tingut com a abanderada a Marrakesch, i ha estat escoltada per Abbubekers, Azahira, Abencerrajes, Mohamed te Sed i Abbassies.\nEl desplegament operat i l’expectació generada en gent de tota la comarca i el turisme de la costa ha esta la pedra de toc per a confirmar la condició dels moros i cristians com eix fonamental de la festa vergerina. Festa que ha tingut també el seu vessant solemne amb les festivitats de Sant Isidre, la patrona i Sant Roc amb ofrena, missa i processó.


Per a aquest dijous 28 de maig…\nLa creació d’una comissió per a redactar els estatuts de l’empresa pública de l’aigua…\n• Les famílies han rebut els diners als seus comptes • Els centres educatius eren els responsables de verificar el bon estat dels textos.\nTags: Ajuntament Alcoi, Alcoi, Generalitat, Llibres\nLa segona part del programa de la Generalitat, Xarxa Llibres, s’ha fet ja efectiu i les famílies han rebut els diners als seus comptes. Sumant les 4.800 de la primera fase són en total 7.649 les famílies beneficiàries del programa.\nLa segona fase consistia en la tornada dels llibres de text en bon estat al finalitzar el curs al juny per a crear bancs de llibres en els diferents centres educatius. La quantia total d’aquesta fase és de 233.860 euros.\nEls centres educatius eren els responsables de verificar el bon estat dels textos i enviar-ho a la Generalitat a través d’un programa informàtic.\nLa subvenció era per part de tres administracions (Generalitat, Diputació i Ajuntament), i que els diners que abonava l’Ajuntament estaven disponibles des de feia mesos, malgrat tot, no es podia fer el pagament perquè no havien arribat les altres parts.\nAlberto Belda, edil delegat d’educació, explica que l’Ajuntament encara està a l’espera de la confirmació dels diners de la Diputació. Lamenta que “aquesta mala gestió per part de Diputació comença ja a ser habitual”.


El vi del gat per llebre? El vi del gat per llebre? – VadeVi\nEl vi del gat per llebre?\nS’eleven veus reclamen més regulació i que quedi clar qui fa el vi, i qui només el comercialitza\nRamon Francàs 27 de Novembre de 2018 10:00\nEl vi és l’únic aliment en el qual no s’indica quins són els seus ingredients, i força sovint el consumidor ni tan sols sap qui l’ha elaborat -un celler amagat darrera un número de registre d’embotellador (RE) amb una lletra final que indica la província-. Són els coneguts com a vins ‘per-per a’ o ‘marquistes’. Fins i tot alguns d’ells, no sense polèmica, han arribat a guanyar medalles en concursos. Hi ha moltes marques blanques (de la distribució), algunes a preus baratíssims fins i tot de la DOQ Priorat, DO Montsant, DO Cava o DO Terra Alta. És el cas de caves que s’han arribat a vendre el Nadal passat a 1,55 euros a Mercadona. Així mateix, per posar un altre exemple, no pocs vins del Montsant de marques ben conegudes (fins i tot de cellers de la mateixa DO Montsant) han estat elaborats per una cooperativa de la mateixa denominació.\nTot plegat passa encara que el Ministeri d’Agricultura adverteix que l’etiquetatge, presentació i publicitat dels productes alimentaris, i les modalitats de realitzar-lo, “no han de ser de tal naturalesa que indueixin a error al comprador”. És obligatori indicar a les etiquetes el grau alcohòlic volumètric adquirit, la procedència, l’embotellador, l’importador, en el cas dels vins importats, i, en el cas dels vins escumosos, els vins escumosos gasificats, els vins escumosos de qualitat i els vins escumosos aromàtics de qualitat, aquesta indicació serà substituïda pel nom del productor o del venedor.\nTambé és obligatori indicar el volum nominal, el nom de lot o la presència d’un o més dels ingredients recollits en l’Annex V del Reial Decret 1334/1999 (al·lèrgens), segons les modalitats de aplicació establertes a l’article 51 del Reglament (CE) Nº 607/200929. Totes les indicacions obligatòries regulades en la normativa de la Unió Europea d’àmbit sectorial, excepte les dades de l’importador, el lot i la presència d’al·lèrgens, han d’aparèixer en el mateix camp de visió, de manera que siguin llegibles simultàniament sense haver de girar l’envàs. Les indicacions obligatòries han d’indicar-se en caràcters indelebles i han de ser clarament distingibles de la resta de les indicacions escrites i dibuixos. Entre d’altres especificacions, cal que el grau alcohòlic indicat no pugui ser superior ni inferior en més d’un 0,5% vol. al grau determinat per l’anàlisi.\nLa Comissió Europea ha desenvolupat un sistema d’informació electrònic anomenat E-Bacchus, que permet consultar informació sobre denominacions d’origen i indicacions geogràfiques protegides (DOP/IGP) a la Unió Europea, indicacions geogràfiques i denominacions d’origen de països tercers protegides a la Unió Europea en virtut d’acords bilaterals de comerç de vi o termes tradicionals protegits a la Unió Europea. Totes les disposicions sobre l’etiquetatge específic de productes vitivinícoles poden ser consultades en aquest enllaç del Departament d’Agricultura de la Generalitat.\nMolts preferirien que en les etiquetes de vi no es donés gat per llebre; o sigui, que no s’ensarronés, que no s’enganyi fent passar una cosa per altra. El president de la DO Catalunya, Xavier Pié, entén que el debat està en “si es juga a confondre o no al consumidor”. Apunta que el ‘per-per a’ es practica “a tot el món”, i que “no és cap ficció”. No ho veu no com una cosa negativa sinó com “una aliança comercial entre un elaborador que fa vi i un distribuïdor amb capacitat comercial o un restaurador”. Afegeix que “no hi veig cap mena de problema”. Xavier Pié considera que el futur passa per establir aliances entre productors, elaboradors i comercialitzadors; i arriba a veure, fins i tot, aliances futures entre viticultors i consumidors on “la part del mig la farà qui sigui més eficient”. En aquest sentit considera que “hi ha d’haver un vincle absolut entre la vinya i el consumidor”. En canvi, el president de la DO Catalunya creu que ha de ser “cavall de batalla” el no permetre “el frau”, i considera que tot allò que s’indica a les etiquetes “ha de ser veritat”.\nEl president de l’Associació Catalana d’Enòlegs (ACE), Joan Miquel Canals, considera sobre els ‘per-per a’ que no es pot generalitzar. Afirma que “les circumstàncies poden ser múltiples i hi ha grans vins que són ‘per-per a’, uns vins molt justets malauradament”. La clau de volta, afegeix Joan Miquel Canals, és que el ‘per a’ no s’amagui, “que al darrera no hi hagi un pur ‘marquista’ sinó coneixement i personalitat, amb un enòleg que dissenyi un vi però que per manca de recursos o per estil d’empresa prefereix fer vi a casa d’un tercer”. Així mateix, el president dels enòlegs catalans també apunta que “això s’hauria de reflectir a l’etiqueta d’alguna manera, i sempre el client hauria de tenir la informació a l’abast”.\nEl president del Consell Regulador de la DO Terra Alta, Joan Arrufí, entén que la sortida al mercat amb una marca comercial, sense ser productors, és un fet “cada cop mes estès a tot Catalunya, però especialment a les zones vitivinícoles amb més renom, i / o més de moda”. Veu que aquest moviment té vàries lectures. Una d´elles és que, si hi ha moltes marques blanques que actuen al territori, a la DO, és per que ha cridat l´atenció i, per tant , és un fet fins a cert punt positiu, interessant”. Afegeix que “això es un termòmetre de l´interès per els vins de la zona i, per exemple, a la Terra Alta cada cop n´hi a més, de la mateixa manera com passa al Montsant i a d’altres regions vitivinícoles del país. I al mateix temps, ens fa pensar als productors en millorar els nostres vins o marques comercials per a competir. I això també és molt bo”.\nAra bé, al seu parer, hi ha d’altres lectures. Opina que “si no es regulen d´alguna manera pot arribar a provocar un greuge al celler productor, elaborador i comercialitzador. Com que no hi ha una regulació que distingeix d´una manera clara al consumidor, qui es productor i elaborador i qui és solament un comercialitzador, quant surten les ampolles al mercat tots juguem amb les mateixes condicions, i només d´una manera molt feble s´indica amb la frase ‘per-per a’. És difícil que un consumidor, si no es que hi està molt ficat en el món del vi, se’n doni compte, i en cap cas li doni importància”.\nJoan Arrufí afegeix que “és molt important facilitar al consumidor final la informació necessària per a que pugui fer la tria d´un vi, i així es fa amb molts paràmetres a les etiquetes dels vins i fitxes de tast, però al final, tan si ets productor/elaborador com si ets un ‘per-per a’, expliquem la mateixa història: vinyes velles, elaboració molt seleccionada, fermentació en bótes, envelliment en ampolla, treball de mares….blablablà. I ens deixem el més important: aquest vi ve de les meves vinyes, i l´he elaborat al meu celler…i això hauria de ser un valor afegit, i visible a cada ampolla de vi. Per tant, hauria de ser regulat i fer-ne la difusió necessària per a que el consumidor final estès assabentat”.\nEl president de la DO Terra Alta posa com a exemple d’una bona solució d’aquest atzucac el personatge francès del ‘negociant’, “que no només està indicat a l´ampolla, sinó que podem trobar vins de ‘negociants’ molt reconeguts i apreciats. La seva feina, consistia i consisteix en fer la selecció dels vins, mostos…i fer el cupatge, embotellar i comercialitzar un vi. Però també està marcat a l´ampolla d´una manera molt clara qui es productor: ‘Mis en bouteille par la propriété’. Joan Arrufí conclou afirmant que “ si no li donem un reconeixement als emprenedors és possible que en un futur amb quatre cellers podrem tenir tots els vins i marques que vulguem…i per altra banda, si no es crea empresa al territori, quin futur deixem als nostres fills? Us imagineu una DO sense cellers?”.


Blog del Museu Nacional d'Art de Catalunya » Les biblioteques de museus: les grans desconegudes\nImatge de l’exposició virtual de cobertes modernistes (Biblioteca Joaquim Folch i Torres).\nLes biblioteques de museus atenen tant usuaris de la pròpia institució com externs, que arriben a la biblioteca amb motivacions investigadores, estudi de l’art o per ampliar informació sobre les col·leccions. Però no sempre va ser així, ja que en un primer moment aquest tipus de biblioteques van sorgir de l’activitat del museu, per donar suport a les tasques de documentació que portaven a terme els seus professionals. Amb el temps, i a mesura que creixien els seus fons i els museus s’anaven obrint a la societat, aquest caràcter més restringit de les biblioteques es va ampliar al públic en general i avui dia es poden considerar serveis públics.\nPerò és veritat que no sempre són prou visibles per al públic en general. No obstant això, les biblioteques de museus tenen una rellevància indiscutible per al personal de la institució i també per a la societat, atès que disposen d’autèntics tresors als quals cal donar visibilitat. Entre els seus fons trobem catàlegs d’exposicions, de subhastes, obres de referència d’art, incunables, publicacions periòdiques especialitzades… També poden disposar de col·leccions de valor per a la investigació de l’activitat artística d’un país, com ara petits catàlegs d’exposició, arxius de premsa, cartells, catàlegs de mà, invitacions d’exposicions, postals… que molt sovint romanen amagades. Tota aquesta documentació habitualment és accessible a Internet a través dels catàlegs o OPACs (Online Public Access Catalogue). Esmentem a continuació alguns dels OPACs de biblioteques de museus més destacats, nacionals i internacionals:\nTambé hi ha catàlegs col·lectius que permeten fer cerques a diferents biblioteques de museus alhora:\nCatálogo Colectivo BIMUS (Xarxa de Biblioteques de Museus)\nCatàleg col·lectiu Artlibraries.net\nCatàleg col·lectiu NYARC (The Brooklyn Museum, The Frick Collection i The Museum of Modern Art)\nPer tal de facilitar l’accés a un fons únic i tan específic, les biblioteques de museus proporcionen serveis com: informació bibliogràfica, préstec interbibliotecari, servei d’obtenció de documents, formació d’usuaris, butlletins de novetats bibliogràfiques, bases de dades, alertes, guies d’ús de recursos o guies de lectura, i porten a terme activitats com ara exposicions bibliogràfiques presencials i virtuals, clubs de lectura, bookcrossing, conferències, trobades amb altres professionals, etc.\nSessió de la BCNegra 2014 a la biblioteca.\nInternet i les xarxes socials han ajudat en gran mesura a fer-ne difusió, però encara queda molt a fer, com, per exemple, formar part més activa de les institucions a les quals pertanyen i atraure visitants del museu, als quals la biblioteca els pot servir per conèixer millor les col·leccions o, simplement, per fer-los gaudir amb l’art.\nLa Biblioteca té més de 100 anys d’història i ha esdevingut una de les més importants del país. Des dels seus inicis ha estat clau per a la documentació del patrimoni artístic de la ciutat de Barcelona. Al catàleg hi podeu consultar més de 150.000 registres bibliogràfics (entre llibres i revistes), una part és de lliure consulta a la sala de lectura. Tenim previst l’optimització i millora dels recursos per tal de ser més eficients.\nAlgunes accions que ens ajudaran a aconseguir aquest objectiu són: millorar els serveis als usuaris, fer accessible els fons mitjançant la digitalització d’alguns documents (futura participació a la Memòria Digital de Catalunya, elaboració d’exposicions virtuals per al web del museu…), atraure nou públic gràcies a la visibilitat que ens proporcionen les xarxes socials i Internet, fomentar la col·laboració biblioteca-museu, així com entre la biblioteca i les universitats i escoles. Amb aquestes accions (i moltes més) seguirem treballant per continuar com a referent clau en l’estudi i la documentació d’art i ampliar-ne l’ús social.\nCreus que són prou conegudes les biblioteques de museus? N’ets usuari? Coneixes la Biblioteca del Museu Nacional i el seu fons?\n“Exteriors” de luxe: la col·lecció d’enquadernacions d’Alexandre de Riquer Yolanda Ruiz No hi ha res que dignifiqui més un...\nParticipar a Google Art Project: oportunitat o competència? Quan el projecte Google Art Project apareix en escena el...\n1 d'abril de 2014 a les 1:36 pm\nEsperem que aquesta iniciativa tingui continuitat i que la biblioteca sigui realment un joc d’interacció pública entre l’art, els historiadors i els llibres. Així que enhorabona! Per contribuir en aquesta direcció, i per a què sigui una realitat, caldria comprendre la situació de molta gent que intenta compaginar un treball i una passió / carrera / treball complementari, és a dir, la recerca dins del món de la història de l’art. Tots som conscients que gran part de nosaltres no ens dediquem a la recerca -ja sabem el percentatge que s’inverteix en cultura tant des del govern espanyol com des de la Generalitat-, i per tant, hem de fer malabarismes per poder compaginar una feina “normal”, molt sovint en un altre sector, amb “cosetes” dedicades a la recerca, que és realment la nostra gran passió. És per això que, per començar, caldria revisar els horaris d’apertura de la biblioteca, a disposició dels seus potencials usuaris i no tan sols de cara als que hi treballen, només així s’aconseguirà una aproximació entre tothom. Com ja he demanat en alguna ocasió, quan la biblioteca era al carrer Comerç, almenys els dissabtes pel matí obrien (i es tancava els dies laborals a les 19h). Per tant, les possibilitats poden ser múltiples, des d’allargar algun dia a la setmana l’horari de la biblioteca (la National Art Library de Londres obre els divendres fins a les 22h, per exemple), o d’obrir com abans els dissabtes. D’altra banda, caldria repensar la seva ubicació i connexió no tan sols amb els seus usuaris sinó fins i tot amb la ciutat. Un cop més, la seva antiga ubicació al carrer Comerç resultava més còmode per tothom. Així doncs, només prenent mesures es podrà acabar amb totes les lamentacions fetes sobre la falta de públic a la biblioteca.\nJana Soto (Responsable de la Biblioteca) ha dit:\n1 d'abril de 2014 a les 4:09 pm\nMoltes gràcies per la teva aportació Juan!\nEstem treballant per a donar millors serveis en general, i això passa també per estudiar una possible modificació d’horaris. Som conscients que cal adaptar-los a les necessitats d’un públic ampli. Malauradament, els recursos cada vegada són més escassos i els esforços han de ser majors, però amb tot això intentarem buscar les millors solucions per a tothom.\nBlog del Museu Nacional d'Art de Catalunya » Cap a un nou model de biblioteca de museu ha dit:\n28 de gener de 2016 a les 11:37 am\n[…] com explicàvem a l’article Les biblioteques de museus: les grans desconegudes, aquesta tipologia de biblioteca, històricament, no ha gaudit d’una gran visibilitat fora de les […]\nCAPTCHA * Time limit is exhausted. Please reload the CAPTCHA. − cinc = un


Riberaonline: Dos reportatges sobre el monument franquista de Tortosa guanyen el III Premi Terres de l’ Ebre de Periodisme\nSònia Castellò, de Ràdio Ebre – Cadena Ser i Gustau Moreno, de Canal 21, comparteixen, ex aequo, el III Premi Terres de L' Ebre de Periodisme que atorga la demarcació per distingir els autors de treballs periodístics que tractin temàtiques pròpies de les Terres de l' Ebre. Va rebre una menció especial el reportatge del tercer finalista, Francesc Millan Ariño.\nL'acte de lliurament del III Premi Terres de l' Ebre de Periodismeva tenir lloc el passat divendres, a la seu de la demarcació Terres de l' Ebre i va ser presentat per la presidenta de la Junta, Sílvia Tejedor.\nEls dos reportatges es van realitzar l'any passat arran de la consulta que va promoure l' Ajuntament de Tortosa per conèixer l' opinió de la ciutat respecte del monòlit franquista que encara perviu, ubicat al bell mig del riu Ebre. Sònia Castellò i Gustau Moreno van explicar les motivacions i el procés que els va portar a realitzar el seus reportatges, pocs dies abans de la consulta esmentada.\nLes tres peces de ràdió de Sònia Sònia Castelló van ser emeses el dies 17, 23 i 25 de maig, centrades "al voltant de la construcció del monument de la Batalla de l' Ebre de Tortosa, en el marc de les celebracions dels 25 años de paz del règim franquista". Segons la periodista, va ser un exercici de curiositat personal que la va empènyer a compatibilitzar, en menys d'un mes, la seva tasca diària amb aquesta investigació.\nEl reportatge televisiu de Gustau Moreno, "Memòria del Monument", emès el 21 de maig, responia, va explicar el seu autor, a la molta ignorància que hi havia a la ciutat respecte de que es tractava d'un momument franquista, i ell va voler donar una visió plural del mosaic d' opinions existents.\nFrancesc Millan Ariño, tercer finalista d'aquesta edició amb el seu reportatge "L'illa dels Bous", el silenci que mata", publicat el 23 de setembre al setmanari L' Ebre, va explicar també al públic què l' havia portat a rescatar de l' oblit el tema dels bous abandonats de l'Illa de Vinallop.\nEl III Premi Terres de l' Ebre de Periodisme ha comptat amb la participació de disset treballs publicats o emesos en set mitjans procedents de tot Catalunya. Segons el Jurat del Premi, l' alta qualitat de molts d'aquests treballs ha portat, un any més, a compartir el Premi.


TUMATEIX LLIBRES, parlem de llibres.: PURGATORI de David Marín\nPURGATORI de David Marín\nEm va agradar "Mala lluna", i feia temps que sabia que aquest segon estava en marxa, així que l'he agafat amb ganes. Enyorava el sergent Rull i els seus companys, la Núria Riu i el Coscubiela (cosqui), i la quotidianitat que els envolta.\nLa trama segueix diferents camins, d'una banda tenim l'assassinat del director d'una escola religiosa de Balaguer, en circumstàncies no massa adients al càrrec. El troben mort en una rotonda freqüentada per prostitutes. Alhora, també arriba fins als agents una petició peculiar. Una dona afirma que hi ha una bruixa al poble on viu, que han començat a passar desgràcies i que encara en passarà de més grosses. Per descomptat, també seguirem els conflictes del sergent Rull i amb la seva família. Si a "Mala Lluna" i a "Primàries de sang", David Marín ens parla més dels problemes que li dóna la filla, en aquesta se centra en les contrarietats i entrebancs de parella.\nCom a curiositat: La mort del pare Moragues és jurisdicció dels investigadors de Lleida, però la sergent Anna Grimm, està molt enfeinada i com és un religiós de Balaguer, els passa el cas. Una picada d'ull a Montse Sanjuan i el seu personatge estrella.\nTambé m'ha agradat molt la parla dialèctica d'alguns dels personatges. Tot i que sóc de Lleida, tenim una gran quantitat de matisos que distingeix el lleidatà de cada comarca i trobo molt bonic llegir-ne un tast.\nL'argument enceta la curiositat des del primer moment. La diversitat de temes que s'entrellacen ens confon i ens despista. Els problemes familiars envolten la trama de quotidianitat i realitat. Sensació que també augmenta amb els diferents escenaris, alguns molt rurals, i amb uns personatges plens de matisos. Una bona novel·la que consolida la sèrie. Espero que seguim gaudint de més casos del sergent Rull.


Atenes és una ciutat en la què ningú es fixa des dels Jocs Olímpics de l’any 2004. Una capital d’edificis en ruïnes i asfalt gris, sense línies ni passos de zebra, i una selva d’arbres per podar. Atenes és una ciutat blanca infinita que dóna al mar, d’on rep aquells que, veient el que els espera i tot i venir d’una guerra, pensen a desfer el camí per tornar a casa. La recessió que pateix Grècia i les seves conseqüències, fàcilment visibles al carrer (indigents arreu), fan que un s’adoni que el concepte “Europa” no vol dir el mateix en funció del punt de vista des del qual es miri. Una situació socio-econòmica que, sumada a la corrupció que hi havia al Govern, va desembocar l’any 2008 en greus revoltes principalment al barri d’Exarchia, de profunda ideologia anarquista. Les protestes veïnals van arribar en alguns moments a ser violentes i, des de llavors, diuen que la policia no entra a la zona. Per aquest motiu és a Exarchia i al seu entorn on es concentren la major part d’squats (propietats ocupades de forma il·legal), alguns dels quals ofereixen sostre i altres serveis a persones refugiades. Malgrat tot, alguns squats d’ideologia política són desconfiats i molts no accepten l’ajuda externa. Una persona indigent en un parc al barri d’Exarchia. Al fons, l’Acròpoli. La vulnerabilitat de les persones refugiades s’accentua quan no tenen cap mena de protecció, ja que a la ciutat són també sovint blanc de grups violents d’ultradreta. La matinada del 24 d’agost, l’squat d’ideologia anarquista més gran, el Notara 26, va ser atacat per uns encaputxats que van llençar còctels molotov i bombones de gas portàtils obertes contra les finestres de les habitacions on dormia la gent, per després fugir en moto i deixar l’edifici inservible. Les famílies que l’habitaven, totes il·leses, van haver de ser reubicades tot i la manca d’espai en tots els altres hotels ocupats.\nLa situació dels squats és especialment delicada. Allà no arriba ni un euro de diner públic, perquè les persones que s’hi allotgen no estan comptabilitzades oficialment. Com que els camps estan al límit de la capacitat, tampoc es forcen en gran mesura els desallotjaments de les cases ocupades. Les vides dels que s’estan a Atenes queden a mans del voluntariat, majoritàriament estranger, que aporta optimisme on només hi ha desassossec. Sorgeixen un grapat de projectes que a vegades s’aturen quan les persones que els duien a terme se’n tornen als seus països. Dins dels squats apolítics (s’autoanomenen així, tot i que fan front obertament a les polítiques europees de migració i refugi), hi ha escoles, hotels i hospitals abandonats que ara tornen a complir les funcions que tenien abans de la crisi. Grups de voluntaris van habilitar l’estiu passat un solar com a espai de lleure per a la canalla, i d’altres van instal·lar wi-fi a Victoria Square, punt de reunió de les persones nouvingudes. També es programava un cop per setmana l’anomenada Comissió Morada, una reunió a porta tancada de les dones dels squats que servia perquè poguessin descansar de les obligacions diàries i alhora per explicar-los conceptes com que, si una dona és violada, ho ha de denunciar.\nL’optimisme inicial que professen els voluntaris es converteix en una sensació de desesperació i de ràbia davant la impossibilitat de canviar gran cosa, ja que la situació és molt complicada. Això és el que explica Alberto Martínez, estudiant d’Erasmus, que va decidir dedicar el seu temps lliure a l’ajuda a les persones refugiades. Critica l’organització de les assemblees anarquistes però també carrega contra el govern grec, a qui acusa de tapar la realitat i crear un aparador per als turistes. És testimoni de l’educació en valors de les persones refugiades, aconseguint, al llarg del temps, que tant homes com dones es cuidin de la neteja dels espais. “Quan una persona surt de la seva zona de confort, o t’obres, o no hi ha cap altra opció”, comenta. Acondicionament de la terrassa de l’squat ubicat a l’antic Hotel Oniro.\nSara Coloma va venir a Atenes sense pertànyer a cap associació i va començar a fer classes d’anglès a l’squat que serveix d’escola. De pare espanyol i mare marroquina, li ha sigut més fàcil integrar-se en les comunitats, tot i que reconeix que també és un inconvenient perquè és més conscient de la seva situació al parlar la seva llengua i permetre’ls, això, explicar-se més, sobretot les dones. Opina que “Grècia està desbordada, no dóna l’abast, i el fet que hi hagi llocs com aquest, amb ideologia o sense, és fonamental per ells perquè també són humans i necessiten menjar tots els dies i tenir llocs on dutxar-se”. Es fa difícil posar-te a la pell de les persones refugiades perquè arrosseguen històries massa tràgiques, pèrdues massa grans, nits massa fosques enmig del mar, i per sort no tenim experiència en aquestes situacions. Però un dia entres en un squat i el nen que et surt a rebre duu una samarreta on hi ha escrit el nom del teu poble. O veus criatures jugant amb una joguina idèntica a una que havies tingut quan eres petit. És llavors quan la realitat et dóna una bufetada i comprens que, per més estrany que a alguns els sembli, no vivim lluny els uns dels altres, tots ho fem en un espai anomenat Europa i que no té pietat d’aquells que, fugint d’una guerra, es troben enmig d’una crisi que no té prou recursos encara com per poder oferir unes condicions dignes d’acollida. Grècia es mou a la deriva i tots els refugiats que hi posen els peus ho fan amb ella.\nText i fotografia Marta Casadesús


Espais i objectes de la llar d'infants | Pira Conca de Barberà\nEspais i objectes de la llar d'infants\nA la llar d’infants el Tossalet trobem diferents espais que ofereixen un ventall de possibilitats educatives i lúdiques pels infants, on també hi participen els docents i les famílies. Els principals espais de l’escola són: espais interiors, espais exteriors, espais pels infants i espais pels docents.\nTots els espais de la llar són importants perquè són una font d’aprenentatge i proporcionen un àmbit de significats. Així doncs, és fonamental la seva organització, ja que condicionen l’aprenentatge i proporcionen oportunitats d’interacció. La llar d’infants és d’una sola planta i està distribuida de la següent manera:\nEspais interiors: el passadís, l’aula principal que connecta amb els lavabos pels infants (dos vàters, dues piques, uns calaixos on guardar el seu material i el canviador), una altra aula que actualment la fem servir de dormitori, la cuina (un espai amb pica, nevera i armaris), el despatx, el labavo pels adults i l’habitació de la neteja.\nEspais exteriors: un jardí amb arbres, jardineres, hort, sorral i diversos materials (motos, bicicletes, galledes, pales, rasclets, caixes…), el qual l’utilitzem diàriament i un altre espai amb pedres a la part posterior i lateral dret de l’edifici, el qual l’utilitzem més a l’estiu ja que hi posem una piscina i fem jocs d’aigua.


Audi A9 e-tron, una realitat el 2020\nEls d'Ingolstadt confirmen la producció d'un vehicle capaç de fer front al Tesla Model S\nAudi prepara un rival per combatre l’hegemonia del Tesla Model S. Els requisits, un funcionament 100% elèctric, una autonomia convincent i unes prestacions esportives capaces de fer front al model nord-americà.\nL’escollit per Audi serà l’A9 e-tron, d’acord amb unes declaracions de Rupert Stadler, cap executiu dels d’Ingolstadt. El nou A9 e-tron disposarà d’un sistema de tracció total, i la seva bateria tindrà una autonomia superior als 500 quilòmetres. A més, l’A9 e-tron disposarà d’un sistema de conducció autònoma molt avançat -nivell quatre- que si bé requerirà la interacció del conductor, representa un gran avenç en el camp de la conducció autònoma. De fet, aquest quart nivell suposa que el vehicle podrà circular sol i no només a les autopistes o autovies, com és possible avui dia.\nEl 2025, el 25% de la producció d'Audi serà de vehicles elèctrics\nVal a dir que el futur A9 compartirà plataforma, peces i tecnologia amb el Q6 e-tron, el futur SUV elèctric de la marca, i elements estructurals d’alumini que compartirà amb el Porsche Mission E, que arribarà al mercat un any abans que l’A9 e-tron.\nSegons el mateix Stadler, “Audi disposarà de tres vehicles elèctrics al 2020”. Es refereix al futur A9 e-tron, el mencionat Q6 e-tron i l’evolució de segona generació de l’A3 e-tron. L’alemany, a més, ha afirmat que “el 2025 el 25% de la nostra producció de vehicles serà elèctrica”.\nEl que encara no ha transcendit és la quantitat de motors elèctrics i la potència final de què disposarà el futur A9 e-tron. Val a dir, però, que el Q6 e-tron utilitzarà tres motors que erogaran una potència combinada superior als 500 cavalls de potència, una estructura que no serà massa diferent de la que utilitzarà l’A9.


Luci, escort Barcelona amb telèfon 604194219 (604-194-219)\nHola. El meu nom és Luci. Sóc una escort independent, molt afectuosa i amable. Les meves fotos són completament reals, no trobaràs una persona diferent quan vinguis a conèixer-me. Els meus serveis són petons apassionats, carícies, posturetes, massatge relaxant i penetració vaginal. Seré la teva amant perfecta, capaç de complir qualsevol mena de fantasia sexual. Explica'm quin és aquest desig més íntim que vols complir i jo molt gratament contestaré si el puc complir. Pots posar-te en contacte amb mi. T'informo encantada i quedem.\n30-06-22: Un altre cop disponible a Barcelona i amb nou vídeo\n29-06-22: No disponible a Barcelona per uns dies\n23-06-22: Nova anunciant a Barcelona\nGirlsBarcelona presenta a Luci, una escort independent a Barcelona amb telèfon 604194219 (604-194-219) i que realitza els següents serveis: Atenció a parelles, GFE, Lèsbic, Dúplex, Trios, Petons a la boca, Cubana, Disfresses i fetitxisme, Ejaculació corporal, Fantasies, Joguines eròtiques, Sexe oral natural, Pluja daurada, Massatges, Sado, Striptease... Luci és una escort d'ulls color mel, cabell castany, pits naturals, mesures 95-65-95, pell blanca, alta alçada i una edat de 32 anys. En el seu anunci no ens indica la seva nacionalitat, disposa de vídeo eròtic i tampoc ens facilita el correu electrònic de contacte. Atén a: apartament per hores, hotel, domicili client, vetllades... També està disponible per a viatges.


Banana Beach Resort San Pedro Belize - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 192 allotjaments a San Pedro.\nSuite 1 Habitació amb Vista sobre el Mar - Habitació\nMés informació sobre Banana Beach Resort\nSi busques un allotjament ben situat a San Pedro, no busqui més, el Banana Beach Resort és el lloc ideal. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Per aquells de vosaltres que vulguin aventurar-se 12 Belize, Belize Chocolate Company, Aeroport de San Pedro són només algunes de les atraccions disponibles per als visitants.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, servei de despertador, escriptori, balcó/terrassa, despertador per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Si buscau un allotjament còmode i adequat a San Pedro, faci de Banana Beach Resort la vostra llar.\nL’allotjament no disposa de recepció. Podeu recollir les claus a: Seagrape Drive, 0000 San Pedro. Els clients han de presentar un document d’identitat amb fotografia i una targeta de crèdit durant el registre d’entrada. Les peticions especials són segons disponibilitat i poden comportar suplements.\nTots els tipus de viatgers (46)Parelles (16)Viatgers en solitari (10)Famílies amb infants petits (4)Famílies amb infants grans (1)Grups (16)


Cinquanta anys del dia que Franco va entronitzar Joan Carles I com a hereu | NacióDigital\nCinquanta anys del dia que Franco va entronitzar Joan Carles I com a hereu\nLes Corts franquistes van ratificar el 22 de juliol de 1969 la decisió del dictador en una jornada en què el nou príncep va jurar els principis fonamentals del Movimiento\nper Pep Martí, 21 de juliol de 2019 a les 20:15 |\nFranco va fer successor Joan Carles de Borbó el 22 de juliol de 1969. la llei de Successió en referèndum. | Europa Press\nEl mateix dia que comença Congrés dels Diputats el debat d'investidura de Pedro Sánchez, es compleixen cinquanta anys d'un aniversari important de la història d'Espanya: la designació de Joan Carles de Borbó com a successor del dictador Franco. Aquell 22 de juliol de 1969, en el mateix edifici de les Corts, es va iniciar la fase última del règim i ho va fer amb una decisió, la de Franco, que va deixar tothom bocabadat.\nEl dictador oficialitzava la transició cap a la monarquia borbònica, però ho feia saltant-se l'ordre dinàstic i apartant l'hereu de la corona, Joan de Borbó, comte de Barcelona, en benefici del seu fill. No hi ha precedents d'una situació així en la història política europea. Franco, que no era rei però governava amb mà de ferro, designava futur monarca i alhora es permetia el luxe de descartar l'hereu i fill del darrer rei, Alfons XIII.\n"Una instauració i no una restauració"\nEl 22 de juliol, Franco va anar a les Corts per informar de la seva decisió, que havia de ser ratificada pels més de 500 procuradors. En el seu discurs, va deixar clar que la designació de Joan Carles era "una instauració i no una restauració". És a dir: quan fos monarca, el seu successor no tornaria a la vella monarquia d'Alfons XIII, amb els seus vells partits polítics, sinó que seria fruit de l'Espanya vencedora a la Guerra Civil.\nFranco desconfiava del pare de Joan Carles des del 1945, quan va llançar un manifest en què va reclamar la retirada del dictador i la restauració monàrquica\nJoan de Borbó havia estat descartat feia temps. Franco sempre l'havia volgut mantenir a distància. Quan el comte de Barcelona va demanar de participar a la Guerra Civil en el bàndol sublevat, Franco li ho va impedir argumentant que la seva vida era massa valuosa per posar-la en risc. Des que va llançar el Manifest de Lausana el 1945 -quan, davant la derrota de Hitler i Mussolini, va reclamar la retirada del dictador i la reinstauració monàrquica-, el general ja no se'n refiava. Malgrat això, es van reunir en diverses ocasions, una d'elles per decidir que Joan Carles es formaria a Espanya. Franco estava disposat a fer successor un Borbó, però sempre i quan s'avingués a sotmetre's a la disciplina del règim. Joan de Borbó no va acceptar. Joan Carles, sí.\n491 vots a favor, 19 no i 9 abstencions\nEl gran avalador de l'operació Joan Carles va ser l'almirall Carrero Blanco, en aquell moment vicepresident del govern -el president era el mateix dictador-, junt amb el nucli de tecnòcrates de l'entorn de l'Opus Dei. Volien una monarquia controlada que preservés l'essència del franquisme. Però no tothom pensava igual. Carrero va aconsellar Franco que la votació a les Corts fos pública i en presència seva, malgrat que alguns procuradors van demanar vot secret.\nCarrero va aconsellar Franco que la votació a les Corts fos pública i en presència seva, malgrat que alguns procuradors van demanar vot secret\nEl resultat de la votació va ser de 491 vots a favor, 19 negatives i nou abstencions. Entre els qui van oposar-s'hi hi havia alguns monàrquics que no podien acceptar que es bandegés Joan de Borbó (com el propietari de l'ABC, Guillermo Luca de Tena), algun procurador oberturista (com el català Eduard Tarragona) i falangistes de la dreta més extrema que no es refiaven d'un Borbó. Hi va haver també absències destacades, com la del capità general Agustín Muñoz Grandes, qui havia estat cap de la Divisió Blava i vicepresident del govern i era considerat proper al falangisme i poc monàrquic.\n"Rebo la legitimitat del 18 de juliol"\nSi el 22 de juliol es va ratificar la voluntat de Franco, l'endemà mateix Joan Carles va anar a les Corts per jurar fidelitat al dictador i als principis fonamentals del Movimiento. Joan Carles, ja príncep d'Espanya, va afirmar en el que seria la seva frase més aplaudida: "Rebo de sa excel·lència la legitimitat nascuda el 18 de juliol". Al dir-ho, entroncava la monarquia amb el règim feixista. El nét d'Alfons XIII havia traït el seu pare, però es garantia la corona. "O soc jo o ningú", diuen que li va dir a Joan de Borbó. Hauria d'esperar sis llargs anys fins a regnar en els quals la dictadura actuaria amb la brutalitat de sempre.\nJoan de Borbó acabaria abdicant en el seu fill el 1977. Franco, que havia exterminat la República, havia derrotat també a la monarquia històrica. "Vostè governarà d'una manera molt diferent a com ho he fet jo", va dir el dictador al príncep. Segurament, en moltes coses Joan Carles va anar molt més lluny del que pensava Franco, que no podia ni imaginar episodis com el retorn de la Generalitat i la legalització del partit comunista. Però en l'acceptació de Joan Carles a ser el successor de Franco hi ha moltes de les claus que expliquen les limitacions de la democràcia espanyola.\nPolítica, memòria històrica, Franco, Transició, franquisme, Joan Carles de Borbó, monarquia, dictadura, successor