El segon metge en els bous al carrer divideix al Botànic\nPACMA es concentra aquest dissabte, en la Plaça de la Verge, per a demanar l’eliminació dels festejos taurins\n21/02/2019 - Tania López\nEls bous al carrer tornen a estar en el punt de mira. Els socialistes han tornat a obrir el debat durant la Junta de Portaveus, on han proposat que, en el pròxim ple, es debata una proposició de Llei per a derogar la disposició de la Llei de l’Espectacle, que obliga a disposar de la presència d’un segon metge en els festejos populars en els quals se celebren els bous al carrer. Una mesura contrària als desitjos de les diferents penyes taurines que podria estar arribant a la seua fi.\nLa mesura del segon metge en aquest tipus de celebracions s’aprovava en Les Corts a la fi de 2017, encara que mesos després es va establir una moratòria de dos anys abans d’entrar en vigor. Aquesta mesura, que pretén augmentar la seguretat i la qualitat de l’assistència mèdica només afecta el 15% dels festejos taurins que es realitzen a la Comunitat Valenciana, d’acord amb les dades del Consell Autonòmic dels Col·legis de Metges.\nMata: “El metge ajudant causa més problemes que solucions”\nI és que la presència del segon metge s’aplicaria en funció del nombre d’habitants de la localitat en la qual es duu a terme la festa. D’aquesta manera, per a aquells esdeveniments taurins que es realitzen en poblacions de menys de 5.000 habitants, en el qual no participen bous salvatges, només seria necessària la presència d’un metge. No obstant això, en poblacions de més de 5.000 habitants, i en exhibicions de bous salvatges, seria quan apareixeria la presència del mèdic ajudant.\nAra, tot apunta al fet que aquesta disposició es derogarà, fins i tot abans que s’haja posat en funcionament. La majoria que formaria PP, Ciutadans i PSPV és més que suficient per a seguir avant amb la derogació del requisit del segon metge en els bous al carrer. En aquest sentit, el síndic del Grup Socialista en Les Corts, Manolo Mata, ha explicat que presentaran aquesta proposició de Llei, signada pel PSPV, perquè el metge ajudant “causa més problemes que solucions. Suposa un encariment de les festes per als festers, i tampoc augmenta la seguretat perquè no hi ha suficients metges a la Comunitat Valenciana per a tots les festes que, durant l’estiu, coincideixen”.\nPodem: “Hauran d’explicar al Col·legi de Metges per què no volen reforçar la seguretat en els festejos taurins”\nAixí mateix, Mata ha recordat que “el segon metge es va aprovar durant la Llei d’Acompanyament a proposta de Podem, seguint la petició d’una PNL presentada pel PP. En un primer moment, vam proposar una moratòria de dos anys i, ara, sol·licitem l’eliminació del segon metge definitivament, tal com estaven sol·licitant molts alcaldes i alcaldesses de diferents partits polítics”.\nPer la seua banda, el síndic de Compromís en Les Corts, Fran Ferri, no ha volgut donar declaracions fins que se celebre la reunió parlamentària, mentre que, des del grup Podem, han deixat clar que, ara, “hauran d’explicar al Col·legi de Metges i als professionals de la Sanitat per què no volen reforçar la seguretat en els festejos taurins. Es tracta de continuar aplicant mesures per a evitar que continuen havent-hi accidents. Les mateixes mesures que ja s’apliquen a Extremadura, Andalusia, Castella-la Manxa i Castella i Lleó”.\nPACMA ix al carrer per a exigir unes festes sense bous\nAquest dissabte, 23 de febrer, PACMA ha convocat una concentració en la Plaça de la Verge de València, a les 18.00 hores, per a exigir unes #FestesSenseBous. Així, el Partit Animalista, juntament amb mig centenar d’organitzacions de defensa dels animals, es reuniran per a mostrar que “la ciutadania rebutja els espectacles taurins, i la seua vinculació amb la festa de les Falles. El que hauria de ser un motiu de celebració i alegria per a tots els valencians i valencianes, torna a veure’s tenyit de sang i sofriment”.\nA més, PACMA ha recordat que “presentarem més de 73.000 signatures demanant la fi dels bous al carrer, i Generalitat i Diputació han fet cas omís”. Així mateix, continuen, “cap dels partits amb representació en les Corts Valencianes ha demanat, en tot aquest temps, la fi de la tauromàquia en cap de les seues formes”.\n“Per tot això, i per la fi de la violència contra els animals promoguda per part de les institucions públiques, dissabte que ve ens veurem a València. Per unes festes sense sofriment i sense sang”, han conclòs.


Visita tècnica per conèixer el funcionament del Viver d'Empreses Nexes de 9 representants de Turquía., Noticies, Espais Industrials Empordà\nVisita tècnica per conèixer el funcionament del Viver d'Empreses Nexes de 9...\nVisita tècnica per conèixer el funcionament del Viver d'Empreses Nexes de 9 representants de Turquía.\n2 de novembre del 2017. Nexes, Forallac.\nDelegació de 9 representants politics turcs visiten Nexes.\nEl passat dia 2 de novembre Nexes va acollir la visita d’una delegació de 9 representants polítics de Turquia, membres de “Techical Assistance for Bingöl Entrerprise Development Centre” ( ISGEM) de la província de Bingöl. La visita es va realitzar en el marc d’un viatge per conèixer experiències en el desenvolupament local i la gestió de vivers d’empreses de Catalunya. Aquesta visita al nostre territori va ser possible gràcies a la col·laboració de la Diputació de Girona i l’Ajuntament de Girona.\nDurant la visita Quim Gudayol, gerent de Nexes, va explicar de quina manera es gestiona i s’ha gestionat Nexes i els serveis que s’ofereixen als emprenedors, etc. També va destacar que la qualitat dels serveis complementaris que s’ofereixen inclosos en el lloguer dels espais, representen el valor afegit i diferencial que han permès que actualment Nexes estigui en ple funcionament, recordant l'aposta de l'Ajuntament de Forallac per impulsar el Viver.\nEn el marc de la visita també es va explicar el projecte Ei!Emporda, projecte clau per a l’atracció d’empreses i promoció conjunta dels poligons, posant en valor el paper de Nexes en tot el projecte i especialmentel valor de la cooperació intermuncipali el paper dels ens locals com impulsors de polítiques de suport al desenvolupament local.


Les músiques (i les cançons) que ens expliquen - El Periòdic d'Andorra\nLes músiques (i les cançons) que ens expliquen\nA la versió cinematogràfica de Soldados de Salamina de Javier Cercas hi ha un moment brillant. El soldat republicà que es va trobar amagat el dirigent falangista Sánchez Mazas després que fugís del Santuari del Colell va fer els ulls grossos i va dir als seus companys que allí no hi havia ningú. El mateix soldat és el que David Trueba retrata instants després a la pel·lícula ballant Suspiros de España agafat al seu fusell sota la pluja grisa d’aquella Girona dels darrers instants de la Guerra Civil. Segurament aquell és el moment més brillant de la pel·lícula basada en la novel·la de Cercas. I és que la música té un efecte gairebé demiúrgic sobre l’espectador en aquells moments de tragèdia. Aquell pas-doble, doncs, que tothom ha pogut escoltar alguna vegada de la veu privilegiada de l’enyorat Moncho, dóna la idea de la importància de la música en la vida. I encara diria més. Perquè el paper de les músiques, que tothom té en algun racó de la seva memòria, explica en gran part la biografia de tothom.\nAvui m’ha semblat adient parlar de músiques. I m’ho ha suggerit, precisament, la notícia que Andorra Telecom posarà a la seva línia d’espera composicions de músics i intèrprets del Principat. D’entrada és una decisió per aplaudir i no només per la promoció que significarà pels grups seleccionats sinó també perquè farà més agradable el temps d’espera al telèfon. I és que majoritàriament les institucions i empreses que acostumen a servir-se d’aquesta deferència mentre el client o el ciutadà espera ser atès no es destaquen massa per la seva originalitat i en manta ocasions es recorre a la música enllaunada.\nPerò tornant al tema que inspira aquest article, no està de més recordar que la música ens explica més o menys a tots d’una manera o una altra. Qui sinó en escoltar una cançó no haurà recordat algun instant important de la seva vida? Recordo que Tatiana Cisquella, una excel·lent periodista de Catalunya Ràdio que va morir prematurament fa uns anys, explicava que la raó del seu nom procedia d’una cançó. Segons relatava llavors la també col·laboradora de l’Ara, els seus pares es van conèixer mentre sonava una cançó titulada Tatiana i aquell va ser el motiu del seu nom.\nEn el camp de l’amor són moltes, també, les cançons que ha cantat (i recordat) una generació. Potser la gent més gran parlaria de Brassens. És possible. Però com recordava el malaguanyat Moncho en un concert de tribut a Joan Manuel Serrat, hi ha segurament una cançó d’amor que ha fet fortuna i que ha tingut tant o més recorregut que la del cantant francès. I aquesta cançó és Paraules d’amor, un tema del cantautor del Poble Sec que ha traspassat fronteres i que es taral·leja aquí i més enllà de l’Atlàntic en els nombrosos concerts que Serrat ha fet (i encara fa) a Europa i Amèrica. Sense moure’ns d’aquest camp (el de l’amor) també es podria citar una cançó de Lluís Llach que ha seduït el seu públic. I encara que del cantautor de Verges sempre se cita L’estaca (i amb raó, és clar) n’hi ha una altra de cançó que s’ha fet un nom en aquest àmbit. Si em dius adeu podria entrar, també en aquesta rèmora de temes que han passat de pares a fills i que encara es continuen cantant.\nI com que cada casa és un món i cada territori té, també, les seves cançons, no està de més recordar determinats temes que han triomfat en algun o altre indret dels Països Catalans. Sense anar més lluny tothom que hagi anat alguna vegada a la Universitat Catalana d’Estiu de Prada de Conflent sabrà que a més dels cursos, conferències i taules rodones que s’hi fan hi ha dues coses tant o més importants: els porrons de muscat i les festes que s’improvisen cada nit al Liceu Renouvier. I allí, enmig del pati de l’escola, cada nit sona aquella tonada d’«Au, vinga, vinga, vinga, arriba la Trinca, Trinca, Trinca, per salvar, la humanitat». El grup de Josep Maria Mainat, que enguany ha rebut la Creu de Sant Jordi, és un dels clàssics de les nits de Prada. Més enllà de la serralada que separa la Catalunya Nord de la Cerdanya i l’Alt Urgell també hi ha cançons que s’han fet un lloc en les festes majors i concerts que es programen en els mesos d’estiu. Posant el focus en les terres de Ponent (tant se val si el grup és de Lleida o de més enllà de la Panadella) hi ha una cançó que ja s’ha convertit en imprescindible en els repertoris musicals: Som de l’Oest. Aquest tema del Pardal Roquer, un himne de les terres de Ponent en tota regla, ha fet fortuna des de fa uns anys i ja és estrany assistir a algun concert sense que acabi sonant de matinada. Deia que cada territori té les seves cançons. I això ho he pogut comprovar a la Costa Brava, on les ballades que es fan al Passeig Cypsele de Llafranc, molt a la vora del mar, acaben sempre amb la sardana Girona m’enamora, un tema que també serveix com a colofó als concerts de la Selvatana.\nParlar de Girona i d’aquelles terres em serveix per acabar aquest article perquè a Calella de Palafrugell, a molt pocs metres de Llafranc, cada estiu s’hi celebra la tradicional Cantada d’Havaneres. I a la terra de Josep Pla, com a cada territori, també li correspon una cançó. Gairebé amb tota seguretat no hi ha un altre lloc més adequat per cantar l’havanera que va escriure Ortega Monasterio i que culmina cada cantada entre el rom cremat i la cadència suau de les onades que arriben a la Platja del Port Bo: El meu avi. És ben bé, doncs, que cadascú té la seva cançó i cada indret del país, també.


Quezada assisteix a la reconstrucció dels fets - Empordà\nQuezada assisteix a la reconstrucció dels fets\nL'assassina confessa de Gabriel ha estat conduïda fins al lloc on va ocultar el cadàver del petit\nEP / ALMERIA 13.03.2018 | 19:16\nAna maria Quezada assisteix a un segon registre a la finca de Rodalquiliar EP.\nAna Julia Quezada, la dona de 43 anys que ha confessat haver acabat amb la vida de Gabriel Cruz i haver amagat el seu cos el passat 27 de febrer després que el nen de vuit anys abandonés la casa de la seva àvia paterna a Las Hortichuelas de Níjar (Almeria), ha estat conduïda per segona ocasió a la finca de Rodalquilar en què hauria ocultat el cadàver per a una reconstrucció dels fets, segons han informat a Europa Press fonts del cas.\nLa detinguda ha arribat a la finca, situada a menys de cinc quilòmetres de Les Hortichuelas, minuts després de les 17,30 hores juntament amb els investigadors, la comitiva judicial, encapçalada pel jutge instructor Rafael Soriano, i els advocats defensors designats mitjançant el torn d'ofici pel Col·legi d'Advocats d'Almeria, que a la seva entrada a la finca han reiterat davant els mitjans que la sospitosa estava "col·laborant" i que hauria mostrat "molt penedida" pel que ha passat.\nLa reconstrucció dels fets, que s'ha prolongat durant prop d'una hora, suposa la segona visita a la finca de la sospitosa des de la seva detenció diumenge passat, quan va ser sorpresa mentre transportava al maleter d'un vehicle el cadàver de Gabriel fins a la Pobla de Vícar i fora arrestada abans que pogués accedir a l'interior d'un garatge de l'habitatge en què també es va practicar un altre registre aquest dilluns a la seva presència.\nAna Julia Quezada s'hauria esfondrat en l'interrogatori que s'ha dut a terme aquest dimarts davant especialistes de la Guàrdia Civil al confessar que va matar el nen, segons han confirmat a Europa Press fonts de la investigació. Segons la seva advocada, l'interrogatori va durar prop de dues hores i va respondre "a totes les preguntes", sense poder més detalls a l'estar declarat el secret de sumari.\nLa lletrada Beatriz Gámez ha assegurat a preguntes de la premsa després d'abandonar la Comandància de la Guàrdia Civil que l'única sospitosa per la mort de Gabriel s'ha prestat a "col·laborar" amb els agents, alhora ha explicat que aquest dimarts ha estat la " primera vegada "que els especialistes li han demanat que parlés sobre els fets.\nLa Guàrdia Civil treballa aquest dimarts a contrarellotge per recollir proves a fi d'elaborar un atestat el més complet possible perquè, juntament amb l'informe de l'autòpsia, s'aportin proves sòlides al jutge que instrueix la mort del nen Gabriel Cruz.\nDenuncien el conductor d'un autocar per set infraccions greus de trànsit\nFerides 26 persones en un accident entre un autobús i un turisme a Almeria


Els Castellers de Vilafranca no aconsegueixen el pilar de 9 per la diada de Tots Sants\nLa jornada castellera de Tots Sants a Vilafranca del Penedès prometia castells espectaculars i se n'han vist, tot i que no tots els que les colles s'havien plantejat. Els Castellers de Vilafranca han aconseguit per primer cop el quatre de nou sense folre però s'havien fixat un altre repte: el pilar de nou amb folre,manilles i puntals. Un castell que mai s'havia vist. L'estructura ha fet llenya abans que col·loquessin el setè.\nEl repte dels Castellers de Vilafranca era el quatre de nou sense folre. I és que era l'única de les quatre colles grans que no l'havia fet. L'han tirat de sortida i l'han carregat. Fins i tot ha fet la sensació que el descarregarien, però ha caigut quan la canalla ja era fora del castell. Si el quatre de nou era l'objectiu dels vilafranquins, la resta del món casteller el que volia veure era el primer intent de la història del pilar de nou amb folre, manilles i puntals. I l'han vist, però l'enorme estructura de quatre pinyes superposades ha caigut tan bon punt han començat a sonar gralles. També han intentat sense èxit el tres de deu amb folre i manilles i el pilar de vuit amb folre i manilles, i han descarregat el dos de nou amb folre i manilles. Els Capgrossos de Mataró han tornat a descarregar el tres de nou amb folre i han completat amb la mateixa seguretat el cinc de vuit i el dos de vuit amb folre. Finalment, els Castellers d'Esparreguera han fet castells de set.


Es busquen famílies d'acollida\nLa pandèmia ha doblat el nombre de nens que necessiten aquest recurs temporal, ja que els seus pares biològics no poden fer-se'n càrrec || A Lleida hi ha 27 d'aquests menors en llista d'espera\n© Es busquen famílies d'acollida\nL’Institut de Treball Social i Serveis Socials (Intress) busca famílies d’acollida per a nens i adolescents que actualment resideixen en centres de protecció, ja que els seus pares biològics no poden fer-se’n càrrec.\nA Lleida hi ha actualment 27 menors en llista d’espera per a una llar d’acollida temporal. I és que la crisi socioeconòmica associada a la pandèmia de la Covid-19 ha disparat el nombre de petits que necessiten aquest recurs a les comarques lleidatanes.\nPer promocionar l’acollida familiar, Intress va convocar el mes de juny passat un concurs en el qual va animar els quaranta nens i nenes de Ponent que a dia d’avui resideixen en llars d’acollida a crear un pòster per donar a conèixer aquest recurs, des del seu particular punt de vista i experiència.\nEn total, han rebut vuit propostes creatives i el guanyador, que es donarà a conèixer en les properes setmanes, obtindrà un lot amb jocs de taula. Si les restriccions sanitàries ho permeten, al setembre se celebrarà un acte d’entrega de premis que inclourà una exposició dels cartells participants.\nMarta Sanjuan, d’Intress a Lleida, explica que els menors que estan sota la protecció de la Direcció General d’Atenció a la Infància i l’Adolescència (DGAIA) es troben en centres de protecció i “tot i que allà els cuiden molt bé, és més propici per al seu desenvolupament un ambient familiar que els cobreixi les necessitats afectives, emocionals i socials”.\nEn la seua crida a la col·laboració ciutadana perquè s’afegeixin al programa d’acollida temporal, Sanjuan destaca que sobretot calen famílies que vulguin acollir nens i nenes majors de nou anys o grups de germans. Els interessats, que hauran de passar un estudi de validació, poden contactar amb Intress trucant al 973 246 307 o a acollimentslleida@intress.org.\nProcés de validació per unir-se al programa\nSer majors de 25 anys i tenir com a mínim 14 anys més que el menor acollit són alguns dels requisits per participar en el programa de família d’acollida. Una vegada les famílies interessades hagin presentat la seua sol·licitud, Intress posarà en marxa un procés de valoració que inclourà entrevistes personals i al domicili.


Convergència crida els seus militants a fer-se voluntaris lingüístics La República\nConvergència crida els seus militants a fer-se voluntaris lingüístics\nConvergència Democràtica de Catalunya (CDC) ha presentat aquest dilluns la seva campanya ‘Cap catalanista sense parella’, en la qual animen els 50.000 militants del partit a fer-se voluntaris lingüístics i contribuir, amb aquesta iniciativa, a treballar per ser ‘un sol país, un sol cos social’, segons ha explicat la secretària executiu de l’Àmbit Sectorial de CDC, Montserrat Candini. Convergència posarà les seves seus que té arreu del territori a disposició d’aquesta campanya que, segons ha explicat el responsable d’Immigració, Àngel Colom, vol triplicar la xifra de voluntaris lingüístics aconseguits en els deu anys de campanya, unes 30.000.\nSegons el secretari general adjunt de CDC, Felip Puig, la campanya respon a ‘un dels pilars’ del projecte polític del partit, ‘garantir la cohesió social, apostar per la integració i avançar en la idea i el somni de construir un sol poble’. Candini ha fet una crida als 50.000 militants, els 435 alcaldes de CiU i els 3.387 regidors de la federació nacionalista a sumar-se a la campanya, tot dient que Convergència posa a disposició del projecte les seves 450 seus d’arreu del territori.\nCandini creu que l’objectiu, a més que els nouvinguts coneguin la llengua catalana, és que aquests puguin conèixer els catalans ‘de primera mà’. Puig ha assegurat que CDC ha situat com a ‘prioritat’ les polítiques d’immigració i ha criticat el model dels socialistes, que considera que ha ‘utilitzat’ aquestes polítiques ‘com un recurs partidista i electoral’.\nPer la seva banda, Àngel Colom, que ha demanat al Govern que ‘s’activi’, ha explicat que, en deu anys, la campanya de voluntariat lingüístic ha donat com a resultat 30.000 parelles. Una xifra que ha comparat amb ‘el milió i mig de persones que han vingut a Catalunya’ en els últims anys. ‘Hem d’anar més ràpid’, ha dit, i ‘aconseguir multiplicar per tres aquesta xifra’.\nPuig ha dit que ‘només amb la iniciativa de les administracions no n’hi ha prou’ i que els ciutadans s’han de posar a treballar per l’objectiu que els nouvinguts coneguin el català.


El contingut d’aquest treball ha servit també de base per a l’elaboració del Decàleg per a la reforma del Sistema de Salut de Catalunya, que van elaborar de manera conjunta el CCMC, la Societat Catalana de Gestió Sanitària (SCGS) i el Consell de Col·legis d’Infermeres i Infermers de Catalunya (CCIC) i que va ser presentat públicament el passat mes de juny. Aquest decàleg conté propostes generals de reforma i s’ha fet arribar a les autoritats polítiques de Catalunya i de l’Estat. També va ser presentat al Congrés de Diputats en una compareixença del president del Col·legi de Metges de Barcelona (CoMB), Jaume Padrós. Compta, a més, amb múltiples adhesions, entre les quals la de la pràctica totalitat dels col·legis professionals de l’àmbit de la salut de Catalunya.\nEl President del CoMB, Jaume Padrós, presenta al Congrés les propostes del Decàleg per a la reforma del Sistema de Salut de Catalunya (12/06/2020)\nMetges, gestors i infermeres reclamen un gran pacte nacional per reformar el sistema de salut de Catalunya davant la crisi de la COVID-19 (11/06/2020)\n*El document del CCMC COVID-19. Lliçons apreses. Per una reforma del sistema de salut de Catalunya compta amb les adhesions de la Societat Catalana de Medicina Familiar i Comunitària (CAMFiC), la Societat Catalana de Geriatria i Gerontologia, la Societat Catalana de Medicina Intensiva i Crítica (SOCMIC), l’Acadèmia de Ciències Mèdiques de Catalunya i de Balears i la Societat Catalana d'Anestesiologia, Reanimació i Terapèutica del Dolor (SCARTD).


Apartment on Krasnopresnenskaya Moscou Rússia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMés informació sobre Apartment on Krasnopresnenskaya\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Moscou, no busqui més enllà de Apartment on Krasnopresnenskaya. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Moscou. Els clients de l'hotel poden gaudir de servei d'habitacions, transport hotel/aeroport, habitació familiar, ascensor, servei de llançadora.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, calefacció, escriptori, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, reproductor de DVD/CD per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Apartment on Krasnopresnenskaya és una elecció inteligents per a viatgers a Moscou, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.\nCal que informeu el Apartment on Krasnopresnenskaya de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació. En arribar, cal abonar un dipòsit de 3000 RUB per si hi ha desperfectes. Aquest dipòsit es reemborsarà el dia de sortida en funció de l'estat de l'allotjament.


Fira de Primavera (20, 21 i 22 de maig a Cala Millor)\n… [Llegeix més...]\nEls Al·lots de Llevant celebraren la diada del seu aniversari\nEl passat 1 de maig, els Al·lots de Llevant varen tornar a actuar a Manacor. Durant el mes d’abril, ja havien fet dues sortides a Palma per començar a agafar rodatge i aprofitaren la plaça pròpia i la diada del seu aniversari per fer una passa més en les seves aspiracions i per plantejar la primera actuació completa de l’any. A la plaça de la Rectoria, la primera aleta va … [Llegeix més...]\nSus a una nova edició del FESTIVAL SONSERVERACLOWN!\nTorna els SONSERVERACLOWN amb espectacles internacionals, companyies balears i els mítics Yllana, el Festival Clown, una mostra de teatre d’humor, de circ, màgia i música per a totes les edats a la qual ens conviden cada any des de la Regidoria de Cultura i el Teatre Municipal La Unió. Enguany ens presenten a manera de carta de menú 6 plats per a tots els gustos: … [Llegeix més...]\nPrograma de Setmana Santa de Cala Millor i Cala Bona 2022\nPrograma de Setmana Santa de Son Servera 2022


Búsqueda de Cossetania Edicions - 7943-Fora De Joc - Llibreria Ulyssus S.l..\nBúsqueda de Editorial : COSSETANIA EDICIONS / Colección : 7943-FORA DE JOC\nEn aquest llibre hi trobem un repàs a la trajectòria vital i esportiva de Roger Roca, campió mundial de duatló. Es tracta d'una visió franca i emotiva que ens deixa entrar en la persona que hi ha darrere l'atleta, per experimentar com es gesta una vida dedicada a l'esport. Ens descriu tot el procés que el condueix a proclamar-se campió del món de duatló, i ens afegeix un pla d'...\nCuriositats i secrets a l'abast de pocs, les millors històries i anècdotes de la Fórmula 1 es relaten en aquest apassionant llibre, que desgrana en primera persona les peculiaritats de la categgoria reina. De la mà de Francesc Rosés, hi trobareu unes explicacions per acabar d'entendre el que es veu per televisió. Sabreu com funcionen aquests equips tan espectaculars o coneixere...\nPer fi una guia per als corredors aficionats escrita per un aficionat. Amb més de 15 anys d'experiència i molt bons resultats en l'àmbit amateur, l'autor construeix de manera amena, fàcil, entretinguda i planera, una guia per a aquelles persones que volen començar a córrer i no saben com fer-ho, o bé que ho han fet fa relativament poc i volen millorar. Partint de la base que có...


Pimec ajudarà als pagesos afectats per l’incendi de la Ribera d’Ebre - Imagina Ràdio\nPimec ajudarà als pagesos afectats per l’incendi de la Ribera d’Ebre\nPer altra banda, l’entitat ha exposat un pla de mesures per tal d’activar econòmicament el món rural. Unes propostes que hauria de dur a terme l’administració. Una de les que més han destacat ha estat que s’implanti la tecnologia 5G. Pel president de la sectorial agroalimentària de Pimec, David Coll, això ajudaria a retornar “la joventut als pobles”. Coll també ha demanat més flexibilitat en matèria urbanística per tal de poder mantenir les masies i poder aixecar noves construccions. “No és possible que ens caiguin les masies i no ens hi deixin fer la casa del fill al costat perquè hi ha normes fetes per algú de gran ciutat que diu que allà no s’hi pot posar una altra casa”, ha exposat Coll. A banda, també han demanat que l’administració destini més funcionaris als pobles per donar més serveis als seus habitants i, de retruc, portar-hi més població. A més també han demanat ajuts econòmics pels afectats de l’incendi.\nArticle anteriorRecuperen a Caseres i Batea víctimes d’una silenciada batalla de la Guerra Civil\nArticle següent[ÀUDIO] Teresa Jordà sobre el postincendi: “Hem de tornar a fer productives les zones agrícoles afectades”


Cornellà, 6 d'agost del 2018.-\nEl Sindicat Autònom de Policia (SAP-FEPOL) porta anys denunciant de totes les maneres possibles al Departament d’Interior de la Generalitat de Catalunya i específicament a la Direcció General de la Policia, la greu mancança d’efectius que pateixen les destinacions de la Regió Policial Metropolitana Sud. Una mancança d’efectius a la nostra Regió Policia que, malgrat s’hagi reconegut per part de l’Administració no veiem que s’hagi intentat posar alguna solució, ni tant sols després dels tràgics fets ocorreguts a Cambrils ara farà un any. La situació actual està posant en risc la seguretat de tots (ciutadania i efectius policials) i veiem amb preocupació que, malgrat les nostres denúncies, el Govern no posa solució a aquesta greu mancança. I quins exemples clars podem posar sobre la taula com a mostra clara i evident del que, des del setembre del 2016, el Sindicat Autònom de Policia està denunciant amb una major contundència\nComissaria de Districte de Castelldefels: Brutal manca d'efectius generalitzada arribant a ser, fins i tot en una setmana en torn de nit, nomes (3) tres policies. Això durant aquest estiu, període en que la població de Castelldefels es multiplica.\nEls exemples són prou clars com per a no continuar posant-ne més. I és que des de la nostra Secció Sindical ens estem preguntant: a què ens portant aquesta situació? En primer lloc a deixar desprotegides les nostres ciutats davant la impossibilitat, per estar #sotamínims, de poder garantir la seguretat pública tal i com el ciutadà es mereix. I en segon atemptar contra els drets dels membres del cos de mossos d’esquadra, ja que se’ls impossibilita el dret de poder gaudir dels permisos, ja siguin d’assumptes personals o d’hores acumulades, als quals tenen dret. Per tant, exposada aquesta vergonyant situació, des de la Secció Sindical del SAP-FEPOL a la RPM Sud ens preguntem: té alguna solució aquesta situació? La resposta és clarament Sí! Qui la pot donar? És evident que la Generalitat de Catalunya. Quina és aquesta solució? Aprovar de manera immediata noves promocions d’accés al cos de mossos d’esquadra i mentre aquestes no surten al carrer, aprovar una bossa d’hores estructurals per a tots i cadascun dels serveis. Ara bé! Cal també que les hores extraordinàries deixin de pagar-se per sota de l’hora ordinària, cosa que també resulta vergonyant! Cal revaloritzar i dignificar el seu preu, ja que sinó, en cas d’aprovar-se les bosses d’hores al preu actual, hi haurà el risc que ningú voldrà treballar de manera gratuïta. Per tant, des de la Secció Sindical del SAP-FEPOL a la RPM Sud, hem instat a la Subdirecció General de Recursos Humans a posar solució a aquesta greu situació que des del 2016 estem denunciant dins la campanya #sotamínims i faci les gestions oportunes per tal d’aprovar una bossa d’hores extraordinàries per a USC, revaloritzant el seu valor amb unes #HoresExtresDignes.\nNÚMERO DE COMUNICAT:E-99/2018\nDATA:6 de Agost de 2018


Comença la rehabilitació de l’església del Mental – NouBarris.Net\nComença la rehabilitació de l’església del Mental\n6 de febrer de 2019 5 de febrer de 2019 Informatius\tEsglésia mental, La Guineueta, Obres, Rehabilitació\nL’Ajuntament consolida l’estructura de l’edifici en una primera fase d’obres\nLes obres per consolidar l’estructura de l’església de Sant Rafael ja són un fet. L’Ajuntament ha iniciat el procés per recuperar la darrera peça de l’antic Institut Mental de la Santa Creu, pendent de rehabilitar. Han estat 33 anys d’abandó i degradació, mentre es buscava una solució. Finalment, l’Ajuntament es fa càrrec de la primera fase d’obres, l’estructural, amb un pressupost d’1,9 milions d’euros. Un cop rehabilitades les façanes i el murs, a l’octubre, l’Arquebisbat condicionarà l’interior de l’edifici per convertir-lo en la nova seu de la parròquia de Sant Rafael, actualment ubicada a pocs metres i en males condicions.\nLa resurrecció de l’església del Mental coincideix amb el 130è aniversari de la seva inauguració, el 1889. L’estat de l’església va anar empitjorant amb el temps fins al punt de necessitar una actuació municipal urgent de neteja i protecció pel risc de despreniments, ara fa uns quatre anys. El projecte de rehabilitació de l’edifici és fruit de moltes negociacions entre l’Arquebisbat i l’Ajuntament per repartir i definir les inversions. “Ha estat un procés complicat tant amb l’Arquebisbat – explica Carles Izquierdo, conseller tècnic Nou Barris – Primer per poder revertir aquesta situació urbanística que tenien aquí i per altre costat recuperar un símbol de Nou Barris molt patrimonial, també com demanava el barri i les entitats memorialístiques i de patrimoni del districte. Pensem que en qualsevol cas és un bon acord.”\nL’Ajuntament es fa càrrec ara de la rehabilitació estructural i de les façanes, ja que el temple forma part del catàleg de Patrimoni Històric i, a més, és i continuarà sent propietat municipal. L’interior de l’església, però, serà responsabilitat de l’Arquebisbat. L’ús de l’espai el tindrà la comunitat de la parròquia de Sant Rafael, ubicada actualment en un edifici proper en molt mal estat i amb moltes deficiències. “La parròquia que tenim actualment no reuneix les condicions mínimes- explica Máximo Regrado, un veí – A més, l’antiga església del Mental estava ja mig derruïda i al final acabaria pel terra. Aquí hi ha un espai que si es recupera anirà molt bé per als que ens agrada anar a missa i per al barri en general”.\nL’Arquebisbat construirà també les oficines parroquials, que es faran darrera de l’absis de l’església del Mental, a l’espai que avui dia és un talús de zona verda. Aquests locals quedaran en un nivell semisoterrat i dona la possibilitat a l’Ajuntament de reurbanitzar aquest entorn de forma que la coberta de les oficines parroquials es convertirà en un espai públic nou de trobada. Aquest espai s’estendrà pel voltant de l’església i salvarà el desnivell existent amb el Mercat de la Guineueta i els blocs d’habitatges del costat.\n← Tot a punt per iniciar les obres del vial que donarà sortida al carrer del Pedraforca\nInici d’obres a la plaça de Sóller →


Autocaravanes, nens, bicicletes i el què calgui!: d’octubre 2011\nPublicat per XaviCh a 23:34 Cap comentari:\nEl problema: els cargols que aguantaven un dels dos compassos d'un dels armaris alts, s'havien passat de rosca. Amb només un compàs la porta de l'armari no s'aguanta a dalt.\nÉs un problema recurrent, doncs en comprar l'auto ja vaig veure que més d'un dels suports dels compassos havien estat arreglats amb un suplement, pel mateix motiu.\nVaig descartar el suplement, per dos motius:\n- trobar un material adient, prim però resistent, i que pogués comprar en petites quantitats perquè només em calien uns pocs centímetres quadrats\n- amb el gruix del suplement, les portes no queden 100% arran del moble\nVaig demanar opinions a ACPasion, i em van donar diverses opcions, la majoria eren:\n- fer servir "masilla" o pasta reparadora en barra (per fusta o genèrica)\n- fer servir cola blanca, sigui sola, sigui amb serradures, sigui amb trossets d'escuradent\nVaig comprar la "masilla" multi-ús, i un pot nou de cola blanca, per tenir les dues opcions.\nUn cop posats en matèria, vaig decidir provar amb la cola i els escuradents.\nSuport low-tech a base de pal d'escombra telescòpic per aguantar la porta mentre treballo:\nUna mica de cola en un tros de plàstic, anar trencant els escuradents a trossets petits, sucar-los, i entaforar-los al forat.\nUn cop quasi seca la cola, tallo amb el cutter els trossets d'escuradents que sobresurten, poso el compàs i els cargols, i deixo que acabi de secar.\nSembla que ha quedat perfecte. Sempre estem a temps de posar el suplement si amb el temps torna a fallar.\nPublicat per XaviCh a 10:00 Cap comentari:


La Nostra Revista | Temes d'Avui - Carta a los jóvenes\nConcebut com «un instrument per a l´evangelització dels joves», i coincidint amb la preparació de la Jornada Mundial de la Joventut, Carta a los jóvenes, és el fruit de vint anys d´experiència i projectes pastorals per guiar el jove d´avui cap a una trobada personal amb Crist i que això canviï la seva vida. «Si aquesta carta serveix perquè almenys un jove es converteixi en un veritable deixeble de Jesús, sens dubte l´esforç haurà valgut la pena» escriu l´autor, Xavier Novell, jove bisbe de Solsona.\nLes seves propostes són senzilles i realistes, però de gran profunditat. Amb un llenguatge clar i proper, cada capítol «està construït –comenta el prelat català–, com un triple moment: una experiència vital humana que sigui una bona analogia per poder comprendre alguna cosa de la fe perquè que els nois ho visquin, desenvolupa, en segon lloc, un element de la fe, i acaba amb una experiència personal i autobiogràfica... que ensenya que la fe i la vida cristiana no són una teoria, sinó una experiència, un esdeveniment.»\nEl llibre està estructurat en quatre parts: el primer capítol, Lo mejor que te puede ocurrir en la vida, fa referència a la sorpresa de sentir parlar de Jesús, l´atracció i curiositat de buscar Crist «allà on Ell ha volgut ser present», i l´experiència fonamental del fet cristià: una trobada personal amb Crist «que transforma, i del qual sorgeix la pregunta: Què vols de mi, Senyor?»\nEl segon capítol, Trabando una amistad, tracta de com construir una fe sòlida i consolidar l´amistat amb Jesús a través de l´Eucaristia, la confessió i el tracte personal en l´oració. «La pregunta clau seria: ¿desitjo ordenar les meves prioritats per estar amb Jesús, conèixer-lo més i trobar-me sovint amb Ell?»\nEn el tercer capítol, Pronto El te pedirá algo importante, parla de la crida exclusiva, sense reserves, a la santedat en un estat concret: el matrimoni, el sacerdoci, o la vida consagrada. «Si el Senyor aconsegueix enamorar de veritat –llegim–, un dia des dels teus problemes, aspiracions o somnis, li preguntaràs què has de fer per ser feliç... probablement et contestarà: Deixa-ho tot, “vine i segueix-me”. No tinguis por, el millor que pot ocórrer és que el Senyor intervingui en la teva vida. Si deixes que Ell posi les seves mans sobre les teves en el timó de la teva nau, t´adonaràs que vas per bon camí... Crist et revelarà la coincidència que hi ha entre la bellesa i la grandesa de la seva crida i els desitjos més veritables del teu cor.»\nI finalment, el quart capítol, Construyendo una vida nueva, el dedica als temes de moral, oferint una proposta de vida cristiana, actual, valenta i alternativa a la cultura juvenil d´avui, necessària per afrontar els reptes que la societat actual planteja. «En aquest temps fosc –podem llegir en una de les últimes pàgines–, brilla una llum humil però esperançadora: l´Església de Crist... Si t´has trobat amb el Senyor, interpretaràs correctament l´ambient en què vius i sabràs que Crist per mitjà de seva Església, és el ferment capaç de capgirar la realitat.» Perquè no n´hi ha prou només de dir-se cristià, sinó que «aquesta nova vida és un do de Déu, però per poder rebre´l cal que rebutgis les seduccions d´aquest món. És imprescindible un camí ascètic de renúncia a tot allò que és contrari a l´Evangeli... Sé que no és fàcil, però no pas impossible. No et parlo d´una lluita prometeica en la qual únicament els que gaudeixen d´una voluntat a prova de bombes aconseguiran el seu objectiu, sinó de la humil acollida del do que Déu et fa si et reconeixes pecador i t´acostes a Jesús demanant el seu perdó i la seva ajuda.»


Historia de la policia i les xarxes de control social (Mossos, Polis i Guàrdies Civils). - Indymedia Barcelona\nHistoria de la policia i les xarxes de control social (Mossos, Polis i Guàrdies Civils).\nCorreu-e: negreverd ARROBA nodo50.org (verificat)\t 25 set 2016\nEl capitalisme és sens dubte una de les estructures socials mes adaptables i resilients, han hagut sistemes socials amb una durada més llarga, però cap com el capitalisme ha sofert canvis ambientals i estructurals tan forts i tan ràpids.\nDes de l’inici de la revolució industrial els canvis s’han succeït vertiginosament, però malgrat tot, hi ha un fil que uneix als xamans prehistòrics amb els moderns gestors de corporacions i estats, és el fil de la dominació, dominació sobre els homes, la natura i els recursos.\nEls aparells policials neixen i es desenvolupen en estreta relació amb les xarxes de comunicació, de proveïment, de subministraments i auxiliars (residus, sanejament ...)... xarxes de poder. No es que s’alimentin la una a l’altra (com és possible que en algun moment històric hagi passat), sinó en funció de les progressives necessitats dels sistema de dominació d’estats i corporacions.. o millor dit d’estats/corporacions.\nLa “societat en xarxa” s’ha mostrat com un dels instruments de dominació més eficients, és en realitat la base de la megamàquina de la dissort que és el sistema tecnològic/ industrial/ corporatiu/ capitalista.\nEls orígens de la policia a Catalunya, els Mossos d’Esquadra.\nAbans de 1714 i de la pèrdua de les institucions pre-borbòniques (institucions dominadores al servei dels poderosos) el sistema policial a Catalunya era un sistema de rels medievals basat en veguers i sometents al servei de la corona, o les sacramentals lligades més als gremis, o en policies privades al serveis de l’aristocràcia, l’església i de la nova mena de “senyors” derivada dels diners i el negoci...\nA partir de 1714 hi ha un canvi important, s’accentua, fins un cert punt l’autoritat reial (que de fet ja era la dels veguers), mantenint però els serveis repressius per les classes dominats, sense importar si eren austriacistes o felipistes, en el tema de la protecció del poder i de la propietat les dues “tendències” s’entenien.\nDurant la “postguerra” mentre es mantenia la resistència, l’estat borbònic va seguir potenciant i mantenint les patrulles civils armades de “contrainsugents” contra les partides austriacistes (la CIA no va inventar la metodologia de la contrainsurgència dels esquadrons de la mort). Aquestes bandes parapolicials botifleres es converteixen en pròpiament policials en generalitzar-se i oficialitzar-se com a Esquadres de Catalunya.\nLes Esquadres eren un cos reial, sotmès a l’exercit, que finalment era el qui tenia la darrera paraula, però també un cos al servei dels “senyors”, dels cacics, siguin aristòcrates, religiosos o burgesos. De fet el comanament va ser hereditari per la família Veciana entre 1721 i 1836 (115 anys!!!). Els Mossos d’Esquadra no sols van ser tropa de xoc antiinsurgent, també van “pacificar” el camp català (que en alguns moments va tenir més de 4.000 trabucaires, sense contar ni trabucaires carlins ni liberals... ) i va tenir un paper actiu en la repressió contra jornalers agraris i petits pagesos, preparant la marxa, o expulsió, a les ciutats de la ma d’obra necessària per la industrialització, mitjançant la misèria o a la força.\nLes Esquadres eren un cos policial de repressió político/social imprescindible per el nou estat borbònic, però també per la implantació de l’economia de mercat al nou estat, sols una força implantada al territori podia garantir la seguretat del transport de mercaderies en la xarxa de camins rals, aquesta seguretat en el transport era cabdal per la forta activitat econòmica que pocs anys desprès de la guerra es va desenvolupar a la zona litoral catalana.\nLa xarxa de carreteres a l’Estat estava regulada per una sèrie d’inoperants plans centrats en la radicalitat, a finals del segle XVIII havien sols 2.000 km escassos, però el 1877 ja eren 18.000 i el 1889 arribaven als 34.613 km.\nEls Mossos van ser model i exemple per constituir cossos semblants amb la mateixa finalitat, fins i tot potser més sinistres que ells. Els Veciana van ser assessors d’organitzacions policials (i parapolicials) com els “Migueletes de Guipuzcoa”, els “Fusileros de Aragón”, “Miñones de Valencia” i vàries “Compañias de Escopeteros” d’Andalusia. També van comanar diverses Companyies de Guardaboscs Reials a Extremadura, Aravaca... i fins i tot a Amèrica.\nPerò els mossos no deixaven de ser una “policia premoderna” a més dels mossos normals havien altres tipus més o menys desregulats i fora de l’autoritat militar (sota l’autoritat dels cacics), com les rondes volants, els zeladors de gitanos, veraders i, sobretot el mossos particulars, que eren gent armada, uniformada i amb les mateixes prerrogatives que els mossos, però al servei de particulars (especialment grans monestirs com Poblet, amb molts pagesos sotmesos a servitud), aquest “mossos particulars” sols estaven a les ordres del Veciana de torn en cas d’emergència.\nDurant la guerra contra Napoleó els mossos pràcticament van desaparèixer del mapa, però en arribar Ferran VII, amb la implantació de l’absolutisme, van reaparèixer i van prendre nova volada. Els Veciana, i per extensió el conjunt del cos, van ser botiflers amb Felip V, absolutistes amb Ferran VII i tímidament liberals durant la regència de Cristina. Les Esquadres van anar perdent empenta fins que van ser substituïda per la Guàrdia Civil. Malgrat aquesta substitució cal diré que la Guàrdia Civil va ser creada sobre el model territorial i organitzatiu de les Esquadres, però militaritzada totalment i, el que és mes important, centralitzada, al servei de l’Estat.\nLes Esquadres van sobreviure fins la Primera República, que les va dissoldre definitivament... fins que la Generalitat Republicana les va reimplantar (i la Generalitat Autonòmica va seguir l’exemple), no deixa de ser significatiu que un govern nacionalista (ERC), d’esquerra moderada i recolzada en els petits agricultors (Unió de Rabassaires), recollís la tradició d’un cos policial botifler, de servidors dels cacics i perseguidors de jornalers i pagesos pobres (??).\nUn dels darrers serveis de les Esquadres de Catalunya va ser el muntatge organitzat per aconseguir la condemna a mort de Josep Barceló, un dirigent moderadament radical de la Societat de Teixidors, representava als filadors més joves que no tenien els privilegis dels més grans.\nVa participar en la desactivació de la revolta de les selfactines, per tal de que s’aturessin els enfrontaments i les destruccions de màquines... a canvi va aconseguir del Capità General la prohibició de les selfactines (màquines automàtiques de filar), prohibició que, de fet, no va ser mai efectiva... la part de la Societat de Filadors, groga i col•laboracionista amb les empreses, va apartar al grup de joves radicals, mentre que els capitalistes i els militars preparaven l’escarment.\nMalgrat la seva posició possibilista i negociadora el van involucrar sense proves en un assassinat prop d’Olesa de Montserrat. El 29 de març de 1855 es produeix l’assassinat, el 23 d’abril s’executa als 7 autors (suposats), el 27 d’abril és detingut Josep Barceló, el 4 de juny el condemnen a mort i el 6 l’executen... el liberal català Laureà Figuerola prohom de la pàtria, diverses vegades ministre, fundador i president de la “Institución Libre de la Enseñanza”, el 19 de maig posava a Barceló com exemple “d’obrer intransigent”, pocs dies abans del judici/farsa i de l’execució... el final de la “intransigència” de Josep Barceló.\nLa pretensió d’escarmentar als desarrapats no va tenir gaire èxit i poc temps desprès esclatà a Barcelona, i bona part de Catalunya, la primera vaga general de la Península brutalment reprimida... Els poderosos van aprofitar per prohibir totes les associacions obreres, incloses aquelles que eren de fet grogues i col•laboracionistes. Qui sembra la misèria recull la ràbia... successos posteriors tenen l’arrel en la supèrbia, la cobdícia i l’abús de les classes dominants sobre els treballadors catalans.\nL’aparició de la policia de l’estat.\nSignificativament, és durant l’absolutisme (1824) quan es constitueix la policia moderna a Espanya, una estructura moderna i progressista que va ser clau per l’extensió i el manteniment de l’estat burgès que va liquidar l’antic règim. En la matèria policial conflueixen els absolutistes i els liberals: en la necessitat d’una ordenació policial del territori i la societat.\nAixí malgrat que en molts programes liberals figurava l’abolició de la policia (era un dels anhels populars en les bullangues de 1835 a Barcelona) aquesta no va fer més que créixer i modernitzar-se.\nAquesta policia, molt centrada en ser una policia política va ser regulada per la Reial Cèdula de 1824. Mitjançant aquesta Cèdula es constitueix per primera vegada un aparell policial estructurat i centralitzat a nivell estatal, encapçalat per una Superintendència de la Policia del Regne i una Intendència Policial a cada província i tot un escalafó piramidal fins els zeladors de barri.\nLa finalitat declarada en la legislació era “conocer la opinión y necesidades de mis pueblos e indicarme los medios de reprimir el espíritu de sedición”\nUn tret important és que entre les funcions de control d’aquesta policia, està la de formar padrons exactes del veïnat (edat, sexe, estat, professió i “naturalesa” dels individus), censos d’estrangers i expedir i visar passaports per el viatges ja sigui dins del l’estat o també a l’exterior. Totes aquestes funcions van encaminades al control i localització de la població, aquest control resulta imprescindible per les noves tasques que es marca el nou estat, permetre la administració eficaç de la ma d’obra i la mobilització d’homes per l’exercit. Aquestes funcions, especialment el control del padró es van mantenir, malgrat canvis polítics, econòmics i socials fins ben entrat el segle XX.\nTambé s’estableix el predecessor del DNI, la carta de seguretat, un document que permetia viatjar fins a 6 llegues del domicili sense passaport (entre 30 i 36Km, només !!), la carta de seguretat, que en principi sols tenien que posseir els barons de més de 16 anys d’edat, exempts militars en servei i eclesiàstics, també les vídues o solteres que no visquessin amb sons pares, fills, parents o tutors. La carta s’havia de renovar cada any.\nLa carta de seguretat va ser un pas més en l’enquadrament de la població fora del marc senyorial i s’ha anat perllongant en el temps fins l’actual DNI proveït de microxip i directament connectable a la xarxa.\nAquesta policia política es va trobar enfrontada, per el tema de les competències, amb l’exercit i el poder judicial i també amb el poder eclesiàstic (que volia restaurar la Inquisició), així amb un nou decret el 1827 va veure reduïdes les seves competències i es va trobar adscrita al ministeri de Foment\nEncara s’està lluny de la “policia d’ordre públic” les freqüents revoltes urbanes son reprimides per l’exercit o la milícia nacional i no és fins la dissolució de la milícia nacional (a l’inici de la Dècada Moderada 1844/1854) que es comença a considerar la necessitat d’una policia d’ordre públic, cada cop més necessària en un marc social explosiu.\nAixí la policia nascuda el 1824 va anar evolucionant i el 1844 es constitueix el “Cuerpo de Protección y Seguridad” un cos policial civil paral•lel a la Guàrdia Civil, la principal tasca d’aquest cos seria bàsicament la repressió al medi urbà, apareix doncs la policia d’ordre públic.\nA més havia una policia secreta pròpiament dita i una “alta policia” amb la tasca d’espionatge a l’estranger (una mena de CNI).\nMés endavant el 1877 el cos policial es divideix en dos Serveis, “el Servicio de Vigilancia” i “el Servicio de Seguridad”, els dos dependents del Ministeri de Governació. El “Servicio de Seguridad” va evolucionar a “Guardia de Asalto” durant la segona república.\nEl 1896 es crea una organització policial que, malgrat el seu nom, Policia Judicial, està directament orientada a la repressió de l’anarquisme.\nLa policia municipal de Barcelona.\nA rel del buit creat per la dissolució de la Milícia Nacional, que a Barcelona era força radical, el municipi governat per forces moderades va impulsar, cap a 1843, una força armada policial, una Policia Municipal, basant-se en la organització de serenos, vigilants, rondins, macers i guardians diversos.\nLa Policia Municipal de Barcelona es va constituir en un moment en que es necessitava iniciar un controls estricte de la població, majoritàriament obrera per garantir el manteniment d’una força de treball activa (contra les vagues), per evitar les conductes “antisocials” tan d’ideologies anticapitalistes com del que s’anomena delinqüència comú. Es tracta de garantir a la burgesia la seguretat de les seves vides i propietats, però també la “lliure” circulació d’obrers cap a la feina i de mercaderies entre els punts de producció, de distribució i de transport, en una ciutat en ràpid creixement.\nParal•lelament al desplegament de la policia municipal es despleguen tot un seguit de xarxes urbanes especialment la d’enllumenat públic, que permet patrullar i vigilar la ciutat durant la nit, el primer enllumenat públic a gas es va desplegar a Barcelona el 1841. La vigilància intensiva les 24 hores de dia dels carrers de les ciutats és un nou “producte” de l’oferta policial, ja no es tracta de reprimir avalots, sinó de vigilar la bona conducta dia a dia... Aquest “producte” s’ha anat perfeccionant amb el pas del temps, amb la introducció de vehicles (llavors sols havia un nombre limitat de policies muntats), i els nous dispositius de control en xarxa (videovigilància, control d’accessos...)\nLa Guàrdia Civil.\nLa Guàrdia Civil com a cos de policia militaritzat es constitueix el 1844, la seva funció era bàsicament el control del territori, seguint el model de les Esquadres de Catalunya, dividint en país en zones d’operació (coincidents en termes generals amb les províncies) i dependents del Govern Central.\nLa funció primera de la Guàrdia Civil és el control del medi rural durant les guerres i postguerres carlines, perseguint el bandolerisme dels desmobilitzats.\nLa repressió del bandolerisme per part de la Guardia Civil va resultar molt exitosa, en 10 anys van pacificar totalment una àmplia zona peninsular, sobretot Andalusia, Castella La Manxa, Aragó... Per exemple el tercer “Tercio” de la Guardia Civil, que s’ocupava del control de Andalusia Occidental en el període 1846/1850 va detenir a 12.875 persones, 5.015 “lladres, categoria en la que s’incloïen el bandolers. En aquest període la Guardia Civil del “tercer Tercio” va tenir 19 morts.\nAl llarg dels seus primers anys destrueixen nombroses “gabillas”, la de Caparrota, la del Chato, la de “Sangre Viva”, la del “el hijo del tio Blas”, del Califa, la del “Tuerto de Alajar”, les dels Zamarra, la del “Barquero de Cantillana” (el Curro Jiménez televisiu), la gallega del Señorin, Alzaperra, la dels Pardillos... A les ressenyes al periòdic “Guia de la Guardia Civil” podem trobar rregistrades, entre 1845 i 1853, les detencions de 241 bandolers (en van ser molts mes) i un centenar de morts. Per aconseguir aquests resultats la Guàrdia Civil va utilitzar abastament la “llei de fugues” i molts dels detinguts van ser condemnats sumàriament a mort o a llargues penes de presidi.\nAixò, de fet es concreta, en garantir el transport i circulació de persones, mercaderies per carretera (Reglamento de Carruajes 1857) i, molt especialment, del correu. El correu s’està, en aquells anys, expandint-se ja més enllà del que era durant l’antic règim, el 1845 es comença a implantar el segell i el 1856 es fa obligatori, el 1857 es promulga una Reial Ordre per el desenvolupament dels serveis de correus i el 1860 està ja implantat el servei de correu diari a totes les capitals municipals a Catalunya.\nEl correu en aquells moments d’expansió econòmica i industrial era necessari i bàsic, no com sistema de comunicació “personal” (postals i cartes a la tieta), sinó per els negocis i per la governació, el correu portava documents comercials, ordres, requeriments judicials... i la premsa.\nPerò una de les tasques assignades més vinculades a les xarxes de dominació és la funció de la Guàrdia Civil com policia de ferrocarrils.\nEl ferrocarril i el telègraf, que es desenvolupava en paral•lel, van ser els que varen fer possible el control social policial i al mateix temps van donar-li forma. Per una part la millora en les comunicacions va potenciar el control ràpid i eficaç de la població, i per l’altra va fer imprescindibles aquests cossos per garantir el seu funcionament.\nEl ferrocarril traslladava persones i mercaderies a una velocitat tres vegades superior a la dels mitjans tradicionals, va suposar l’abolició definitiva del que quedava de les fronteres internes, els visats i passaports interns queden obsolets, les 6 llegues de distància sense passaport (el que es pot recórrer en un dia a molt bon pas) queda superat, el control es desplaça de les oficines policials (en el punt de partida i en el punt de destí) i s’ha d’estendre a tot el mitja de transport.\nEls elements dissolvents (comunistes, anarquistes...) i els delinqüents socials s’adapten abans que l’estat al nou transport (igual que la banda Bonot, o en Nicolau i en Casanelles, es va avancen a totes les policies europees en l’ús de l’automòbil i de la motocicleta), la Guàrdia Civil que era originàriament caminera passa a ser ferroviària i s’adapta passant orgànicament de Seccions a Línies.\nDe fet tan la estructura dels ferrocarrils, com la de l’organització de la Guardia Civil, teen com a base una concepció radial del poder i de la jerarquia... el fet de que siguin contemporànies potser no sigui casual, sinó derivat de concepcions paral•leles o coincidents.\nI un cop assegurat el control, els nous medis multipliquen el flux d’informació des de la perifèria al centre de govern i les possibilitats de moure forces amb rapidesa i eficàcia, el poli es mou vers el delinqüent. Ja no està immobilitzada als “puestos” i comissaries ara el “puesto” és tot el territori per el que circula el ferrocarril.\nA tot Europa, la policia de ferrocarril acaba convertint-se en l’embrió de la policia secreta dels estats moderns, on és tan o més important el puls dels moviments socials que el control de determinats personatges rellevants. El policia de ferrocarrils no és un policia de tren, sinó un policia de tota la línia per la que es desplaça, un ampli territori sobre el que exerceix la vigilància. El dinamisme de la situació obliga a superar el caràcter fix i burocràtic de la policia nascuda el 1824.\nLa guàrdia Civil no sols es constitueix en policia ferroviària, sinó també en policia d’infraestructura, vigilant unes instal•lacions que en aquells temps eren privades, així el 1860 la Cartilla de la Guardia Civil (guia per els guàrdies) diu “vigilaran los Guardias Civiles para que no se ejecute en las líneas férreas de su demarcación, ni en sus obres accesorias, acto alguno que pueda comprometer la Seguridad o conservación de la misma línea y telégrafo, deteniendo siempre que fuera posible a los delincuentes o presuntos autores, poniéndolos a disposición de la autoridad o tribunal competente”.\nLes accions contra les línies telegràfiques, més fàcils i potser més efectives que contra el ferrocarril, deurien ser continuades i preocupants, ja que el 29 de novembre de 1845 es dicta una Reial Ordre on es diu: “los continuos deterioros que experimentan las líneas electro–telegráficas con motivo de los desmanes que contra ellas se permiten gentes malévolas y de intención dañina, han llamado muy particularmente la atención de S.M. la Reina (Q.D.G.), quien en vista de las recientes averías que por la causa dicha han recurrido en las líneas de Aragón, Navarra y Vizcaya, se ha penetrado de la necesidad que hay que adoptar cuantas medidas sean dables, no solo para reprimir tales casos, sino también para prevenirlos, evitando al Gobierno y al público los perjuicios que se le siguen de las interrupciones que por estas causas sufre un servicio de tanto interés e importancia” (…) “se prevenga lo conveniente a las de los distritos, para que los destacamentos de la Guardia civil contribuyan con toda eficacia a preservar las líneas telegráficas de los atentados que la malevolencia les causa, entregando los agresores a los tribunales siempre que puedan ser habidos”.\nLa implantació de noves xarxes, sobretot el telèfon, van anar també seguides d’adaptacions per part de la Guardia Civil i d’altres cossos policials, de fet, mentre que la telefonia va estar limitada a la gent rica i a les centraletes de telèfon el telèfon va ser un bon instrument de dominació, en el moment en que es generalitza hi ha una certa oposició dels cossos de seguretat i del Ministeri de l’Interior... fins a finals dels anys seixanta als locutoris / centraletes (generalment gestionats per addictes) a part d’interceptar contínuament les comunicacions, estava prohibit parlar en llengües diferents del castellà i en xifra.\nLa policia de la xarxa.\nLes xarxes de control social es van fent cada cop més apretades, els forats que deixa la malla cada cop son més petits... i per aquesta malla continua circulant la policia, l’òrgan de vigilància, de control i de repressió del poder, amb les mateixes prerrogatives que en el segle XIX, però amb alguns instruments i eines afegides.\nHi ha qui diu que l’afirmació que internet va ser en els seus inicis una xarxa militar és falsa.. serà o no falsa, però de fet el mateix va passar amb el telègraf, l’òptic primer i l’elèctric desprès, primer van tenir un us prioritàriament militaritzat i desprès es van generalitzar com eines de “busines” per acabar essent d’us més o menys generalitzat.\nLa policia de la xarxa és un fet i, si no s’utilitza més a fons, és només perquè es millor mantenir obertes les portes de la informació. És com quan els Mossos d’Esquadra tenien una confidència de certa tendència, sense concretar, en alguns individus contra el poder (borbònic, absolutista o liberal), era millor deixar oberta aquella porta, malgrat que les arbitraries lleis absolutistes o els repetits estats de guerra permetessin un empresonament i una condemna...\nEls instruments de recol•lecció d’informació i sobretot de tractar-la farien empal•lidir d’enveja als Veciana o els “Jefes de Puesto” no ja del segle XiX o del segle XX, sinó també als de la primera dècada del segle XX.\nNo cal ser fatalista, el que no van aconseguir els controladors durant tants anys no cal que sigui aconseguit ara. Igual que al segle XIX els “antisistemes” feien servir el tren i el telègraf millor que els polis, o que la banda Bonot emprava la xarxa de carreteres i els automòbils, podem esmunyir-nos entre els forats de la xarxa, trobar forats més amples i eixamplar-ne alguns....\nMés infos www.negreverd.blogspot.com\nRe: Historia de la policia i les xarxes de control social (Mossos, Polis i Guàrdies Civils).\nAquest interessantíssim article guanyaria molta força si vingués amb referències de cada afirmació que s'hi fa, més a l'estil Wikipedia o com fan els historiadors tradicionals.\nper moltdodi\t 27 set 2016\nMolt odi contra els mossos, que, malgrat ser un instrument de l'estat, no deixen de ser la unica eina amb la que podrem inciar un canvi...\nper mmmm...\t 27 set 2016\nde veritat... a, moltodi... molt odi contra un cos que no coneixem, que mai no ens repremeix, posaria un eixemple o mil, pero crec que no mereix la pena.\nIniciar un canvi amb la mossada, vinga home/dona no fotis.


À Punt, la tele dels valencians, es preocupa per la Carrasqueta - Made in Jijona\nBernat Sirvent Coloma2 marzo, 20200 Comentarios1617\nEl programa’Terra Viva’ és la nostra gent i el nostre entorn. Llauradors, artesans, vinaders, pescadors i aquells que estimen la natura són els protagonistes cada dia, com ho varen ser divendres passat el blog ‘Made in Jijona’ i la regidoria de Medi Ambient d’Alcoi al epicentre de Glòria en les muntanyes de Vivens\nUn directe, amb dos conexiones prèvies introductòries. L’equip del programa Terra Viva, del canal de televisió de tots els valencians À Punt, amb Óscar de redactor i Albert de càmera, va passar tot el matí buscan recursos, planols bons pels seus videos i el millor lloc (amb la cobertura mínima de qualitat) per fer un directe per tractar d’explica què ha ocorregut a la serra xixonenca arran la borrasca Glòria.\nÀ Punt Terra viva es preocupa per la serra i la natura 🌳 de #Xixona\nGeplaatst door Made in Jijona op Maandag 2 maart 2020\nI el blog ‘Made in Jijona’, que portava ja deu dies informant del desastre forestal sense precedents a la serra xixonenca, va exercir d’amfitrió i, fins i tot, de comentarista, una tasca compartida amb José Gómez ‘el Roig’, professional de l’agricultura; i amb Quico Rubio, tècnic de Medi Ambient de l’Ajuntament d’Alcoi, municipi que també s’ha vist afectat pel trencament de pins per la meitat i pel tombament d’eltres exemplars de socarrel.\nL’equip del programa ‘Terra Viva’ d’ À Punt, Óscar i Albert, el passat divendres en el mirador de la Carrasqueta, abans d’emetre en directe sobre la devastació forestal a la serra./FOTO MADE IN JIJONA\nEl modest blog ‘Made in Jijona’ de terró, gelat i turisme industrial i rural (que en pocs dies arribarà a la xifra de 100.000 usuaris únics (lectors) en tot el món), seguirà fent difussió de la major o menor celeritat de la Administració responsable (Ajuntament de Xixona i Generalitat Valenciana) en treure tota la biomasa per tal d’evitar potencials incendis forestals i la proliferació de plagues el proper estiu. Han transcorregut quaranta dies des que es va registrar esta violenta tormenta de neu, pluja i vent huracanat i tot segueix igual…\nPresidenta de XICS: "Vamos a llevar la jornada de la almendra marcona por media España" Artículo anterior\nCalconut instala 1.214 placas solares en su nuevo centro de operaciones de Mutxamel Artículo siguiente


L'alcalde de Valls s'acull al seu dret a no declarar a la fiscalia\nDimecres, 20 Setembre 2017 17:57\nL'alcalde de Valls, Albert Batet, ja ha anat a declarar aquest matí a Barcelona, a la seu de la fiscalia superior de Catalunya, per la seva condició com a diputat al Parlament i per haver signat…\nBatet diu que no ha comès cap delicte i agraeix el suport dels vallencs\nDimecres, 20 Setembre 2017 14:56\nA la sortida del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, on s'hi ha personat però no ha declarat, l'alcalde de Valls, ALbert Batet ha reiterat el convenciment que no ha comès cap delicte i ha agraït…\nBatet s'acull al dret a no declarar davant la Fiscalia\nDimecres, 20 Setembre 2017 14:44\nValls omple dos autocars per donar suport a l'alcalde\nDimecres, 20 Setembre 2017 13:44\nEls vallencs no han deixat sol el seu alcalde. L’ANC ha omplert dos autocars d’activistes per dirigir-se a la Fiscalia del Tribunal Superior de Justícia per fer costat Albert Batet durant la declaració d’aquest com a…\nL’Ajuntament de Valls fomenta l’ús de la bicicleta als instituts de la ciutat en el marc de la setmana de la mobilitat sostenible. La iniciativa busca conscienciar els alumnes, al temps que també es treballa per…\nL'alcalde de Valls declara demà a Barcelona pel seu suport a l'1-O\nDimarts, 19 Setembre 2017 12:45\nL’alcalde de Valls declararà demà dimecres a la Fiscalia Superior de Catalunya, a Barcelona. Ha estat citat com a investigat pel seu suport al referèndum, per haver cedit locals per a l’1 d’octubre.\nAdrià Baiget fitxa pel Club Bàsquet Valls\nDimarts, 19 Setembre 2017 10:18\nSorpresa d'última hora al mercat d'incorporacions de la Lliga EBA. El base Adrià Baiget torna a casa per reforçar el conjunt de la capital de l'Alt Camp. Així, el Valls guanya la partida a un CBT…\nEls alcaldes de Valls i Torredembarra, citats a declarar\nDilluns, 18 Setembre 2017 13:05\nEls alcaldes del territori estan rebent ja les citacions judicials per declarar sobre la seva implicació a l'1 d'octubre. El primer serà l'alcalde de Valls i diputat Albert Batet, dimecres a Barcelona. Dijous declarà, entre d'altres,…\nEl president de la Generalitat ha defensat, un cop més, el dret a decidir de la ciutadania de Catalunya. Ho ha fet durant el transcurs de la visita al setmanari El Vallenc, on dissabte passat la…\nEls alcaldes del territori que donen suport al referèndum responen a l’avís de la Fiscalia General de l’Estat, que els citarà a declarar pel seu suport a l’1 d’octubre. Hem parlat amb alguns…\nEl portaveu del principal grup de l'oposició a Valls, Francesc Martinell, ha anunciat la seva decisió de renunciar a l'acta de regidor. El que va ser cap de llista de la CUP en les últimes eleccions…\nUna vintena d’espectacles entre els mesos d’octubre i desembre que inclouen propostes de diferents disciplines, essencialment teatre formen la cartellera dels teatres de Valls per aquesta tardor. Inclouen espectacles que ja s’han fet un nom dins…\nL a vallenca Herminia Gracia ha estat la primera persona del Camp de Tarragona en rebre el document que acredita la nul·litat del judici franquista al seu pare, afusellat l'any 1939. És una de les 66.000…\nEn una plaça del Blat embolcallada amb el lema Democràcia, l’estalada al balcó de l’Ajuntament i el record de l’escorcoll al setmanari local el dia abans, la coral Suite Cor va ser l’encarregada d’entonar els Segadors…\nLa Colla Joves va ser la gran triomfadora de l'actuació de la Diada Nacional a Valls, on els vermells es van convertir en la segona colla del món casteller en descarregar el 2d8sf, el castell més…


- Mariano Puzo Cavero: El 8 de setembre de 1914 neix a Naval (Osca, Aragó, Espanya) el militant anarcosindicalista Mariano Puzo Cavero –algunes fonts citen erròniament el segon llinatge com Cabero–, conegut sota els pseudònims de Ramón Rius de la Puerta i Junca. Sos pares es deien Antonio Puzo i María Cavero. Llaurador llibertari com sos dos germans grans Antonio i Gaspar, va militar des de molt jove en el Sindicat Local de la Confederació Nacional del Treball (CNT) de Naval, que estava federat en la potent comarcal cenetista de Barbastre. El 20 de juliol de 1936 va formar part del Comitè Revolucionari de Barbastre, va participar en l'assalt de la caserna General Ricardos i va ensenyar l'ús de les armes a la plaça de toros als nous milicians. Després lluitarà a Lascellas i a Siétamo. Al poble d'Aguas, els milicians anarquistes, entre ells els tres germans Puzo, van constituir les Milícies Antifeixistes de Barbastre, estructurades en centúries i aquestes en grups de 25 homes. Conjuntament amb diverses centúries del Partit Obrer d'Unificació Marxista (POUM) i de la «Columna Durruti» arribades de Catalunya, en un tercer atac van ocupar Siétamo, encerclant Osca. Amb la militarització, les Milícies Antifeixistes de Barbastre es fonen amb la «Columna Roja i Negra» i formen la base de la heroica 127 Brigada Mixta de la 28 Divisió Ascaso. Amb aquesta va lluitar Mariano Puzo fins al final de la guerra a tots els fronts que va recórrer: setge d'Osca, vedat de Zuera, Terol, Extremadura i Madrid. Va actuar en els grups guerrillers d'infiltració i de sabotatge rere les línies feixistes. Amb la desfeta republicana va intentar escapar per Alacant, però va ser detingut juntament amb milers de combatents antifeixistes i tancat al camp de concentració d'Albatera. Va poder sortir lliure el 28 d'abril de 1939 sota la identitat falsa de Melquíades Correa Murillo i va poder passar a França el 4 de maig de 1939, acabant al camp de detenció de Sant Cebrià. El desembre d'aquell començarà a treballar a les mines de Rochebelle. Amb la invasió nazi de França, és detingut per la Gestapo i internat com a flequer al camp de concentració de Bram, on estava pres i on morirà son pare. L'abril de 1943 pot fugir del camp i pot arribar el febrer de 1944 a Saillagouse, on s'incorporarà a la Resistència francesa i on farà contacte amb el maquis espanyol, lliurant-se plenament a la lluita guerrillera antifranquista, actuant especialment a Osca i a la serra de Gabardiella (Guara). El 20 de febrer de 1945, quan es troba de missió a Barcelona com a guia per passar dos delegats del Comitè Nacional de la CNT i del Comitè Regional de Catalunya a França, és detingut sota el nom fals de Ramón Rius de la Puerta i empresonat fins al 29 de novembre de 1945, quan surt lliure i retorna a Costoja (Catalunya Nord) el 20 de gener de 1946. Sons germans no van tenir tanta sort com ell, ja que tancats al convent presó de les Caputxines de Barbastre van ser afusellats: Gaspar, amb 31 anys, el 31 d'octubre de 1940, i Antonio, amb 35 anys, el 26 de gener de 1944. Mariano es va participar en la guerrilla urbana i rural que actuava a Catalunya, col·laborant amb els grups d'acció de Francesc Sabaté i Llopart (Quico) i de Josep Lluis Facerías (Face). El desembre de 1947 va acompanyar com a guia el grup de Quico, que acabava de sortir de 15 dies de presó, a Mas Tartas (Osseja), la base de suport a sis quilòmetres de la frontera amb Espanya. Preparant el material per a una nova incursió es desprèn l'anella d'una granada i Maria agafa l'artefacte per llançar-lo per la finestra esclatant-li a la mà quan intentava obrir el finestró, resultant greument ferit. Després d'una cura d'urgència, va ser hospitalitzat a Perpinyà, perdent l'avantbraç esquerre i el polze de la mà dreta. El 26 d'agost de 1949 el grup de Face cau en una emboscada de la Guàrdia Civil als Pirineus: Celedonio García Casimiro i Enrique Martínez Marín, són assassinats, i Antoni Franquesa Funoll (Toni) va ser greument ferit; Mariano els recollirà el ferit i la resta del grup un cop aquests hagin pogut fugir i passar la frontera, podent així salvar la vida de Toni. Mariano, manc, va residir exiliat a Perpinyà guanyant-se la vida com a venedor ambulant de caramels i juguetes amb un carretó. Solidari sempre amb la causa llibertària, durant els seus últims anys va militar en el corrent del grup editor de Frente Libertario. Sa companya fou Nieves de Val. L'1 de gener de 1978, arran d'una crisi cardíaca, va ser ingressat. Mariano Puzo Cavero va morir durant la nit del 21 de gener de 1978 a l'Hospital de Perpinyà (Rosselló, Catalunya Nord) i va ser enterrat dos dies després al cementiri de Vernet d'aquesta localitat.\nMariano Puzo Cavero (1914-1978)\nNecrològica de Ricard Brangolí Escarré apareguda en el periòdic tolosà Espoir del 20 novembre de 1966\n- Ricard Brangolí Escarré: El 8 de setembre de 1966 mor a Orleans (Centre, França) l'anarcosindicalista Ricard Brangolí Escarré –els llinatges sovint citats de diferents maneres (Branguli, Escardó, Escarió, etc.). Havia nascut el 30 de desembre de 1900 a Barcelona (Catalunya). Sos pares es deien Ramon Brangolí i Josepa Escarré. Militant de la Secció d'Autobusos del Sindicat de Transports i Comunicacions de Barcelona (Catalunya) de la Confederació Nacional del Treball (CNT), es mostrà especialment actiu en les vagues d'autobusos i de tramvies. El març de 1932 s'entrevistà amb Santiago Casares Quiroga, ministre de la Governació de la II República espanyola, per a denunciar la deportació de quatre companys del seu sindicat a bord del vaixell-presó Buenos Aires. El 9 de maig de 1933, quan exercia de comptador del seu sindicat, va ser detingut durant la vaga general revolucionària convocada per la CNT. El 19 d'octubre de 1934 va ser jutjat en rebel·lia per «sabotatge» pel Tribunal d'Urgència com a membre, juntament amb altres companys (Juan Cardón Martínez, Ramón Casaubón Maldonado, Félix Julián Gurrucharri Mendívil, Ramon Roig Vernet, Pedro Sánchez Álvarez, Ángel Sobrino González i Pablo Villafáfila Pérez), del comitè de la Federació Anarquista Ibèrica (FAI) encarregat de la destrucció de vehicles públics. El 9 de juliol de 1935 va ser jutjat per l'Audiència Provincial per incendi. Durant la Revolució participà, amb Joaquim Bassons Viñas i altres, en la col·lectivització del sector dels transports. En 1939, amb el triomf franquista, passà a França i després de la II Guerra Mundial entrà a formar par de la Federació Local d'Orleans de la CNT. En 1961 va morir sa companya Marguerite Mathieu (Margot). Ricard Brangolí Escarré va morir el 8 de setembre –algunes fonts citen erròniament l'1 de setembre– de 1966 a l'Hospital Regional d'Orleans (Centre, França).\n- Alexandra David-Néel: El 8 de setembre de 1969 mor a Dinha (Provença, Occitània) la cantant d'òpera, periodista, escriptora, exploradora, orientalista, budista, espiritualista, teòsofa, maçona, feminista i anarquista Louise Eugénie Alexandrine Marie David, més coneguda com Alexandra David-Néel. Havia nascut el 24 d'octubre de 1868 a Saint-Mandé (Illa de França, França). Son pare, Louis Pierre David, fou professor republicà de família francesa hugonot que participà en la Revolució de 1848, amic personal del geògraf anarquista Élisée Reclus, i sa mare, Alexandrine Borghmans, una dona catòlica d'origen escandinau que la volgué educar religiosament. Quan tenia sis anys sa família s'instal·là a Ixelles i passava les vacances a la flamenca Oostende –tenia la doble nacionalitat francobelga. Durant tota la seva infància i adolescència freqüentà el cercle anarquista dels Reclus i llegí els grans de la filosofia llibertària (Max Stirner, Mikhail Bakunin, etc.), alhora que s'interessà per les idees feministes, que l'inspiraren el llibre Pour la vie (1898), on també reuní els seus textos llibertaris amb pròleg d'Élisée Reclus i que tingué una forta repercussió en els cercles anarquistes i fou traduït a cinc idiomes. Després d'una estada a Londres per aprendre l'anglès, començà a estudiar seriosament llegües orientals. En 1889, quan aconseguí la majoria d'edat, deixà sa família i s'instal·là a París, on estudià llengües orientals a la Sorbona i al Col·legi de França, participà en la Societat Teosòfica i en la francmaçoneria, de la qual aconseguirà el tercer grau en el ritus escocès, i entre en els cercles anarquistes i feministes parisencs. El seu feminisme militant la portà a col·laborar en el periòdic La Fronde, fundat per Marguerite Durand i administrat cooperativament per dones; també participà en les reunions del Consell Nacional de Dones Franceses i en el cercle de dones italianes, encara que rebutjar algunes posicions adoptades per aquestes, com ara el dret al vot, ja que s'estimava més la lluita per l'emancipació econòmica de les dones i rebutjava el feminisme de les sufragistes de l'alta societat que oblidaven la lluita econòmica de la majoria de les dones. Durant les temporades teatrals de 1895-1896 i 1896-1897, sota el nom d'Alexandra Myrial, actuà com a primera cantant a l'Òpera de Hanoi (Indo-xina), interpretant el paper de Violetta de La Traviata de Verdi –també cantà Les Noces de Jeannette, de Massé; Faus i Mireille, de Gounod; Lakmé, de Delibes; Carmen, de Bizet; Thaís, de Massenet–; en aquesta època mantingué correspondència amb Frédéric Mistral i Jules Massenet. Entre 1897 i 1900 visqué a París amb el pianista Jean Haustont, amb qui escrigué Lidia, drama líric en un acte amb música de Haustont i llibret d'Alexandra. Entre novembre de 1899 i gener de 1900 cantà a l'Òpera d'Atenes i el juliol d'aquell any a l'Òpera de Tunis. L'estiu de 1902 abandonà la carrera operística i assumí la direcció artística del Casino de Tunis, alhora que continuà amb els seus treballs intel·lectuals. El 4 d'agost de 1904 es casà al Consolat de França a Tunis amb Philippe François Néel, enginyer en cap dels ferrocarrils tunisians, de qui era amant des del 15 de setembre de 1900 després de conèixer-lo al Casino de Tunis. La parella mantingué una relació tempestuosa, però sempre des del mutu respecte. El 9 d'agost de 1911 la parella se separà coincidint amb el seu tercer viatge a l'Índia (1911-1925) –el segon el va realitzà en una gira de cantant. El viatge d'estudis a l'Índia patrocinat per tres ministeris que havia de durar 18 mesos, finalment els perllongà 14 anys. Durant tot aquest temps i posteriorment, la parella separada mantingué una viva correspondència que només acabà amb la mort de Philippe Néel el febrer de 1941 i que fou publicada pòstumament entre 1975 i 1976. En 1912 arribà al Sikkim on va fer amistat amb el sobirà d'aquest Estat hindú, Sidkéong Tulku, visitant nombrosos monestirs budistes i especialitzant-se en aquesta filosofia. En 1914, en un d'aquests monestirs, conegué Aphur Yongden, de 15 anys, a qui adoptà. Ambdós es retiraren en vida eremítica en una caverna a més de quatre mil metres d'altitud al nord del Sikkim. En aquest indret rebrà les ensenyances d'un dels majors gomtxen (ermitans). A prop de la frontera tibetana, creuà la frontera clandestinament en dues ocasions, arribant fins a Shigatsé, una de les ciutats més grans del sud del Tibet, però encara no a Lhasa, la seva prohibida capital. A causa d'aquestes incursions, fou expulsada del Sikkim en 1916. Com que Europa es troba en plena guerra, amb Yongden visità l'Índia i el Japó. Després marxaren a Corea i a Pequín (Xina), on decidiren creuar Xina d'est a oest acompanyats amb un lama tibetà. El periple durà uns anys i travessà el desert del Gobi, Mongòlia i al monestir de Kumbum al Tibet van fer una pausa de tres anys, on traduí la famosa Prajnaparamita. Després viatjaren disfressats de mendicant i de monjo fins a Lhasa, ciutat a la qual arribaren en 1924. En aquesta ciutat trobà el francès Swami Asuri Kapila (Cesar Della Rosa) amb qui restarà dos mesos visitant la ciutat santa i els grans monestirs de la zona (Drépung, Séra, Ganden, Samye, etc.). Però finalment fou desemmascarada –cada dia es banyava al riu– i denunciada al governador de Lhasa Tsarong Shapé, qui va decidir deixar-la tranquil·la i que continués el seu camí. Retornà a França i, després de recórrer la Provença, en 1928 s'instal·là a Dinha, on comprà una casa que engrandí i batejà com Samten-Dzong (Fortalesa de la Meditació). Fou aleshores que es posà a escriure els seus viatges i amb Yongden, que esdevingué son fill adoptiu legal, va fer gires de conferències arreu de França i d'Europa. En 1937, amb 69 anys, decidí marxà amb Yongden a Xina amb el transsiberià en plena guerra sinojaponesa, fam i epidèmies. L'anunci de la mort de son marit la deprimirà profundament. Fugint dels combats, errà per Xina com pogué i finalment arribà a l'Índia en 1946. Tornà a França per arranjà l'herència de son marit i es posà a escriure a la seva casa de Dinha. En 1955 Yongden va morir. Amb més de 100 anys, va demanar la renovació del passaport al prefecte dels Baixos Alps. Alexandra David-Néel va morir el 8 de setembre de 1969 a Dinha (Provença, Occitània). Les seves cendres van ser portades per la seva secretària Marie-Madeleine Peyronnet a Benarés (Uttar Pradesh, Índia) i escampades amb les de son fill adoptiu el 28 de febrer de 1973 al riu Ganges. Alexandra David-Néel va escriure més de 30 llibres sobre orientalisme, filosofia i relats dels seus viatges, molts dels quals restaren inèdits i que actualment es van publicant progressivament. Les seves obres han servit d'inspiració a nombrosos escriptors de la «Beat Generation» (Jack Kerouac, Allen Ginsberg, etc.), a diversos filòsofs (Alan Watts, etc.) i a exploradors (Marie-Madeleine Peyronnet, Priscilla Telmon, etc.). En 2003 es van reagrupar tots els seus escrits feministes i anarquistes i publicats sota el títol Alexandra David-Néel, féministe et libertaire. Ecrits de jeunesse.\n- Emili Vilardaga Peralba: El 8 de setembre de 1969 mor en un accident laboral a Dreux (Centre, França) el militant anarquista i resistent antifranquista Emili Vilardaga Peralba. Havia nascut el 26 de gener de 1912 a Gironella (Berguedà, Catalunya). De jove treballà a les mines de Sallent (Bages) i després va fer feina a la companyia telefònica. Per la seva activa militància fou empresonat en diverses ocasions a Barcelona. Quan l'aixecament feixista, a partir del setembre de 1936 marxà al front amb la «Columna Tierra y Libertad» i, un cop militaritzada, fou nomenat comissari de la I Companyia del II Batalló (153 Brigada). Després, a partir de març de 1938, passà a ser milicià de Cultura. En acabar la guerra, s'exilià a Franca i patí els camps de concentració. En 1943, durant l'ocupació nazi de França, passà a la Península i, després d'un breu tancament a Barbastre per «pas clandestí de frontera», lluità en l'antifranquisme fins el seu retorn a França. Relacionat amb el grup de Quico Sabaté, especialment en el pas de propaganda i armament a una banda i altra de la frontera, l'1 de març 1946 fou detingut de bell nou a Figueres quan recuperava armes d'un amagatall i condemnat a 12 anys. Entre 1947 i 1949, a la presó Model de Barcelona, col·laborà, juntament amb Manuel Llatser i Diego Camacho, en l'edició del butlletí La Voz Confederal i mostrà el seu esperit rebel negant-se a cantar en el cor de l'església –fou un gran aficionat al cant amb gran talent–; a les presons de Burgos i de Zamora va fer d'escrivent. A començaments de 1952 fou amollat en llibertat condicional i després d'una odissea, el gener de l'any següent, creuà la frontera. A França visqué a diferents indrets (Chartres-Sévard, Eure i Loir, Brezolles, Senonches) i, des de 1959, a Dreux. A l'exili treballa, gràcies als seus coneixements de l'anglès, en una base nord-americana de Crucey, amb Diego Camacho, i, un cop tancada aquesta, d'administratiu en una empresa de construcció. A més de militar en el moviment llibertari, formà part del grup artístic «Reflejos de España» com a cantant. Sa companya fou Eulàlia Pajerols Casals (Laieta), filla d'un militant anarquista de Gironella i íntima d'Antònia Fontanillas.\n- Miquel Granell Catalán: El 8 de setembre de 1970 mor a Lorda (Gascunya, Occitània) l'anarquista i anarcosindicalista Miquel Granell Catalán. Havia nascut el 6 de febrer de 1908 a Cortes d'Arenós (Alt Millars, País Valencià). Sos pares es deien Manuel Granell i Miquela Catalán. Quan era infant emigrà amb sa família al Poblenou de Barcelona (Catalunya). D'adolescent entrà a treballar com a obrer tèxtil, afiliant-se a la Secció de Fogoners de Màquines de Vapor del Sindicat del Tèxtil de la Confederació Nacional del Treball (CNT). Al sindicat aprengué a llegir i a escriure. En 1938 era membre del grup «Alcorisa» de la Federació Anarquista Ibèrica (FAI) de Barcelona. En 1939, amb el triomf franquista, passà a França. Durant l'Ocupació fou un dels reorganitzadors del nucli confederal a Muret (Llenguadoc, Occitània). En 1944 participà en el Ple Nacional de la CNT celebrat a Tolosa (Llenguadoc, Occitània). En 1945 s'instal·là a Lorda i a finals dels anys seixanta fou secretari de la Federació Local de la CNT d'aquesta població. Després d'una llarga malaltia, complicada per un accident de feina, Miquel Granell Catalán va morir el 8 de setembre de 1970 a Lorda (Gascunya, Occitània) i fou enterrat dos dies després al cementiri d'aquesta localitat.\n- Alejandro Casorrán Benaque: El 8 de setembre de 1976 mor a Châteaudun (Centre, França) l'anarcosindicalista Alejandro Casorrán. Havia nascut el 21 de març de 1922 a Albalat de l'Arzebispe (Terol, Aragó, Espanya). Sos pares es deine Juan Casorrán i Teresa Benaque. Quan tenia 13 anys s'afilià a les Joventuts Llibertàries. En 1939, amb el triomf franquista, passà a França. Després de la II Guerra Mundial fou un dels organitzadors de la Federació Local de Châteaudun de la Confederació Nacional del Treball (CNT), de la qual va ser nomenat secretari. Alejandro Casorrán Benaque va morir el 8 de setembre de 1976 a l'Hospital de Châteaudun (Centre, França).\nUna obra de Robert Louzon\n- Robert Louzon: El 8 de setembre de 1976 mor a Canes (Provença, Occitània) el militant anarquista, sindicalista revolucionari i pacifista Robert Louzon. Havia nascut el 30 de juny de 1882 a París (França) en una família burgesa, enriquida per la venda dels béns nacionals, i va estudiar a l'institut parisenc de Janson-de-Sailly, amb el seu amic Robert Debré. Després de doctorar-se en Dret amb una tesi sobre la propietat de les mines a França i d'aconseguir un diploma per diversos estudis científics a l'Escola de Mines, va esdevenir enginyer de diverses mines espanyoles i després va ser director de la fàbrica de gas de Saint-Mandé. Ben aviat es va veure atret per les idees socialistes i en 1899 es va adherir a un grup d'estudiants col·lectivistes i es va incorporar al Partit Obrer Socialista Revolucionari (POSR), de Jean Allemane, partidari de la vaga general insurreccional. La lectura del periòdic d'Émile Pouget, Le Père Peinard, va fer d'ell un anarquista. Amic d'Hubert Lagardelle, va escriure en Le Moviment Socialiste articles contra la intel·lectualitat establerta. En 1906, amb l'herència paterna, va comprar un immoble –al carrer de la Grange-aux-Belles, 33– amb la finalitat d'establir la seu de la Confederació General del Treball (CGT), un fet que va implicar la pèrdua de la seva feina a la fàbrica de gas. Company de Pierre Monatte, va col·laborar en La Vie Ouvrière, on va denunciar els tripijocs de les fàbriques de gas. En 1913 es va instal·lar a Tunísia, on va ser propietari d'una explotació agrícola pionera en l'experimentació dels mètodes d'agricultura moderna. Durant la Gran Guerra va lluitar com a capità de zuaus, encara que com internacionalista es va mostrar contrari al conflicte bèl·lic. En 1919 es va adherir al Partit Socialista de Tunísia. En aquesta època va col·laborar en L'Avenir Sociale, òrgan del Partit Comunista de Tunísia. En 1921 va ser demandat per «difamació vers els oficials de l'Exèrcit francès». En sortir de la presó va dirigir un periòdic en àrab que va ser prohibit i que li va implicar un procés com a màxim responsable. En 1922 va ser novament condemnat a sis mesos de presó per haver publicat un fullet i un poema en àrab considerat un atac contra la República francesa al Magrib. Un cop alliberat, va ser expulsat de Tunísia i es va instal·lar a la Costa Blava vivint de rendes. Molt influenciat pel marxisme, va especialitzar-se en els estudis econòmics i en la teoria del sindicalisme revolucionari. En aquesta època va freqüentar assíduament la Universitat Popular «L'Émancipation». Després, amb Pierre Monatte, es va afiliar al Partit Comunista Francès (PCF), col·laborant en L'Humanité, que abandonà el desembre de 1924 arran de les expulsions de Pierre Monatte i d'Alfred Rosmer, i per considerat que el Partit s'havia «russificat». A partir de 1925 va participar en la fundació de la revista La Révolution Prolétarienne. L'agost de 1936, comissionat per la Confederació Nacional del Treball (CNT) espanyola, va marxar a Fes (Marroc) amb la missió de contactar amb els nacionalistes del Comitè d'Acció Marroquí (CAM) per impedir el reclutament de tropes natives per a l'exèrcit franquista. El febrer de 1937, malgrat la seva avançada edat i la seva malmesa salut, va combatre una temporada als fronts d'Aragó enrolat en el Grup Internacional de la Columna Durruti juntament amb Simone Weil. Novament a França, va col·laborar amb Louis Lecoin en Solidaritat Internacional Antifeixista (SIA) i en el seu setmanari. En 1939 va signar amb Louis Lecoin el pamflet Paix immédiate, fet pel qual va ser processat davant un consell de guerra. El juliol d'aquest mateix any va publicar un article, «Tunísia per als tunisians», pel qual va ser condemnat a 15 mesos de presó. Detingut a començaments de 1940, fou tancat durant un any al camp de Bossuet, al sud d'Algèria. En 1947 va reprendre la seva activitat militant des del grup de La Révolution Prolétarienne, de Pierre Monatte. Amb la salut molt malmenada, va retirar-se a Canes. Durant els anys cinquanta va redactar, administrar i imprimir la revista Études Matérialistes. Profundament crític amb el totalitarisme soviètic, va interessar-se pel sistema de Tito a Iugoslàvia, país al qual va viatjar sovint. El setembre de 1960 va ser un dels signants del «Manifest dels 121» que reivindicava el dret a la insubmissió durant la guerra d'Algèria. Fascinat per Xina, va fer els 80 anys a Pequín. Entre les seves obre podem destacar L'économie capitaliste. Principes d'économie politique (1925), Impérialisme et nationalisme, deux grands courants du capitalisme moderne (1929), La déchéance du capitalisme (1930), La contrarrevolución en España (1938), L'ère de l'impérialisme (1948), La Chine. Ses trois millénaires d'histoire, ses cinquante ans de révolution (1954), La dialectique scientifique, celle des choses et celle de l'esprit (1970), Cent ans de capitalisme en Algérie (1830-1930) (1998, pòstuma), entre d'altres. El seu pensament va influir força en Daniel Guerin.\n- Libero Vigna: El 8 de setembre de 1986 mor a Trieste (Friül) l'anarquista Libero Vigna. Havia nascut el 25 de març de 1906 a Bolonya (Emília-Romanya, Itàlia). Sos pares es deien Luigi Vigna i Enrica Vogli. Fill d'una família nombrosa (set germans) llibertària, son pare milità en la Cambra del Treball de Porta Lame de Bolonya i estava afiliat a l'anarcosindicalista Unió Sindical Italiana (USI). Son germà gran Primo, ferroviari, sovint hi va col·laborar amb ell. Mecànic de professió, en 1927 Libero Vigna es traslladà, amb Ulisse Merli i Edmondo Lelli, a Trieste (Friül) per a treballar, d'antuvi en un garatge i després en un taller de radiadors d'automòbils, que acabà comprant i on treballaren anarquistes amb dificultats econòmiques. Desenvolupà activitats clandestines antifeixistes i per això, a més de per mantenir contactes amb Merli, que li havia enviat una postal des de París (França), va ser detingut el setembre de 1932 i confinat durant tres anys sota l'acusació d'«esperit netament subversiu». Amnistiat poc després arran del desè aniversari de la «Marxa sobre Roma», en tornar del confinament es trobà que un amic, per evitar problemes, havia cremat el bagul on guardava la seva biblioteca. Sotmès a un estricte control policíac, es concentrà en la seva feina, sobretot per a mantenir la seva nombrosa família. En 1937 s'uní sentimentalment amb Sara Gherardini, bolonyesa, però d'idees republicanes. Durant els anys de la Resistència el seu domicili i el seu taller acolliren partisans i persones buscades, fins i tot del Partit Comunista Italià (PCI), al qual s'adherí un breu període. El maig de 1945, durant els quaranta dies d'ocupació de la ciutat per part de les tropes de Josip Broz Tito, sostingut políticament pels comunistes i una part dels antifeixistes locals, va ser nomenat membre del Tribunal del Poble, presidit per l'advocat Manlio Cecovini. Acceptà l'encàrrec de jutjar les responsabilitats dels feixistes locals amb la convicció d'així poder evitar venjances personals i càstigs als qui només s'havien adherit als principis del règim passat. En un dels últims processos cèlebres, i únic en el qual va participar, absolgué un ferroviari imputat. Amb son germà Primo i altres companys (Giordano Bruch, Rodolfo de Filippi, Ottavio Volpin i Umberto Tommasini), en 1945 fundà el grup anarquista «Germinal» i el periòdic del mateix nom. Durant els anys cinquanta intentà transformar en cooperativa el taller de la seva propietat, que cada vegada tenia més feina, però que no quallà per manca d'interès dels obrers. Com a delegat de la Federació Anarquista de Trieste (FAT), assistí a diversos congressos nacionals, com ara el Congrés Nacional de Florència (17 i 18 de març de 1946), el Congrés Pro Víctimes Polítiques de Bolonya (20 de maig de 1951) o el Congrés Nacional de Liorna (1 i 2 de maig de 1954). Va fer costat, amb els anarquistes locals, els companys búlgars que travessaren el Territori Lliure de Trieste i Itàlia per a refugiar-se a França. A començament de la dècada dels seixanta contribuí econòmicament a la Llibreria Internacional de Venècia, que va fer fallida el novembre de 1966. També va sostenir materialment els companys locals en dificultats, així com les activitats del grup «Germinal» que en 1969 obrí la seva seu central a la via Mazzini. Molt reservat, rebutjà la violència, fins i tot verbal, dedicant-se a la propaganda.\n- Acracio Reif Ortiz: El 8 de setembre de 1992 mor a Le Péage de Vizille (Vizille, Delfinat, Occitània) l'anarcosindicalista Acracio Reif Ortiz. Havia nascut el 22 de desembre de 1919 a La Carolina (Jaén, Andalusia, Espanya). Fill del militant de la Confederació Nacional del Treball (CNT) Francisco Reif Rodríguez, sos germans Candido i Juan també foren confederals. Exiliat després de la guerra civil, milità en la Federació Local de Le Péage-de-Roussillon (Delfinat, Occitània) de la CNT, on son pare n'era el secretari; ell, però, mai no volgué ocupar cap càrrec de responsabilitat, restant un militant anònim. També formà part de Solidaritat Internacional Antifeixista (SIA). Miner de professió, a començament dels anys vuitanta va ser declarat inepte per a la feina a causa de la seva silicosi. Acracio Reif Ortiz va morir, després de no poder superar una operació de ronyons, el 8 de setembre de 1992 a Le Péage de Vizille (Vizille, Delfinat, Occitània) i fou incinerat dos dies després.


COMUNICAT D'ALCALDIA :: Ajuntament de Sant Cebrià de Vallalta\nEn data 16 de febrer de 2018, he decidit recuperar les competències de tres de les cinc àrees que fins al moment havien estat delegades al regidor Daniel Lienas: Educació, Hisenda i Recursos Humans. Ha estat una decisió meditada, sabedora que les reaccions no es farien esperar i podrien arribar a generar desinformació, però ha estat fruit d'una profunda reflexió i en benefici d'un millor engranatge del govern de Sant Cebrià de Vallalta.\nAmb aquestes competències recuperades, esperem donar passes endavant, tant en matèria d'Hisenda com d'Educació i de Recursos Humans, treballarem per corregir algunes disfuncions que havien generat la pèrdua de confiança en la tasca realitzada fins ara pel regidor Daniel Lienas.\nEntenc que, com a alcaldessa de Sant Cebrià de Vallalta, és el meu deure vetllar per un funcionament òptim de l'equip de govern, així com és responsabilitat de tots els regidors que conformen aquest govern, contribuir a l'assoliment d'aquest objectiu comú. Perquè del treball conjunt depèn seguir avançant prenent les decisions més encertades. Determinacions com aquesta no són fàcils de prendre, però entenc que la nostra població mereix la més diligent de les actuacions, sense tenir en compte ni personalismes ni reaccions fora de to.\nFinalment, lamento profundament les publicacions a les xarxes socials d'alguns companys de l'equip de govern, susceptibles fins i tot d'emprendre accions legals per no ajustar-se en absolut a la realitat. També per la meva responsabilitat com a alcaldessa, em toca seguir treballant fent cas aliè a la crítica destructiva i a la desinformació.\nAlcaldessa de Sant Cebrià de Vallalta


Aquesta és la pel·lícula que l'iranià Asghar Farhadi ha dirigit a Espanya, amb Penélope Cruz i Javier Bardem\nAra que el precedent de 'Vicky Cristina Barcelona' ja queda un xic llunyà, Javier Bardem i Penélope Cruz tornen a fer una pel·lícula a Espanya sota les ordres d’un director estranger. Aquest cop no és Woody Allen, sinó l’iranià Asghar Farhadi, guanyador de l’Oscar en dues ocasions, per 'Nader i Simin' i 'El viajante', que aquí firma un melodrama familiar reflexiu, on la paraula té un paper important.\nTot comença quan el personatge de Penélope Cruz, Laura, torna de Buenos Aires al poble on va créixer per celebrar el casament de la seva germana, amb els seus dos fills. Ha deixat el seu marit, un home de negocis més gran que ella (Ricardo Darín), i està a punt de retrobar-se amb el seu amor d’infància (Bardem), el vincle que necessita per tornar a arrelar a la terra.\nPerò el que es planteja com una gran festa, aviat s’enterboleix. La nit del casament, la seva filla Irene desapareix, i a sobre del seu llit troben un missatge amb lletres retallades de diari. Fa pinta de segrest. Però el que aparentment podria ser un relat d’intriga tipus Agatha Christie es converteix, en mans de Farhadi, en l’oportunitat de parlar d’una família fracturada, i també d’una societat rural de tensions silencioses, de terratinents i treballadors immigrants, de deutes heretats i secrets històrics que de sobte surten a la llum.