Nord enllà: Les meves veus\nA casa vam tenir sort; els meus pares es van casar el 1977 i un dels regals de noces que van tenir va ser un televisor Philips K12 en color. Ells, per tant, ja van poder veure el mundial d'Argentina i la Recopa del Barcelona a Basilea tal com eren. I jo, quan era petit, inconscientment, me'n reia d'una de les meves àvies perquè no va saber què era la crominància fins que Alaska ja no anava amb Los Pegamoides sinó amb Dinarama. A nivell d'imatges, els records són molt vagues. Però a nivell de veus recordo perfectament qui acompanyava els partits de futbol que vèiem a casa, i no sé com, encara, aquell record se m'ha tornat a fer present aquesta tarda. Per això he volgut parlar de narradors, ni que sigui per recordar que encara que em dediqui al mateix que fan ells, algun dia voldria ser com ells.\nAquella veu dels meus primers anys era la de José Félix Pons Alonso. Anys després, un grup d'estudiants li vam dedicar una biografia per a un treball de la facultat. Quan ens vam trobar per a la preceptiva entrevista, ens va reconèixer que havia trucat a la secretaria de la facultat per confirmar que era cert que li volíem fer una entrevista, i que no era broma. Així és i així ho mostrava en les retransmissions. Era precís, però no detallista; sempre documentat, però destil·lant les seves informacions en les dosis justes; i tot i mantenir el to sobri dels comentaristes d'aquell temps i d'aquell país, de tant en tant, deixava anar una gota d'emoció com aquella actriu lasciva que durant un frame et deixava intuir un mugró. Una emoció que, manllevant-ho d'altres blocaires que han escrit sobre ell, et mostrava tant amb un gol del Barcelona com en la quarta falta personal de Marzorati quan encara faltaven disset minuts per al final del partit. Perquè Pons era un especialista en tot, però al mateix temps, un apassionat en tot, un dignificador de totes i cadascuna de les disciplines esportives. El més admirable d'ell, però, és que tot i ser un fumador empedreït va mantenir durant molts anys una veu prodigiosa i rica en matisos que li va permetre, i li permet, guanyar-se la vida amb el doblatge un cop va deixar de banda l'esport televisat. Diuen que sempre que hi ha un paper de narrador esportiu per doblar, bé sigui en català o en espanyol, és requerit per prestar-li la veu. Jo mateix el vaig sentir a la pel·lícula "Ali" en aquest paper. Però em consta que té una gran varietat de registres.\nDesprés va arribar José Ángel de la Casa però ja es va solapar amb les primeres retransmissions de TV3 i amb Eduard Boet. Crec que va intentar importar l'estil de Pons però en català. Les seves eren unes retransmissions sòbries però que, al mateix temps, sabien sortir de la grisor, concepte que en una època com aquella i en una tele com TV3 havien d'estar prohibides per decret llei. En les transmissions de Boet, per primer cop en aquestes latituds, vam sentir com en ocasions especials es podia sortir de la rigidesa establerta, com es podia cantar un gol a viva veu quan Víctor (crec que va ser Víctor Muñoz, sí) va transformar el penal que culminava, en la tanda de penals, la remuntada del Barcelona davant l'IFK Göteborg a la Copa d'Europa de 1986. També s'assemblava amb Pons en el fet que es tractava d'un narrador poliesportiu, si bé per a cada esport s'acompanyava d'una segona veu diferent. Tot i aquesta varietat, li va quedar penjada l'etiqueta de "perico" perquè la seva veu va acompanyar tota la trajectòria espanyolista a la Copa de la UEFA de 1988, i es va tornar a emocionar en aquelles màgiques nits a Sarrià, sobretot en la semifinal contra el Bruges.\nAquelles dues veus que sortien de l'únic altaveu, cobert amb una reixeta de suposada fusta, del Philips K12 de casa meva, em van fascinar el suficient com per voler imitar-los. Després en van venir d'altres, i de tots en podria dir coses però me les reservo perquè no m'agrada vessar opinions ni pensaments sobre actuals companys meus. Per això, perquè no el conec, puc dir que m'agradaria poder saludar un dia Adolfo Barbero i dir-li que m'agrada molt com ho fa. S'encarrega dels partits de Segona, i algun de la Champions, a Canal+. I el seu timbre, les seves inflexions de veu justes i mai exagerades, i el seu coneixement dels jugadors i de la categoria fan que les seves retransmissions siguin sempre agradables. Ens podem fer grans, però mai deixem d'aprendre ni hem de deixar de fer-ho.\nPublicat per Jerry a 6:45\nA mi em fascinava el "Té camp per córrer" del Boet. I entre els seus greatest-hits, sense dubte, la promoció d'ascens a Màlaga, que va ser pur dramatisme.\nCom a partit global també crec que va ser per emmarcar el 4-1 del Dream Team al Dinamo de Kíev. No només pel que fa a la realització, sinó també pels comentaris del Canut. Quan l'espectacle ajuda tot surt rodat.\nPer cert, quina sort! Jo no vaig tenir tele en color fins al 84! Si volia fugir del blanc i negre havia d'anar a ca la iaia.\n11 de desembre de 2008 a les 5:30


Presentació de la llista a les Cols | Candidatura d'Unitat Popular\nPresentació de la llista a les Cols\nLa Candidatura d'Unitat Popular de Vilanova va fer un acte públic el passat dissabte al vespre a la Plaça de les Cols, on va presentar les persones que configuraran la llista amb la que concorreran a les properes eleccions municipals del mes vinent.\nDurant la primera part, en Miquel Olaria va presentar l'acte, i va dir que la llista s'havia confeccionat tenint en compte la participació en les assemblees de la CUP, la implicació social, i la paritat; no essent tan important la posició que s'hi ocupa com el treball en equip. Tot seguit va dir els noms de tots els candidats i va destacar que la llista estava formada per homes i dones amb una forta implicació en el teixit associatiu i en els moviments socials.\nDesprés, els tres caps de llista, van explicar els punts més significatius d'un programa que s'ha treballat amb la participació dels vilanovins, gràcies als debats ciutadans que es van realitzar el passat hivern.\nEn Marc Font va exposar el model de ciutat que proposa la CUP, i que es contrari al creixement desmesurat de Vilanova, que van aprovar els cinc partits amb representació a l'Ajuntament. També va criticar la mancança d'habitatge social en la política de l'equip de govern municipal.\nEl cap de llista Eduard Pinilla va destacar la importància de la participació ciutadana en les polítiques municipals i va esmentar els canvis que promourà la CUP. A més va tractar el tema de la cooperació i els agermanaments amb altres viles.\nIsabel Obenza va centrar el seu discurs en les polítiques socials: sanitat, educació, i immigració i va acabar explicant tot l’apartat de cultura on va mostrar algunes de les propostes del programa; tancant l’acte al que hi van assistir unes cent persones.


Grans avenços en Urologia. La Cirurgia mínimament invasiva | Avantmèdic\nCirurgia mínimament invasiva, Dr. David Garcia Belmonte, Dr. Jaume Pelegrí Gabarró I Sistema urinari\nAvantmèdic 20 febrer 2017 4'\nEls nous avenços tecnològics enfocats a la Cirurgia urològica permeten actualment tractaments quirúrgics molt menys agressius i amb millors resultats comparats als de tan sols fa una dècada. Avui en dia gairebé totes les intervencions es poden dur a terme mitjançant les noves tècniques, deixant la cirurgia oberta per a casos molt específics.\nLa Urologia és l'especialitat medicoquirúrgica que s'ocupa del diagnòstic i tractament de les patologies que afecten l'aparell urinari que engloba: ronyons, urèters, bufeta i uretra; glàndules suprarenals; i retroperitoneu d'homes, dones i nens. Compta també amb una subespecialitat: la Andrologia, que s'encarrega de l'estudi, diagnòstic i tractament de l'aparell reproductor masculí.\nHi ha múltiples patologies urològiques. Podríem relacionar entre les més comunes: els càlculs renals i ureterals, el creixement benigne de la pròstata, així com el càncer en els diferents òrgans que componen aquest sistema (ronyó, de pròstata, de bufeta, d'uretra, de testicles i de penis) . Un altre segment de patologies l'ocupen: la incontinència d'orina d'esforç i d'urgència per hiperactivitat vesical, les infeccions, el dolor pèlvic, la infertilitat masculina i la disfunció sexual.\nActualment el 99% de la Cirurgia urològica es pot dur a terme mitjançant tècniques mínimament invasives.\nLa Urologia és una especialitat molt quirúrgica que ha anat canviant al llarg dels anys, fins arribar a un punt on la cirurgia mínimament invasiva s'ha instaurat com a opció quirúrgica primària.\nCom cirurgia mínima invasiva entenem la Cirurgia lapararoscòpica, amb la recent incorporació de la Cirurgia amb visió 3D, la Cirurgia robòtica, la Cirurgia endoscòpica i la Cirurgia percutània. De totes elles, els uròlegs de Avantmèdic n’hem estat precursors a Lleida.\nParlem breument de cadascuna d'aquestes tècniques.\nLa Cirurgia laparoscòpica consisteix a crear un espai virtual amb l'ajuda d'un insuflador de CO? cap a l'interior del pacient i quan ja s’ha creat aquest espai, es pot accedir al mateix realitzant petites incisions, en les que es col·locaran els diferents elements de treball, anomenats trocars. A través d'aquests s'introduirà una òptica amb llum incorporada i l’instrumental quirúrgic per dur a terme la intervenció. Aquesta tècnica s'utilitza majoritàriament per a solucionar patologies de tipus oncològic i del sòl pelvià.\nS'han realitzat molts estudis en diferents centres especialitzats amb la intenció de comparar la cirurgia laparoscòpica amb l'oberta, per tal de determinar quina suposava més beneficis per al pacient, en les diferents tècniques quirúrgiques. Les conclusions han estat més avantatjoses per a la laparoscòpia, que aconsegueix que els pacients presentin menys dolor postoperatori, resultats estètics més òptims -per la desaparició de grans cicatrius- així com una millor i més ràpida recuperació ja que es disminueix considerablement la necessitat d'estada hospitalària .\nComptem també amb la Cirurgia endoscòpica i la percutània renal per tractar majoritàriament les litiasi (pedres al sistema urinari). L'endoscòpia permet l'accés a tot el sistema urinari, a través de la uretra, fins arribar al ronyó. Un cop assolit el càlcul existent, es fragmenta en petites partícules mitjançant energia pneumàtica o làser, les quals s'extreuen pel mateix conducte gràcies a un sistema d'aspiració.\nLa Cirurgia percutània, s'empra per al tractament de grans càlculs renals que no es poden tractar amb les tècniques convencionals extracorpòries i endoscòpiques i que necessitarien de cirurgies més invasives. Aquests tipus d’intervenció consisteix en la punció del ronyó i, amb una petita incisió, es crea un trajecte, amb dil·latadors, entre el ronyó i l'exterior que permet l'accés als càlculs per dur a terme la seva fragmentació i la seva posterior extracció.\nCom indicàvem al principi d'aquest petit article, actualment el 99% de la Cirurgia urològica es pot dur a terme mitjançant les tècniques que us hem explicat que permeten un tractament quirúrgic molt menys agressiu que comporta importants avantatges per al pacient: menor dolor, hospitalització, temps de recuperació i cicatrius.\nDavant de qualsevol dubte o situació de salut o benestar que us preocupi de l'àmbit en el qual hem desenvolupat la nostra especialitat mèdica i actualització quirúrgica permanents, estarem encantats de poder aconsellar-i atendre a Avantmèdic.\nEl Dr. Francesc Pallisó presidirà la Societat Catalana de Cirurgia Ortopèdica i Traumatologia\nEl Dr. David Garcia i el Dr. Jaume Pelegrí especialistes referents en cirurgia urològica laparoscòpica\nDr. Bartolomé: “La meva vida hauria passat per serioses complicacions, de no haver estat per un xequeig’\nARXIU Selecciona el mes juny 2021 maig 2021 març 2021 febrer 2021 octubre 2020 setembre 2020 juliol 2020 febrer 2019 gener 2019 desembre 2018 octubre 2018 setembre 2018 juliol 2018 maig 2018 abril 2018 febrer 2018 gener 2018 desembre 2017 novembre 2017 octubre 2017 juliol 2017 juny 2017 maig 2017 abril 2017 març 2017 febrer 2017 gener 2017 desembre 2016 novembre 2016 octubre 2016 setembre 2016 juliol 2016 juny 2016 maig 2016 abril 2016 març 2016 febrer 2016 gener 2016 desembre 2015 novembre 2015 octubre 2015 setembre 2015 agost 2015 juliol 2015 juny 2015 maig 2015 abril 2015 març 2015 gener 2015 desembre 2014 novembre 2014 octubre 2014 setembre 2014 juliol 2014 juny 2014 abril 2014 març 2014 novembre 2013 octubre 2013 juliol 2013 maig 2013 juny 2012 maig 2012 abril 2012 març 2012 febrer 2012 gener 2012 setembre 2011 juliol 2011 maig 2011 abril 2011 març 2011 febrer 2011 desembre 2010 juny 2010 maig 2010 març 2010 febrer 2010 novembre 2009 octubre 2009 setembre 2009 agost 2009 juliol 2009 juny 2009 maig 2009 abril 2009 març 2009 febrer 2009 gener 2009\nDes del propassat dilluns 20 de febrer i juntament amb el Dr. Jesús Guajardo, els doctors David Garcia i Jaume Pelegrí integraran un potent equip d’Urologia al nostre centre mèdic. Amb aquestes noves incorporacions Avantmèdic podrà atendre la ... [+]\nCàncer I Urologia\nL’equip d’especialistes d’Urologia d’Avantmèdic incorpora la plataforma per realitzar cistoscòpies OLYMPUS CV 170, dotada amb tecnologia per captar imatges de la bufeta i els urèters amb màxima nitidesa per al diagnòstic prec... [+]\nAvantmèdic I Instal·lacions\nÀrea Quirúrgica Avantmèdic. Preparats per oferir més comoditat als pacients\nLes obres de remodelació per a l’ampliació de l’Àrea Quirúrgica d’Avantmèdic, permeten atendre un major nombre d’intervencions ambulatòries i fer més còmodes per al pacient les fases pre i postoperatòria. Un cop més,... [+]\nAvantmèdic, Cirurgia General i Digestiva I Instal·lacions\nCirurgia ambulatòria a Avantmèdic. Una opció d’excel·lència\nLa innovació en l’àmbit de la Cirurgia permet avui en dia que al voltant d’un 70% dels procediments quirúrgics puguin realitzar-se de manera ambulatòria aconseguint una major satisfacció i comoditat pels pacients i pels professionals. ... [+]\nEls nostres uròlegs comparteixen els seus coneixements i ajuden a altres especialistes organitzant al CREBA (Centre de Recerca Experimental Biomèdica Aplicada) la 4a edició del curs d’actualització en cirurgia urològica laparoscòpica. Els ... [+]


Salou habilita el primer pas provisional a l'actual traçat de la via del tren | Reusdigital.cat diari de Reus. Notícies i actualitat del Camp de Tarragona\nUna imatge del pas provisional\nL'alcalde de Salou, Pere Granados, ha assistit aquest divendres a una visita d'obres al primer pas provisional de vianants de la via del tren, situat al carrer del Cèsar de la localitat, que connecta la Via Roma i el carrer Pont dels Estanyets. A l'acte, hi ha assistit acompanyat del regidor de Gestió del Territori i d'Habitatge, Marc Montagut; i del regidor de Projectes Urbans, control d'Execució pública i reparacions i adequacions, Pedro Madrona, a més de tècnics municipals i responsables i operaris de la Brigada municipal.\nSegons ha manifestat Granados, "estem treballant perquè hi hagi una mobilitat normalitzada al nostre municipi, mentre no es desmantellin les vies del tren". Per això, "el que considerem necessari és obrir sis passos que ajudaran a reactivar el comerç i l'activitat econòmica de la zona, que la barrera física de la via ha impedit per la falta de mobilitat de les persones; i, també, permetran la connexió dels carrers principals, entre la part de la muntanya i la del mar, per tal de millorar la mobilitat entre barris".\nFonts municipals han indicat l'obra tindrà un cost d'uns 80.000€ i que es farà amb els recursos propis de l'Ajuntament, a través dels operaris de la Brigada municipal. Arran de la posada en funcionament del corredor del Mediterrani, el tram ferroviari entre Vandellòs i PortAventura-Salou va quedar inutilitzat. En aquest sentit, l'Ajuntament de Salou va fer una petició a Adif per autoritzar els creuaments provisionals, mentre no es procedeixi al desmantellament de les vies, una actuació que Adif preveu iniciar a partir del proper mes de setembre.\nEl desmantellament consistirà en eliminar tota la instal·lació ferroviària, des de les vies, fins al balastre i les travesses. Els passos provisionals que permetran el pas de vianants i vehicles i tinguin vorera faran 12 metres d'amplada, mentre que els tres que siguin només per a persones comptaran amb carril bici i vorera i la seva amplada serà de 6 metres.


10 anys – Escola Mogent\nTag Archives: 10 anys\nInauguració de l’exposició “Escola Mogent: 10 anys d’història”\n10 de juny de 2015 Destacades, Escola, Portada\nAquest dimarts 9 de juny vam inaugurar, al Centre Cultural de la Roca del Vallès, l’exposició sobre els 10 anys de la nostra escola. També vam fer el lliurament de premis del concurs de fotografia matemàtica.\nL’Escola Mogent ha fet 10 anys i, com a part de la història del nostre poble, hem volgut compartir amb tots els roquerols aquest viatge a través de diferents fotografies que pretenen copsar els 10 anys d’aquesta petita gran història que té el Mogent. Amb les imatges exposades volem plasmar l’essència de la nostra escola, allò que ens fa acollidors, innovadors i singulars; perquè si alguna cosa ens distingeix és la nostra capacitat de sorprendre i il·lusionar, la qual es veu reflectida en aquestes imatges.\n9 de juny de 2015 Escola\nPrograma d’actes de Carnestoltes\n3 de febrer de 2015 Escola, Portada\nA l’escola ja se sent arribar el Rei Carnestoltes!\nEl rebrem aquest dijous, amb ganes de saber quines són les consignes que haurem de seguir aquests dies!\nA més, el dijous de la setmana que ve anirem tota l’escola a esmorzar al parc de la deixalleria, i el divendres…\nMatí: Rua al voltant de l’escola disfressats de gala per celebrar el 10è aniversari del Mogent.\nTarda: Ball de comiat del Carnestoltes (pels nens i nenes).\nA continuació teniu el programa d’actes.\n22 de desembre de 2014 Escola, Portada\n7 d'octubre de 2014 Sisè\nLa marea taronja dels 10 anys!\n15 de setembre de 2014 Destacades, Escola, Portada\nAvui hem començat el curs 2014-2015, un curs marcat per una efemèride molt especial per nosaltres. El Mogent fa 10 anys!\nPer començar-ho a celebrar, aquesta tarda hem repartit globus taronges del 10è aniversari de l’escola a tots els nens i nenes (els de P3 no patiu que us els donarem el dijous, el primer dia que hi sereu tots!).\nUs deixem unes quantes fotografies de la marea taronja que ha inundat avui l’escola (i de la preparació).\nAprofitem per agrair a l’avi de l’Anna i la Maria Pont (de 1r i P3) la seva col·laboració imprescindible en la inflada dels globus. Gràcies!


La història dels dibuixos de Josep Bartolí\nGeorges Bartolí presenta a l'Arxiu Històric de Barcelona quatre de les obres del seu oncle que van inspirar 'Josep'\nGeorges Bartolí contemplant els dibuixos de Josep Bartolí a l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona. Pere Virgili\nBarcelonaEl 1984, poc després d'exposar els seus dibuixos a Terrassa, Josep Bartolí va regalar-li al seu nebot Georges Bartolí –o Jordi, com ell li deia– la seva última còpia de Campos de concentración, el llibre que havia publicat el 1944 a Mèxic amb els seus dibuixos dels refugiats republicans als camps de concentració francesos. En la dedicatòria hi va escriure: “Per al Jordi, aquest testimoniatge fotogràfic que potser un dia contribuirà a trencar la conspiració del silenci”. Potser ja intuïa que aquell nebot seu tan interessat en la memòria de l'exili republicà continuaria la seva lluita per denunciar les injustícies comeses pels defensors de la llibertat, la igualtat i la fraternitat. Però segur que no imaginava que un llibre de fotos i textos de Georges Bartolí amb dibuixos de Josep Bartolí inspiraria un dibuixant francès, Aurel, a explicar la història de Josep Bartolí en una pel·lícula animada que veurien més de 180.000 espectadors a França i que guanyaria el premi EFA a la millor pel·lícula europea d'animació.\n'Als meus germans', de Josep Bartolí. Tinta sobre cartolina (1939-1944) Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona\nBartolí ha estat present aquest dimecres per partida doble a l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona: Josep Bartolí a través d'una petita mostra de quatre dibuixos que s'ha inaugurat dins del marc del nou cicle La vitrina del document del mes, i el seu nebot Georges per presentar les obres, que tot i no haver-les triat les considera “una selecció molt pertinent” del treball sobre els camps de Bartolí i també “molt personals”. De fet, entre els personatges retratats hi ha el pare del Georges, Salvador Bartolí. I una de les obres, que mostra un braç envoltat de filferro i una figura petita allunyant-se, està dedicada als germans de l'artista: Lluís, Joaquim i Salvador. “És el dibuix que fa quan aconsegueix fugir de França i deixa els germans enrere”, diu Bartolí, que ha triat aquesta mateixa obra per tancar el recorregut de l'exposició del seu oncle, que s'inaugurarà al setembre al Memorial del Camp de Rivesaltes.\n'Adiós papá', de Josep Bartolí. Tinta sobre cartolina (1939-1944) Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona\nEnterrats a la sorra de la platja\nGràcies a la pel·lícula Josep, el públic coneix bé les històries d'infàmia i humiliació que mostren els dibuixos, però no tant la intrahistòria dels dibuixos, que Josep Bartolí va fer en tres etapes. “La primera va ser al camp del Barcarès, on va fer uns esbossos que va enterrar a la sorra de la platja quan se'l van emportar a l'hospital i gairebé es mor de tifus –explica Georges Bartolí–. En una segona etapa, al camp de Bram, va fer més esbossos en una llibreta que va aconseguir gràcies a un gendarme. Aquesta llibreta l'acompanya en la fugida a Mèxic, on ja descansat reconstitueix els dibuixos a partir dels esbossos que havia fet al camp”. A més dels 116 dibuixos que conserva l'Arxiu de Barcelona –i que es poden consultar al catàleg en línia–, també es conserven els esbossos de la llibreta, en mans d'un particular, i alguns dels que va enterrar a la platja del Barcarès, que Bartolí va recuperar abans que la humitat els fes malbé.\n'Vida en el campo', de Josep Bartolí. Tinta i collage sobre cartolina (1939-1944) Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona\nLa meitat dels dibuixos dels camps van ser utilitzats a Campos de concentración, però d'altres es van publicar en diverses revistes durant els anys de l'exili de Bartolí, que no va tornar a Catalunya fins que Franco ja era mort. La col·lecció sencera es conserva a l'Arxiu de Barcelona arran de la donació feta el 1989 pel mateix artista. “Va ser gràcies a Jöelle Lemmens, que era vídua del pintor Floreal, una mena de fill espiritual del meu oncle que tenia contactes amb gent del PSUC i amb el mateix Pasqual Maragall –recorda Bartolí–. I finalment van acordar la donació dels dibuixos a canvi d'una pensió vitalícia, que és una manera intel·ligent d'adquirir un fons sense gastar-se una pasterada”.\nLa col·lecció sens dubte s'ha revaloritzat després de l'èxit del film Josep, que a França ha tingut un impacte que el nebot de l'artista qualifica de “terratrèmol” polític. “Molta gent cau de cul al saber que el camp de concentració va ser una invenció de l'administració francesa –apunta el nebot de l'artista, que no pot estar més feliç per la difusió que ha tingut la pel·lícula–. Per mi és una amplificació enorme del que va passar quan vaig publicar La retirada fa onze anys, que va arribar després de molts altres, però potser va funcionar millor gràcies als dibuixos del meu oncle. Però, clar, només el van comprar 10.000 persones, i Josep l'han vist ja centenars de milers”. Georges Bartolí lamenta que La retirada no tingui encara edició en català i ja està en converses amb el servei de publicacions de l'Ajuntament per mirar de resoldre-ho. “Però el millor és que gràcies a Josep la gent sap més de la història de França i d'Espanya –subratlla–. Perquè no es tracta de donar a conèixer la figura el meu oncle, que al cap i a la fi és una història més, fins i tot banal, sinó el que van passar el mig milió de refugiats republicans quan van creuar els Pirineus”.\nOpinió | 13/04/2021\nIuri Gagarin, l'home que va fer història fent el primer viatge a l'espai


Que el moviment republicà ha vingut per quedar-se a Catalunya crec que és ja una constatació. Però resulta evident que el republicanisme resta hores d’ara mancat d’una estratègia de fons consensuada....\nL’estratègia repressiva de l’Estat espanyol contra el moviment republicà català ha fet una escalada tan brutal que fins i tot es percep incomoditat en alguns sectors de l’unionisme. S’ha pogut...\nElogi als polítics republicans\nAlguns actors polítics han impulsat el relat que els històrics fets de l’octubre català són fruit exclusivament de la voluntat popular anònima. Una estratègia, al meu entendre mesquina. Evidentment...\nCal estratègia a mitjà termini\nEl moviment republicà català viu una situació de xoc, com no podria ser d’una altra manera, després dels darrers empresonaments de dirigents polítics i la detenció del president Puigdemont a Alemanya....\nNo estàs sol, a Alemanya\nDramàtic compàs d’espera. Així podem definir la situació en què es troba el president Puigdemont retingut a Alemanya. Els savis de torn s’han avesat ràpidament a especular sobre suposades errades...\nLa paràlisi és reaccionària\nDesprés de la victòria de les forces republicanes el 21-D, ara resulta que fer govern per part d’aquests partits seria una mena de reculada històrica i en canvi mantenir el país en el regne del 155...\nS’albira ja la croada que preparen els poders de l’Estat espanyol contra el llaç groc recuperant la persecució que ja van realitzar durant el període electoral. Si la constitució d’un govern...\nOcultar la repressió a Catalunya\nLa segona cosa que fa un règim autoritari després de desfermar la repressió és negar-la i intentar ocultar-la. I aquesta és l’estratègia que l’Estat espanyol està desplegant respecte a l’independentisme...


Benny Golson, novembre 2017\nBENNY GOLSON, VALÈNCIA, 16-11-2017\nNo podíem començar de millor manera la gira amb Benny Golson. Ahir vam tocar al Jimmy Glass de València. Quan vam arribar al club després de sopar, mentre ens obríem pas per pujar a l'escenari entre la multitud que omplia el local a petar, la gent es va posar a aplaudir i a cridar com a bojos. Tindrien davant seu, tocant per a ells a una distància que permetria fins i tot notar l'olor del seu perfum, una llegenda. I els aplaudiments i les ovacions al final de cada tema i de cada solo van donar mostra de la seva gratitud per poder viure una nit inoblidable.\nEl concert va anar molt bé, no cal dir-ho. El Yamaha vertical del Jimmy Glass està tant tocat que és tou com la mantega, però he de dir que mai m'hi he trobat incòmode, o només en alguns moments, com quan vull tocar més piano. Si hagués de dir alguna cosa, potser vaig notar Benny Golson un pèl més cansat que la darrera vegada que vam tocar junts, i una mica més despistat. Però és que té 88 anys, i havia arribat el dia abans des de New York! Malgrat tot, havíem de fer dos sets de 45 minuts i potser vam tocar més de dues hores, o sigui que no va escatimar res. I em va semblar que anava sentint-se millor a mesura que avançava la nit.\nDesprés del concert, sense escapatòria possible en un club que és com un tub i que estava tan ple que no podíem ni baixar de l'escenari, en Benny va aguantar estoicament l'onada de gent que volia que els signés els discos que portaven, i va estar ben bé mitja hora fent-se fotos amb tothom qui li ho va demanar. Mai havia vist el Xevi, el propietari del local, tan content i emocionat com ahir. Després del concert, mentre en Benny netejava i guardava el seu saxo, es va posar davant seu una bona estona, mirant-se'l embadalit i fent gestos amb el cap com si no s'acabés de creure que Benny Golson havia tocat al seu club.\nAvui anem a Castelló, segona etapa d'una gira que, de ben segur, recordaré tota la vida.\nBENNY GOLSON, CASTELLÓ 17-11-2017\nHem arribat a Castelló al migdia, i el Benny ha dit que no vindria a dinar, que ja havia esmorzat i que preferia quedar-se descansant fins a l'hora de sopar. No ha vingut ni a fer la prova de so. He pensat que no era molt bon senyal, però després he pogut comprovar que ningú millor que ell pot saber què necessita. Després del soundcheck, quan l'hem anat a buscar per sopar, ja hem notat que l'home era tot un altre.\nEl concert era a l'Auditori de Castelló. Ja hi havia tocat altres vegades, però aquest cop era a la sala principal. El piano era un Stenway gran cua, fantàstic, impecable, però la sensació de tocar en una sala tan gran sempre se'm fa estranya. Depens massa dels monitors i, per més que intentis posar-te ben a prop de la resta del grup, el so se'n va, i el retorn que arriba de la sala acostuma a ser incòmode. Per si això fos poc, al primer tema els monitors no sonaven, encara no sé per què. Però, tot i això, crec que va ser un bon concert. La sala feia goig, el Benny va fer solos molt bonics, i el públic, igual que a València, estava receptiu i feliç d'escoltar el seu ídol.\nAvui, però, vull destacar algunes de les històries que ens va explicar el Benny a l'hora de sopar. Històries diferents de les que explica als concerts. Com que va ser Tadd Dameron qui va posar-li el sobrenom a "Philly" Joe Jones, per diferenciar-lo del gran Jo Jones (que després seria conegut com a "Papa" Jo Jones). O que Miles va canviar-li el primer acord de Stablemates, que era originalment un Bb7#5, pel E-7 A7 que després ha passat a ser l'habitual (li he demanat si volia que toqués l'acord que ell va pensar inicialment i m'ha dit "No, no, I prefer the Miles changes!"). O que Monk li va dir que tocava massa perfecte, que havia de prendre riscos i equivocar-se per trobar nous camins. O que quan va començar a tocar amb Art Blakey ell tocava "soft and mellow", però que quan va veure que al primer redoble el seu saxo desapareixia es va adonar que havia de tocar més fort.\nTant a l'hora de sopar com després del concert, igual que ahir, ha vingut força gent a demanar-li que es fes fotos amb ells o que els signés els discos seus que havien portat. Després que marxés un noi molt tímid que m'ha demanat si podia entrar al camerino a fer-se una foto amb ell, li he dit "he was so shy that he didn't want to enter". I ell m'ha respost que era gràcies a aquesta gent que ell és Benny Golson, que si no compressin els seus discos i li demanessin fotos i autògrafs ell no seria ningú i que, per tant, mai es negaria a fer-los feliços donant un no com a resposta. Quanta saviesa!\nAvui anem cap a Almeria, tenim el dia lliure i no toquem fins demà diumenge, o sigui que probablement no escriuré fins després del concert. Tant de bo que durant els àpats que compartim ens expliqui més històries de les seves, em passaria hores escoltant-lo.\nBENNY GOLSON, ALMERIA, 19-11-2017\nEl dia d'ahir va ser molt emotiu. La feina que fa la gent de Clasijazz, amb al capdavant, és acollonant. Sense cap ajuda pública, només amb les quotes dels seus associats, han aconseguit muntar un club de jazz per on han passat els millors músics del país i noms internacionals de l'alçada de Brad Mehldau, Kenny Werner, Lee Konitz, Barry Harris o, ahir, Benny Golson. I ho fan des de l'amor més absolut i incondicional a aquesta música.\nEl concert estava dividit en dues parts: una primera en la que la Clasijazz Big Band va interpretar temes de Benny Golson i una altra on vam tocar a quartet, per acabar amb un bis (Blues March) amb la big band i en Benny com a fi de festa. Quan ell va arribar al club, tots els músics de la big band l'estaven esperant per donar-li la benvinguda entre aplaudiments. L'excitació i la felicitat per rebre un convidat que havien estat esperant durant molt de temps era ben palpable. I quan va entrar a la sala per escoltar la primera part (ell mateix ens ho va demanar mentre dinàvem) el públic el va rebre amb una emotiva ovació.\nEl concert a quartet se'm va fer difícil. El piano no estava malament, un C3 que d'entrada em va semblar prou agradable. Però en cap moment em vaig sentir còmode. Sentia el baix i la bateria molt forts, i m'arribava el so del saxo per l'únic monitor de la sala (el del Benny) amb molt poca qualitat. Jo em sentia acústic, poquet, i havia d'apretar més del que m'hauria agradat. I no vaig tenir la sensació de fluir en cap moment. Fins i tot em va semblar que el Benny no acabava d'estar còmode, per les cares que posava al final dels seus solos, tot i que el vaig veure entregat, tocant amb moltes ganes i arriscant més del que acostuma. Va variar lleugerament el repertori, segurament perquè la big band ja havia tocat alguns dels temes que fem a quartet (només vam repetir Whisper not). I, malgrat tot, ell mateix em va dir després que havia estat un bon concert. Concretament, em va parlar del públic. "What a good audience, tonight, it was a good concert", em va dir. Em va sembla que per a ell el més important era que la gent fos feliç amb la música, i que això, evidentment, està per sobre de com et puguis sentir tu com a músic. Un cop més, em va donar una nova lliçó.\nUn parell de perles més del dia d'ahir. Mentre dinàvem, fent plans per a la tarda i després del seu enèsim "Ok, fantástico!", li vaig preguntar si no es queixava mai, si sempre ho trobava tot bé. I la seva resposta va ser: "That doesn't matter, Music is very important". Un altra moment preciós va ser quan un dels nois de la big band, emocionat, li va donar les gràcies per voler escoltar-los des de la sala durant la primera part del concert. O quan un altre li va dir que l'havia fet plorar quan va tocar Whisper not amb el quartet. Va signar discos, entrades, va estampar el seu nom a una de les parets del local, a un quadre amb un retrat seu, fins i tot va signar saxos! I, finalment, durant el sopar, ens va ensenyar una foto que havia fet ell mateix (en fa moltes, amb el mòbil) on es veia l'ambient del sopar, amb tothom feliç i amb un somriure a la cara. I ens va dir: "If everyone loved jazz as these people there would not be wars in the world". I es va quedar pensatiu, emocionat fins i tot diria, igual com tots els que estàvem al seu voltant.\nAvui marxem cap a Madrid. Tenim el dia lliure i toquem demà dimarts al Clamores, o sigui que probablement no tornaré a escriure fins dimecres. Mentrestant, espero seguir vivint moments únics al costat d'aquest gran home.\nBENNY GOLSON, MADRID, 21-11-2017\nFeia molts anys que no tocava al Clamores, i si m'hi arriben a portar amb els ulls tapats no hauria sigut capaç de reconèixer el local. Tenia el record d'una sala decadent, decorada amb un gust dubtós fins i tot per a l'estètica dels 80, amb un piano destartalat,... I em vaig trobar un local renovat de fa poc, molt més acollidor, decorat amb més bon gust,... El piano probablement era el mateix, un Yamaha C3 bastant vell, amb poc so (jo el recordava més estrident) però prou agradable de tocar. I quan vam arribar l'estaven acabant d'afinar!\nTotes les entrades estaven venudes des de feia dies, o sigui que el local estava ple com un ou. Estava previst fer un sol set de 75 minuts, però ens van demanar si en podíem fer dos. El Benny va donar l'ok, però va dir que serien curtets. Al final cada passe va durar almenys una hora! És cert, però, que ahir tenia moltes ganes de xerrar, i va explicar un munt d'històries, algunes de noves per a mi. I el públic rebia amb un "ooohhh" cada anunci d'un dels seus hits, o cada nom dels col·legues amb qui havia compartit aventures: Dizzy Gillespie, John Coltrane, Clifford Brown, Art Blakey...\nEl concert va anar molt bé, el públic estava encantat i ell va tocar molt, encara em sorprèn que mantingui aquesta vitalitat. Se'l veu a gust dalt de l'escenari, i ho dona tot, exprimint al màxim l'energia que li queda amb 88 anys. Quan vam arribar a l'hotel ens va dir que estava "mucho cansado". Pel que fa a mi, aquests dies lliures entre concert i concert em destaroten una mica, em costa un parell de temes centrar-me, però estic prou content de com està sonant en general. M'aniria bé tenir una mica més de temps per habituar-me al piano de cada sala on toquem, però normalment fem una prova de so ràpida, sense ell, i anem a sopar, de manera que em vaig trobant amb el piano i em vaig acostumant al so a mesura que avança la nit.\nAra ja som a Guadalajara, on tocarem demà, i ja encararem la recta final, amb concerts cada dia, al Jamboree, a Lleida i a Saragossa, per acabar dimarts a Rheinfelden, Suïssa. Només de pensar-hi ja estic començant a enyorar-lo.\nBENNY GOLSON, GUADALAJARA, 23-11-2017\nQuan vam arribar al Teatro Buero Vallejo i vaig posar les mans al piano no m'ho podia creure. L'afinació era impecable, la mecànica molt precisa, i la sonorització realçava un so brillant però càlid alhora, amb uns aguts que cantaven sense fer mal a les orelles, uns mitjos plens i uns greus prou potents. Per si això fos poc, teníem previst sopar a dos quarts de vuit, abans de tocar, però cap de nosaltres tenia gana i el Benny va dir que preferia no menjar res i marxar cap a l'hotel just després del concert. De manera que vaig tenir una estona llarga per gaudir d'aquell fantàstic Yamaha C6 (havia tocat moltes vegades un C5 o un C7, però mai havia vist aquella mida de cua). Recordant la conversa de l'esmorzar amb el Jordi Suñol, em va venir de gust practicar una mica de stride piano, a temps lent, i em vaig posar a tocar Embraceable you. La meva sorpresa va ser quan en Benny va sortir del camerino i es va afegir a tocar amb mi. Em va dir que era una de les cançons que els veïns li demanaven a la seva mare que s'aprengués quan, sent adolescents, estudiaven junts a la seva habitació amb John Coltrane. Va ser un moment simplement deliciós.\nPer això em va molestar doblement el que va passar després durant el concert. El tècnic, que durant les proves em va semblar excel·lent, es va dedicar a pujar i baixar el volum durant els solos de manera exagerada. Al soundcheck, quan li vam dir que estàvem comodíssims amb el so, ens va prometre que no tocaria res dels monitors. I certament ho va complir, però el volum que posava a fora per als solos era tan fort que m'arribava el retorn de la reverb de la sala més que el so del monitor. No cal dir que això em va descentrar bastant. A més, potser perquè el nivell d'anglès entre el públic no era massa alt, sentia estossegar la gent mentre el Benny presentava els temes, i no vaig notar el mateix feedback que en els concerts anteriors.\nSigui com sigui, el Benny va tocar de collons. Ja el conec força, però cada nit hi ha alguna frase que em sorprèn, i veig que busca sonoritats més agosarades del que jo esperaria en un principi. Potser això és així perquè l'acompanyem amb respecte però alhora amb energia quan cal, i perquè en els solos ens permetem la llibertat de ser nosaltres mateixos. No li he preguntat, però jo diria que ell aprecia que no pequem d'un excés de respecte; i, d'altra banda, crec que aquesta música no tindria sentit si no ens permetéssim aquesta llibertat.\nPel que fa a mi, què voleu que us digui... No em vaig sentir especialment inspirat, en part potser a causa del tema del so que he comentat abans. Però tant el Jo com l'Ignasi em van dir que havia estat un concert collonut i que s'ho havien passat molt bé. He de dir que a Almeria, tot i que jo no tenia molt bones sensacions, a l'escoltar la gravació que ens van passar em vaig endur una impressió molt millor de la que recordava, fins i tot pel que fa a la meva part. O sigui que els hi faré confiança i pensaré que sóc un malalt que es menja el coco més del compte.\nAra estem viatjant cap a Barcelona per tocar al Jamboree aquesta nit. No cal dir que és un dels concerts que em fa més il·lusió de la gira. Tocar a casa sempre és especial, tot i que implica un punt extra de pressió perquè saps que entre el públic hi ha família, amics, alumnes... Allò que dèiem de la malaltia.\nBENNY GOLSON, BARCELONA, 24-11-2017\nJa vaig comentar ahir que tocar al Jamboree era com fer-ho a casa. I, certament, el club era ple de família, d'amics, d'estudiants, d'exalumnes, de músics,... El Yamaha C3 que tenen ara m'agrada molt més que l'antic Kawai que hi havia, que era més gran, però amb menys so, i quan vam arribar al club l'estaven acabant d'afinar. Com si quan tornes a casa et reben amb un bon dinar, fet amb carinyo, perquè t'hi trobis bé. Tot un detall.\nDiria que ahir va ser la nit que el Benny va xerrar més de tota la gira. Potser perquè va veure de seguida que el públic estava receptiu i que seguia les seves narracions amb admiració. Hi ha qui comenta que, amb tot el què ha viscut, és tan interessant sentir-lo tocar com sentir-lo xerrar. O que allà on no hi arriba amb el seu saxo, als 88 anys, hi arriba amb el seu cor i amb les històries que explica. A mi em segueix captivant el seu so i l'esperit que posa en cada nota. Ho dona tot a l'escenari, fins al punt que quan s'acaba el concert ell també s'apaga. Abans d'ahir, a Guadalajara, després de Blues March i amb el públic aplaudint a rabiar demanant un altre bis, quan li vam demanar si volia tornar a sortir va dir, afligit, "I'm too tired". I es va adormir en el trajecte del teatre a l'hotel. És evident que no pot conservar l'energia, el vigor, la tècnica o l'agilitat de quan era més jove, però a canvi té el pòsit que només et pot donar l'experiència. I la seva actitud davant la música i davant la vida és una lliçó constant.\nDiu Keith Jarrett en les notes que acompanyen els Complete Recordings at the Blue Note, on es pot escoltar "every note we played" durant els sis passes que van gravar amb el seu trio a l'emblemàtic club de NY, que per a ell no hi ha "favorite nights". Però com que jo no sóc Keith Jarrett puc dir que la d'ahir va ser una de les meves nits preferides, no només d'aquesta gira, sinó potser de totes les vegades que he tocat amb Benny Golson. Just abans de sortir a l'escenari, al camerino, ell estava provant el seu saxo davant meu. Vaig sortir a tocar amb l'emoció a flor de pell. Però, si puc concretar una mica més, diria que el segon set va ser fins i tot millor que el primer. Evidentment, això està dit des d'una òptica personal. El primer passe va estar molt bé, però potser hi va haver moments en què vaig "forçar" certes situacions, potser precisament pel fet de tocar davant de tanta gent coneguda. En el segon, en canvi, em vaig sentir més alliberat i més relaxat, i diria que vaig fluir d'una manera més natural. En fi, com diria el meu amic Jo Krause, paranoies meves.\nD'aquí a una estona marxem cap a Lleida, i ara sí que ja encarem la recta final. Cal aprofitar cada oportunitat i cada instant.\nBENNY GOLSON, LLEIDA, 25-11-2017\nQue el piano del Cafè del Teatre de l'Escorxador no és cap meravella ja ho sabia. Un Yamaha U3 vertical, vell i cascat, que tot i haver estat afinat el dia abans no sonava net, i que quan vam arribar ja estava microfonat, amb un so dèbil en els greus, confós en els mitjos i cridaner en els aguts. Després d'estar-lo equalitzant una estona va millorar una mica, però ja sabia que em tocaria acostumar-me al so d'un piano que no donava més de si.\nEl cas és que, quan vam començar, estava tan fort que em feia por que s'acoplés. Li vaig fer senyals al tècnic perquè baixés el volum, però no em mirava. És més, va haver-hi un moment en què jo diria que em va veure però es va pensar que no em sentia prou, o sigui que el va posar més fort! Finalment es va adonar que el què li demanava era el contrari, i la cosa va començar a sonar una mica millor. Arribats a aquest punt, vaig recordar el què vam parlar amb el Jo l'altre dia, i vaig pensar que havia de confiar que el so de fora no era tan horrorós com el que sentia jo i que, en tot cas, m'havia d'abstreure d'això per poder tocar amb una mica de concentració. I la veritat és que la cosa va funcionar. Em guiava no tant pel que sentia, sinó per com imaginava que hauria de sonar el que tocava.\nEl Benny va fer uns solos collonuts als tres primers temes, abans de la balada, on no fa solo, i del tema a trio. El Jo i jo ens miràvem i no donàvem crèdit al què sentíem, un fraseig preciós i amb una direcció brutal. El saxo estava molt fort de volum, i potser això el feia sentir-se més segur. Després del concert li vaig preguntar al Benny sobre això i em va dir que "the sound of the saxophone was great!". O sigui, que allò que a mi em molestava tant a ell li va anar de conya. Ja ho veieu, tot són gustos. De fet, en acabar el concert em vaig trobar un ex-alumne, el Paco Escudero, que em va dir que el piano sonava collonut, i que li havia estranyat perquè ell havia tocat vàries vegades allà i sabia que aquell piano és un pot. En canvi, el Dave Mitchell, que havia tocat abans que nosaltres a duet amb el Fernando Marco, em va dir "no sabía que tocabas el clavicémbalo"! Sigui com sigui, el concert va anar molt bé, i fins i tot vam fer un segon bis després de Blues March. Potser perquè, en no tenir lloc on posar-se quan vam acabar i amb el públic sense deixar d'aplaudir, el Benny es va veure una mica forçat a tocar un tema més.\nEl Jo va marxar després del concert, es retrobarà amb nosaltres al tren que ens porta a Saragossa. I l'Ignasi, al tocar a Lleida, se'n va anar a dormir a casa. De manera que avui, quan he anat a esmorzar, m'he trobat amb el Benny i hem estat una estona xerrant tots dos sols. Aquests moments són deliciosos. Li he ensenyat el post del Jordi Suñol al Facebook, i li he llegit alguns dels comentaris que hi havien fet músics d'arreu del món. Ha estat molt content, i li he dit que li copiaria i li enviaria per mail, perquè ell no té Facebook. Al llegir-li el comentari de Randy Brecker, m'ha parlat del Michael, que li enviava els seus discos a casa perquè volia que els tingués. I m'ha dit que els germans Brecker eren de Philadelphia, com ell, o com John Coltrane, Philly Joe Jones, Bobby Timmons, Lee Morgan, Kenny Barron,... Al preguntar-li com s'explicava que hi hagués tants bons músics nascuts allà m'ha dit que no ho sabia, però que en el seu temps no hi havia escoles. Només tenien les jam sessions i els discos. Que John Coltrane va començar tocant l'alto, i que al principi tocava com Johnny Hodges, fins que es va passar al tenor. I que també tocava el clarinet, i que quan tocava Body & Soul amb el clarinet feia plorar. I que després van escoltar Parker i Gillespie. I més tard Davis, Dexter,... He dit ja que aquestes estones són impagables?\nBENNY GOLSON, SARAGOSSA, 26-11-2017\nLa perla que em vaig trobar a l'Auditori de Saragossa és, potser, el millor piano que he tocat mai a la vida. Un Steinway gran cua de més de cinquanta anys que, darrere d'un aspecte envellit, amagava una mecànica impecable, un teclat gustosíssim, i un so d'una calidesa que em va deixar sense esma. Per si això fos poc, el van afinar abans i després de la prova de so, i encara van repassar l'afinació després de l'actuació de Bitácora Project, el grup amb composicions de l'Antonio Ballestin que tocava abans que nosaltres. La prova de so va ser d'una facilitat extrema, i els professionals de l'auditori van ser atents i eficients. De manera que, quan vam anar a sopar, tot presagiava que seria una nit plàcida i sense entrebancs, per poder fer un concert on només ens haguéssim de centrar en la música. Res més lluny de la realitat.\nPoc abans de sortir a tocar vam deixar el Benny al camerino, mentre el trio definíem la posició dels instruments a l'escenari durant la pausa entre les dues parts del concert. Quan hi vam tornar el vam trobar preocupat, remenant el seu saxo. La clau d'octava es quedava encallada i no tapava bé, de manera que quan volia canviar d'octava les notes no acabaven de sonar. Va provar de posar-hi oli, però res, no funcionava. El saxofonista de Bitácora Project li va oferir de tocar el seu saxo, i ens vam veure salvats. Però la boquilla no entrava prou, i el Benny va dir que quedaria baix d'afinació respecte el piano. Tot i que el so que en treia era preciós, estava clar que aquest era un aspecte en el qual no pensava transigir. Es va adonar que quan tocava escales per graus conjunts la clau funcionava amb certa normalitat. I que també ho feia si forçava l'atac de les notes. De manera que va decidir sortir a tocar amb el seu saxo. I així vam començar el concert, amb més de vint minuts de retard.\nNo cal dir que, quan vam sortir a tocar, no les teníem totes. Durant els primers temes les mirades que ens creuàvem amb el Jo eren de preocupació, atents per veure com respondria el saxo del Benny. Però ell ens va donar una nova lliçó. Va fer un concert llarg i, igual que la nit abans a Lleida, va oferir un segon bis després de Blues March. Segur que no va poder brillar de la mateixa manera que si el saxo hagués funcionat amb normalitat, i que li van fallar algunes notes, però no va tenir ni una paraula ni un gest de queixa, i va mostrar, una vegada més, la seva professionalitat. El concert va ser un èxit rotund, amb moments molt bons. I amb el trio vam respirar, alleujats, i satisfets per la feina feta.\nAra mateix estic viatjant, sol, cap a Barcelona. Avui tinc classes tot el dia. Ells se'n van cap a Suïssa, i jo m'hi afegiré demà per fer, a Rheinfelden, l'últim concert d'aquesta gira inoblidable.\nBENNY GOLSON, RHEINFELDEN, 28-11-2017\nEl Q4 Jazz Club és al soterrani de l'hotel Schützen, a Rheinfelden, una petita vila prop de Basilea. Per aquest local hi han passat artistes de la talla de Johnny Griffin, Nat Adderley, Ray Brown o Jimmy Cobb, per citar-ne només alguns. Hi tenen un Bechstein antic, amb una mecànica bastant donada i un so prou agradable, una mica dèbil en els aguts, però força agradable de tocar. Totes les entrades estaven venudes i la Colette, la responsable del club, ens va dir que teia temps (diria que va parlar d'anys) que no omplien com ahir.\nQuan vaig arribar a l'hotel estava mort, fins al punt que em vaig estirar un moment al llit i em vaig adonar que em deuria quedar adormit al moment, perquè no recordo res més fins que em vaig despertar, una hora abans de la prova de so. Durant el sopar el Benny em va preguntar per les classes del dia anterior, i li vaig admetre que em va costar molt fer-les, en part pel cansament i les poques hores de son però, sobretot, perquè "my mind was still with you". Més tard, mentre amb el trio fèiem el cafè, el vaig veure que es tornava a mirar el post que va fer el Jordi Suñol al facebook, amb tots els comentaris de músics d'arreu del món que lloaven no només la seva figura artística sinó, potser encara més, la seva qualitat humana. El somriure a la seva cara denotava la felicitat que li retornava aquest reconeixement, que s'ha guanyat a pols després de tant anys de generositat i estima cap als altres.\nEl vaig sentir a la tarda provant el saxo a la seva habitació, i ens va dir que encara estava malament, però que es podia tocar i que l'arreglaria quan arribés a Nova York. Però quan el va muntar just abans de tocar, prop de l'escenari, el vaig veure contrariat. És el primer cop que l'he vist enfadat i remugant. Anava dient "oh, my goodness, shit", donava cops a les claus del saxo i tancava violentament la tapa de la seva funda. "It's worst than before". Tot això passava mentre la Colette estava fent la presentació del concert, de manera que no hi havia marxa enrere. Vam sortir a l'escenari i es va posar a tocar. Va solventar la situació un cop més forçant l'atac sobre determinades notes. I a la seva cadença a "I remember Clifford", el moment més delicat del concert, vaig veure com cada cop que anava a parar a una nota que no sonava com era esperat, ràpidament la canviava i reconduïa el discurs cap a una altra banda. Estic segur que bona part de l'auditori ni se'n va adonar.\nEl concert va anar molt bé, i el públic, tot i la seva aparent fredor, no podia evitar deixar anar un "oh" d'admiració quan en Benny presentava títols com Whisper not, o quan citava el nom dels seus companys d'aventures (sempre parla de quan estava tocant amb un trompetista, "what was his name, let me think,... Ah, yes, Dizzy Gillespie"). Un cop més vam haver de fer un segon bis després de Blues March, i això que havíem tocat dos sets prou generosos. A cada passe vam tocar un tema a trio, "without Benny Golson". Normalment aprofitem per tocar un tema ràpid, perquè ell no en porta cap al repertori. Però ahir, tal com havia anat el segon set, quan em va demanar quin tema tocaríem vaig decidir fer una balada, I fall in love too easily. Els qui em coneixeu sabeu que tocar balades és una de les coses que més m'agraden d'aquest món. Quan vam acabar el tema em va fer aixecar i saludar el públic, i després em va dir que mentre ens escoltava pensava que li hauria encantat tocar aquest tema amb nosaltres, i que fins i tot es plantejava d'incorporar-lo al seu repertori. Sembla que li va agradar.\nA la nit, quan ens acomiadàvem, ens va dir que ja estava pensant en la possibilitat de tornar a tocar junts a l'estiu. Tant de bo que fos així. En el moment d'escriure això estic volant cap a Barcelona, hem arribat al final d'aquests dies meravellosos i estic segur que em costarà aterrar.


L’Ajuntament signa un acord per gestionar 9 habitatges socials a Sant Feliu de Guíxols • Ràdio Capital de l'Empordà\nSocietat de Gestió d’Actius Procedents de la Reestructuració Bancaria\nEs podran destinar tant a lloguer amb preus assequibles com a l’allotjament de persones que es trobin en situació d’emergència social\nL’Ajuntament de Sant Feliu de Guíxols ha signat un acord amb la Societat de Gestió d’Actius Procedents de la Reestructuració Bancaria (SAREB), per la cessió temporal de 9 habitatges en règim d’usdefruit per un màxim de 4 anys, però que es podran anar prorrogant anualment. Aquests habitatges es podran destinar tant a lloguer amb preus assequibles com a l’allotjament de persones que es trobin en situació d’emergència social.\nL’alcalde Carles Motas, comenta que aquest acord suposa un primer pas d’una col.laboració que donarà pas a altres més àmplies, que s’aniran treballant en els mesos vinents. També ha destacat que es tracta d’un pas molt important per mirar de començar a solucionar el problema de l’habitatge a la ciutat.\nDurant tot el període que duri l’acord, el consistori serà l’encarregat de gestionar els immobles. Aquests habitatges podran ser ocupats per famílies en situació d’impagament o sense títol de lloguer. A més, l’ens municipal assumirà les despeses corresponents a la gestió de l’habitatge, com també el seu manteniment ordinari o l’IBI, entre d’altres.\nLa SAREB rebrà, a canvi de la cessió, una contraprestació mensual de 125 euros per les vivendes lliures i de 75 per les que estiguin ocupades, unes despeses per fer front als pagaments d’assegurances i comunitat.\nPel regidor d’Urbanisme i Habitatge, Josep Saballs es tracta d’una bona notícia, ja que amb aquest acord que ha estat signat avui per l’alcalde Carles Motas es posa en relleu la feina realitzada els darrers anys. Sareb i l’Ajuntament van iniciar les negociacions el 2015 amb la regidora Laura Serrano i durant cinc anys han intentat establir ponts i trobar fórmules per tenir habitatges per la ciutat. Saballs ha afegit que ara ja n’hi ha, però molt menys del que voldrien, i estan treballant per recuperar-ne. Indica que durant els anys del “boom del totxo” no es va fer cap política de fer o adquirir habitatge públic, i la feina en anys posteriors ha estat la de crear estructura. Avui dia, des de l’àrea d’Habitatge tenen 65 habitatges; 51 d’ells són de mediació social, i 14 d’inclusió. Ara s’incorporen 9 més i seran 74 habitatges, gestionats des del municipi per cobrir les necessitats d’habitatge públic.\nArticle anteriorEls centres de submarinisme de l’Estartit reobriran al juliol\nArticle següentTorroella promou ajuts per a què els nens i nenes es puguin apuntar als casals d’estiu


L'alcalde de Torredembarra no dimiteix i força una moció de censura - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nL'alcalde de Torredembarra no dimiteix i força una moció de censura\nDaniel Masagué continua conservant les seves competències\ntot i el seu ingrés a Brians 1\nefetorredembarra 09.07.2014 | 00:00\nL´encara alcalde Daniel Masagué, durant la seva detenció acn\nL'alcalde de Torredembarra, Daniel Masagué (CiU), no ha presentat encara la seva dimissió des de la presó de Brians 1 i força els grups de l'oposició a presentar una moció de censura, segons va exposar ahir el PSC en roda de premsa. A l'Ajuntament no consta cap renúncia de Masagué, pel que segueix conservant les seves competències d'alcalde des de la cel·la de Brians 1, imputat pel jutjat número 1 del Vendrell per un presumpte delicte contra l'administració pública.\nEl portaveu del PSC a Torredembarra, Jordi Solé, va acusar ahir CiU de "total irresponsabilitat" i de "fer víctima a Torredembarra de les seves contradiccions internes" ja que dilluns el secretari d'organització de CDC, Jordi Rull, va anunciar la dimissió de Masagué de tots els seus càrrecs. De produir-se, immediatament el secretari municipal convocaria un ple per designar nou alcalde, però en no ser així, els grups de l'oposició negocien una moció de censura "perquè ja no podem esperar més".\nSona com a alcalde de transició Enric Grangel, que era el cap de llista del PSC, i no tornarà a presentar-se. Tant el portaveu d'Alternativa Baix Gaià, Lluís Suñé, com el portaveu d'ERC, Eduard Rovira, van confirmar que és el candidat de consens que necessita ara el municipi. "Ja no podem esperar més", va reiterar Solé, qui confia en el fet que no s'arribi a l'extrem que la Generalitat nomeni una gestora.


L'abril ha sigut més fred que el febrer en molts punts del Pirineu\nNeu i boira a mitjans d'abril a Sant Bartomeu del Grau, a Osona Emili Vilamala\nBarcelonaAquesta setmana la temperatura ha començat a normalitzar-se, però està a punt d'acabar-se un dels abrils més freds dels últims anys. La temperatura mitjana del mes a Catalunya és una de les més baixes de les últimes dècades, gairebé igualada amb la del 2012. En un observatori històric com el de l'Ebre, ubicat a Roquetes, la mitjana del mes es quedarà finalment en 15 ºC. Cal remuntar-se fins al 2004 per trobar-ne una de tan baixa, i fins al 1991 per trobar un abril més fred que el d'enguany a Tortosa. En molts observatoris caldrà anar com a mínim 10 o 20 anys enrere per trobar un abril més fred que l'actual.\nSi a això hi sumem que el mes de febrer va ser extremadament càlid i el març bastant normal, el resultat és que la temperatura ha canviat molt poc durant els últims tres mesos. La transició entre el final de l'hivern i la primera part de la primavera pràcticament no s'ha notat. Al febrer la mitjana per al conjunt de Catalunya va ser de 8,4 ºC, al març de 8,3, i a l'abril només s'ha enfilat fins als 9,8. No és habitual que hi hagi tan poca diferència entre el final de l'hivern i la primera part de la primavera.\nLa confusió ha arribat al punt que en observatoris d'alta muntanya la temperatura mitjana de l'abril ha sigut més baixa que la del febrer. A Núria, per exemple, la del febrer va ser de 2,5 ºC i la de l'abril de 2,1. Aquesta situació es repeteix en altres punts del Pirineu: al Port de la Bonaigua 0,3 ºC al febrer i 0,1 graus a l'abril. A Cervera hi ha hagut més nits fredes a l'abril que al febrer. De fet, durant l'últim mes, a la capital de la Segarra de matinada s'ha baixat 14 vegades dels 5 ºC, mentre que al febrer només 11 vegades.\nSi es fa el càlcul de la variància, una mesura estadística que serveix per veure com difereixen entre si una sèrie de valors a partir de les temperatures mitjanes dels tres mesos, el resultat és que com a mínim des del 2009 a Catalunya no hi havia hagut una línia tan difusa entre l'hivern i la primavera.\nUn altre aspecte interessant és que dels últims sis anys, en cinc ha passat una cosa similar: l'hivern s'ha acabat aviat, però la primavera ha tingut períodes freds o si més no de temperatures relativament baixes. No hi ha cap base per afirmar que això pugui ser una tendència.\nAgafant sèries individuals més llargues costa trobar un any en què la confusió entre hivern i primavera hagi sigut més clara. El mateix càlcul de variància per a l'Observatori de l'Ebre dona com a resultat que en més de 100 anys de dades només el 1990 hi va haver menys variació entre la temperatura d'aquests tres mesos. Aquell any el febrer encara va ser una mica més primaveral que enguany. Altres observatoris tenen també el mateix precedent del 1990, però a finals dels 70 també hi va haver un parell d'anys amb un comportament similar.


Postius aposta per "intentar una candidatura conjunta amb Esquerra" per a les pròximes municipals\nPostius aposta per “intentar una candidatura conjunta amb Esquerra” per a les pròximes municipals\nPer Redacció el\t 03/08/2018 Política\nERC Paeria PDECAT Toni Postius\nEl president del grup municipal del PDeCAT i Unió a la Paeria, Toni Postius, ha explicat avui que considera que la ciutadania de Lleida reclama unitat a les formacions independentistes per concòrrer juntes a les properes eleccions. En aquest sentit creu que és “una obligació” intentar arribar a un acord amb Esquerra Republicana per fer una candidatura conjunta. Postius ho ha dit en una entrevista a l’emissora UA-1, on ha reconegut haver mantingut uns primers contactes amb l’alcaldable per ERC, Miquel Pueyo, que confia que puguin fructificar després de les vacances d’estiu. Recorda que el PDeCAT va aprovar en la seva convenció municipalista promoure candidatures unitàries a les ciutats de més de 100.000 habitants, tot i que Esquerra ha mostrat fins ara les seves reticències a les llistes conjuntes. Pel que fa a la successió d’Àngel Ros al capdavant de a Paeria, ha lamentat la pugna pública dels dos aspirants i ha assenyalat que, sigui qui sigui l’elegit, simplement liderarà una gestora per conduir la ciutat fins a les eleccions.\nPostius s’ha mostrat completament partidari d’una eventual llista conjunta. “La unitat sempre és un valor que s’ha d’explorar i que hem d’intentar aconseguir. Per part meva no hi ha cap recança per parlar absolutament de tot per arribar a conformar una candidatura unitària que garantiria una victòria claríssima a la ciutat de Lleida i que respondria a l’anhel majoritari de la societat que ens reclama, precisament, unitat”, ha explicat en l’entrevista. A més, ha recordat que “el Partit Demòcrata ja va acordar a la seva convenció municipalista que a les ciutats de més de 100.000 habitants intenteríem fer candidatures unitàries amb Esquerra Republicana per reforçar projectes netament independentistes i republicans”.\n“Ja he tingut contactes amb Miquel Pueyo per explorar les possibilitats d’un acord”, ha assenyalat, i ha afegit que “a la tornada del mes d’agost haurem de veure exactament si hi ha camí o no hi ha camí”. “Per part meva hi haurà totes les facilitats del món per arribar a un acord. Tot i que Esquerra, en termes generals, ja ha dit que considera que separats sumem més que anant junts, no deixaré d’insistir per intentar presentar un projecte potent”. “La qüestió no és qui ha de ser alcalde o no, sinó si estem d’acord o no a fer una candidatura unitària. Jo dic, sense condicions, que estic per fer una candidatura unitària en que les dos principals forces sobrianistes de la ciutat sumem esforços i generem sinèrgies. És la meva aposta. Si ens posem d’acord en aquesta premissa, segur que ens entendrem amb tota la resta”.\nPel que fa a la pugna oberta per la successió d’Àngel Ros a la Paeria, Postius considera que el PSC “dona un espectacle que a mi no m’agrada com a ciutadà”. “No pot ser que l’elecció de l’alcalde s’acabi convertint en una mena de culebró. És molt poc seriós i posa de manifest que el projecte socialista a la ciutat s’ha acabat i que només queden qüestions relacionades amb personalismes. La situació m’entristeix i demostra que el que triarem de facto en el proper ple no serà res més que el nom que encapçalarà aquesta mena de gestora del 155 fins a les eleccions municipals, que és quan els ciutadans podran decidir el canvi de rumb de la ciutat”.\nPer Postius no hi haurà diferències substancials en funció de quina sigui l’opció que s’acabi imposant: “Aquests darrers tres anys hem pogut veure que el bloc del 155 ha actuat amb unitat d’acció i amb el mateix posicionament per part de tots els regidors, per tant no preveig cap canvi, més enllà de la cara del cap d’aquesta gestora provisional fins als comicis”.\nFinalment, ha expressat la seva sorpresa pel fet que Àngel Ros “no hagi convocat un ple per acomiadar-se, que és el que acostumen a fer els alcaldes quan pleguen abans d’acabar el mandat per fer un balanç”.\nArticle AnteriorÀngel Ros nomenat oficialment ambaixador espanyol a Andorra\nSegüent Article La Generalitat publica la resolució de restriccions de vehicles pesants a l’N-240


Salvaescales a Girona - Castellfollit de la Roca model SOCIUS - VALIDA\nSalvaescales a Girona - Castellfollit de la Roca model SOCIUS. Aquesta cadira afronta un recorregut en forma d'U, connectant la planta baixa de la casa amb el primer pis. Disposa de doble traccionador, un per a cada guia, la qual cosa garanteix una fermessa òptima en cada corba i al llarg de tot el trajecte.\nSOCIUS és una solució salvaescales d'alta qualitat. Amb un disseny elegant i funcional, suposa una de les millors apostes per a trams corbs o multiplanta.


Marco inicia mandat en la Xarxa Rimig amb la defensa del municipalisme com a motor d'igualtat - revistapoble.net\nInicio / CASTELLÓ / Marco inicia mandat en la Xarxa Rimig amb la defensa del municipalisme com a motor d’igualtat\nMarco inicia mandat en la Xarxa Rimig amb la defensa del municipalisme com a motor d’igualtat\nL’alcaldessa defensa l’intercanvi d’experiències i liderarà la comissió de treball sobre plans municipals d’igualtat\nL’alcaldessa de Castelló, Amparo Marco, ha participat hui en la primera reunió de la nova taula directiva de la Xarxa Iberoamericana de Municipis per la Igualtat de Gènere (Xarxa Rimig) després de ser elegida fa a penes un mes vicepresidenta de la mateixa per al període 2020-2022. Marco ha iniciat així mandat en la Rimig a través d’una videoconferència en la qual ha defensat el municipalisme com a motor d’igualtat, i en la qual ha sigut triada per a liderar la comissió de treball sobre plans municipals d’igualtat.\n“Des de les ciutats impulsem polítiques que suposen avanços importants en igualtat, i Castelló és un exemple d’això, en incorporar transversalment la perspectiva de gènere en les seues actuacions”, ha explicat l’alcaldessa. “La Xarxa Iberoamericana de Municipis per la Igualtat de Gènere ens serveix per a intercanviar experiències entre diferents ciutats i impulsar l’acció municipalista contra la desigualtat que, en moments crítics com l’actual, s’evidencia més clarament”, ha assegurat. “Hem de lluitar conjuntament perquè la pandèmia no agreuge la bretxa de gènere”, ha defensat Marco.\nEn aquesta primera reunió de la nova junta directiva de la Rimig, l’alcaldessa també ha posat en valor la importància de treballar unint esforços i creant aliances i d’apostar per espais comuns com aquesta xarxa per a compartir experiències i desenvolupar accions d’Agenda Municipal d’Igualtat, promovent polítiques municipals d’igualtat als països iberoamericans.\nAixí mateix, s’ha avaluat la recent V Cimera Iberoamericana d’Agendes Locals de Gènere en la qual va participar l’alcaldessa i durant la qual es van desenvolupar diferents ponències i tallers amb l’objectiu de reforçar el compromís per la igualtat entre homes i dones i afrontar els reptes davant l’emergència sanitària i social de la COVID-19. En aquest sentit, ha incidit en què la pandèmia genera un escenari incert i cal treballar perquè la crisi sanitària no aprofundisca en la desigualtat.\nActualment la Rimig, en la qual Marco ha entrat a formar part de la junta directiva com a vicepresidenta, està integrada per 51 governs municipals i huit ONGs de fins a 12 països d’Iberoamèrica. Entre altres, la xarxa té com a objectiu sumar esforços i promoure l’articulació dels municipis, a fi de secundar les iniciatives locals a favor de la igualtat de gènere, al mateix temps que es constitueix com a espai de diàleg per a la generació d’accions, estratègies i recursos per a avançar en el desenvolupament local de les ciutats des de la perspectiva de gènere.\nLa junta directiva està presidida per la regidora d’alcaldia de Cuenca (l’Equador). Les vicepresidències les ocupen l’alcaldessa de Castelló i l’alcalde de Vícar i en les vocalies hi ha representants de Xile, de la Xarxa Llationamericana i del Carib de Dones Rurals, de l’Associació d’Alcaldesses i Regidores de Bolívia, de l’Associació Nacional de Regidores, Síndiques i Alcaldesses Salvadorenques i de Latacunga (l’Equador).\nL’Ajuntament de l’Alcora contracta dues persones a través del programa Emcorp i el Pla d’Ocupació de la Diputació\nSe suspenden los tres próximos partidos preparatorios del Villarreal CF tras detectarse dos casos positivos por Covid-19\nJosé Benlloch, amb la pauta completa de vacunació, dona positiu en Covid\n“Gaudim amb responsabilitat!”, la campanya de conscienciació i sensibilització per a la contenció del Covid-19


Kepa Junkera inflama les nostres melodies\nEl músic basc s’endinsa en les músiques populars dels Països Catalans en el doble CD ‘Fok’\n7 min. Barcelona 11/11/2017 00:05\n651x366 Kepa Junkera Kepa Junkera\nHostes vigueren... i de casa nostra s’enamoraren. Més o menys així es podria explicar la nova aventura de l’acordionista basc Kepa Jukera (Bilbao): un doble CD publicat per Satélite K i titulat Fok. “Considero que, emocionalment, és un dels meus millors treballs”, explica Junkera disparant les paraules a la mateixa velocitat amb què fa córrer la trikitixa, l’acordió diatònic basc. El que ha fet és un viatge a les músiques populars i tradicionals dels Països Catalans, de nord a sud, d’est a oest, dels cants de batre a les jotes, de les seguidilles de Castelló a les tonades de pandero d’Àger, de La balanguera a Els segadors. Hi ha temes solemnes i enlairats, i altres cosits a la terra treballada.\nKepa Junkera viatja amb la trikitixa, però no ho fa sol, sinó ben acompanyat per la Cobla Sant Jordi, El Pont d’Arcalís, Miquel Gil, Biel Majoral, Arturo Gaya, Urbàlia Rurana, Guillem Ballaz, Franca Masu... i així fins a completar una llarga llista de còmplices necessaris. El resultat són 160 minuts de música. “Un dia l’estava escoltant al cotxe i vaig adonar-me que era infinit. Però què és el que he fet! Ha sigut una bogeria, i a qui l’escolti d’una tirada caldrà donar-li un premi”, fa broma sobre la dimensió d’un projecte discogràfic conseqüent amb el tarannà d’un artista que, en més de trenta anys de trajectòria, ha sovintejat els intercanvis amb músiques d’arreu, tant europees com americanes. Fa quatre anys va fer un exercici similar amb Galícia, l’any passat va amarar-se del cançoner de La Alcarria amb Los Hermanos Cubero, també ha dialogat amb l’acordionista argentí Chango Spasiuk i té en marxa Samurai, un projecte amb acordionistes de Finlàndia, Irlanda i Itàlia.\nLa base popular\n“Tots som part de la construcció d’aquesta base popular que se sustenta en melodies i ritmes que per a moltes oïdes seran un regal envejable i una pintura única”, explica Kepa Junkera en el llibret de Fok. Fins i tot per a les oïdes més acostumades a aquest repertori, la feina del músic basc constitueix un regal sorprenent, perquè aconsegueix lligar unes tradicions que poques vegades s’han buscat. “Sí que hi ha connexions”, diu recordant un fil que travessava els Pirineus però que el pas del temps ha fet cada vegada més prim. “Amb els anys he descobert als Països Catalans melodies i ritmes que podrien ser bascos, i viceversa”, precisa, i tot seguit explica que fandangos i jotes són presents allà i aquí, però que el tret diferencial català és “el color de la corda”. “Això nosaltres no ho tenim. A Euskal Herria tenim molt per la mà la trikitixa i la pandereta -el context que desenvolupa Junkera amb les dones del grup de percussió Sorginak-. A Galícia hi ha el poder de la gaita, i aquí teniu la corda, que li dona un punt molt cristal·lí i molt especial. I l’altra gran diferència és la sonoritat dels cants, que permet crear i fer aquestes músiques contemporànies”, assegura el músic basc, que també se sent impactat per la sonoritat de la dolçaina, -“una passada”, diu-, un altre instrument que s’ha introduït en contextos musicals que van més enllà de la tradició.\nEn aquest sentit, el millor exemple són els cants de batre i de treball, que Ovidi Montllor va saber inserir en la Nova Cançó i que avui Maria Arnal i Marcel Bagés aborden des del present i amb temàtiques urbanes, a través de tot el que han après de Pep Gimeno, Botifarra, un dels col·laboradors en el disc de Junkera. “És una pena que molta gent no sàpiga que existeixen els cants de batre valencians, que són al·lucinants, una meravella”, lamenta l’acordionista, que no amaga l’admiració que sent per altres cantadors com Miquel Gil i Biel Majoral, “unes veus amb una personalitat increïble”. “No entenc com aquesta gent no és més coneguda fora d’aquí. Jo crec que són molt exportables. Segur que a Seattle i a Finlàndia al·lucinarien amb ells”, pronostica un home acostumat a voltar pel món i a tocar amb músics d’arreu.\nPassió pels ritmes i les melodies\nPerò què va dur Kepa Junkera a endinsar-se en aquestes músiques? La passió pels ritmes i les melodies, i la constatació que és el factor popular el que uneix músiques de diferents llocs. “Sovint considerem que només poden emocionar-nos les melodies i els ritmes populars dels nostres entorns propers, i no només en la música, sinó també en altres aspectes com la gastronomia, la geografia o la història. Imagino que sorgeix d’aquest sentiment primari i innat que ens diferencia del que ve de fora i no ens arriba de la mateixa manera al cor”, escriu a les notes de Fok.\nEvidentment, ell ja fa molt de temps que va transcendir aquest marc, i és així com, sempre amb la trikitixa a les mans, viu totes les cultures. És parant l’orella com es reconeixen alens que un dia van ser compartits. Ho il·lustra amb una anècdota: “Una vegada a Galícia un amic em va tocar un tema que allà coneixen com la muñeira dels bascos. I mentre l’escoltava vaig adonar-me que aquell tema el tocava el meu avi. Fa poc vaig rebre una fotografia del 1920. Hi sortien mariners gallecs i bascos tocant a la coberta. Uns i altres tocaven i s’escoltaven”. Justament això és el que ha fet a Fok, escoltar i tocar, i “mirar d’aportar-hi alguna cosa”. Només cal escoltar la seva lectura de Testament d’Amèlia i el Ball de l’Àliga de la Patum, amb Gemma Humet, Manu Sabaté, Cisco Cardona i Xavi Carbó, la de La muixeranga amb el dolçainer Xavi Richart o l’ Espolsades en què la trikitixa dialoga amb l’arpa de Josep Maria Ribelles, amb qui aquest any, per cert, també ha fet un disc, Enllà.\nFok, que avui presenta a Torroella de Montgrí, el 29 de novembre a l’Alguer i més endavant al Tradicionàrius, és “un vehicle” que ha permès a Kepa Junkera endinsar-se en una cultura que ell considera “inabastable i apassionant” amb una consigna gravada a foc: “Com em va escriure José Saramago en el disc Etxea, el primer desafiament és cantar la llengua de l’altre”. En aquell projecte convertit en trilogia amb Kalea (2009) i Herria (2010), van ser veus d’altres cultures, com les d’Estrella Morente, Pablo Milanés, Susana Baca, Ginesa Ortega, Dulce Pontes i Maria del Mar Bonet, entre d’altres, les que van cantar en euskera temes del cançoner basc, i ara és ell qui canta amb la trikitixa peces catalanes, valencianes, mallorquines i fins i tot de l’Alguer. Tot plegat en una mena de viatge d’anada i tornada en què tan reconeixibles són les músiques d’un lloc com el color que hi aporta el músic de Bilbao.\nDe fet, el títol del disc, Fok, il·lustra perfectament el que sona. A banda de la llengua, “què és el que uneix els Països Catalans?”, es pregunta Kepa Junkera. La Mediterrània és el lligam geogràfic, però l’acordionista té clar que el simbòlic és el foc. “A més, la paraula foc em permetia posar-hi una k ”, diu somrient. La k seria l’ànima musical basca allitant-se amb la prolífica herència del foc que baixa del Pirineu i encén la nit de Sant Joan.


Botonets (El racó de la Silvia): Totoro\nPublicat per Sílvia a 19:25\nAnna 17 d’agost de 2012 a les 22:40\nAprofita tot el que puguis!!!! A mi ja se m'acaben...\nT'ha quedat molt maco en Totoro.\nUnknown 17 d’agost de 2012 a les 22:47\noooohhhh m'encanta en Totoro!!! t'ha quedat moníssim! el meu fill també en te una enganxina a la porta de la seva habitació. Jo també us recomano la pel.lícula, es preciosa! i encara més: heu vist "Ponyo en el acantilado"??? ooohhh us la recomano! es mega preciosa, del mateix caire que en Totoro i del mateix director. Mireu-la us agradavra de ben segur!\nAnònim 17 d’agost de 2012 a les 23:10\nLaura M. 18 d’agost de 2012 a les 19:36\nXulissim Totoro!!! Q bonica es la peli :))\nPer cert...bones vacances !!!!\nMarta Pardo 18 d’agost de 2012 a les 20:01\nEl Totoro t'ha quedat fenomenal!!I les pel.lícules de l'Hayao Miyazaki són una passada!!A mi m'encanten...són recomanables al 100% totes!!\nagullainquieta 18 d’agost de 2012 a les 21:13\nQuina passada, nena, el Totoro!!!\nCrec que t'hauries de dedicar a fer ninos, te'ls prendrien de les mans!\nAnònim 19 d’agost de 2012 a les 20:50\nSílvia, tot i no conèixer al Totoro, el trobo molt graciós, ets una crack fent ninos.\nDisfruta molt de les recent estrenades vacances!!!\nMarta 20 d’agost de 2012 a les 22:32\nJo tampoc conec el Totoro, la veritat...pero el nino és molt divertit!!! T'ha quedat molt xulo!\nMarta 20 d’agost de 2012 a les 22:45\nMolt bones vacances SÍlvia!!!!!!!! A disfrutar-les!\nISA 21 d’agost de 2012 a les 7:52\nBones vacances i ja buscare la peli per veure al Totoro. T'ha quedat molt bonic.\nPetonets i descansa\nSilvana 22 d’agost de 2012 a les 10:48\nNoia! Un cafetonet?


BarcelonaTV3 ja ha fixat la data per a l'estrena de la segona temporada d''El crac': dilluns 16 de gener. La ficció en què Joel Joan es parodia a si mateix, doncs, reapareixerà més de dos anys després del final de la primera temporada, que es va emetre entre el setembre i el desembre del 2014.\nTal com va explicar l'actor a l'ARA fa uns mesos, en aquesta segona temporada el personatge de Joel Joan no es mourà en el món del cinema, sinó en el del teatre. "Ens ve de gust enfotre'ns-en de nosaltres mateixos com a actors de teatre", explicava llavors Joan.\nSara Espígul (que interpreta el personatge de la Sandra, l'exparella del protagonista) i Diana Gómez (la Carla) reapareixeran en aquesta segona temporada, en què també se sumaran actors com Julio Manrique, Laura Aubert o Lluís Soler. A més, Aina Clotet, Santi Millán, Toni Cruanyes, Clara Segura, Quim Masferrer, Mercè Martínez i Anna Sahun, entre altres, hi faran cameos.\nIgual que la primera etapa –que va tenir de mitjana 400.000 espectadors i un 12% de quota de pantalla– aquesta segona temporada constarà de 12 capítols de 50 minuts.\ntelevisió TV3 sèries El crac Joel Joan


Consisteix en una sensació de cremor a l’estómac que es prolonga fins a la faringe. Usualment, va acompanyada d’un sabor àcid o amarg a la boca.\nTrastorn de la funció del llenguatge. Es manifesta per la incapacitat d’expressar-se en paraules. La causa se situa en lesions a l’hemisferi cerebral esquerre, on es troben les àrees relacionades amb el llenguatge.\nÉs una malaltia neurodegenerativa que es manifesta amb el deteriorament cognitiu i trastorns de conducta. Es caracteritza per una pèrdua progressiva de memòria i d’altres capacitats mentals. És conseqüència de la mort progressiva de neurones i l’atrofia de diferents zones del cervell.\nAbsència de la menstruació de manera temporal o permanent. Acostuma a anar associada amb mal de cap, pèrdua de visió, creixement de borrissol, canvis a la veu i a la mida de les mames, i dolor cíclic sense sagnat.\nDisminució de la concentració d’hemoglobina per sota dels valors normals. En general, la persona afectada pateix fatiga, manca d’energia i vertigen.\nEs tracta d’una dilatació localitzada i permanent que es produeix a les parets de les artèries, i que es localitza a diferents trams de l’aorta. Aquesta dilatació apareix en una zona debilitada de la paret. La persona que pateix un aneurisma pot tenir dolor a l’esquena o al clatell, tos, veu ronca, dificultat a l’hora d’empassar, edema al coll o braços.\nÉs l’obstrucció parcial de les artèries coronàries. Sol produir-se quan el cor es veu obligat a fer un esforç més gran i l’organisme és incapaç d’augmentar el rec sanguini del cor. Normalment, va precedida per una excitació física o emocional. Els símptomes són dolor al pit i sensació d’opressió que s’estén al braç.\nInflamació de les amígdales. També es coneix com amigdalitis. Els símptomes són: mal de coll, dificultat per empassar, inflamació dels ganglis, febre i pèrdua de la veu.\nAlteració greu de la percepció de la imatge pròpia que es produeix per un temor per guanyar pes. Les principals característiques de l’anorèxia nerviosa són el rebuig a mantenir un pes corporal mínim, por a guanyar pes i alteració significativa de la percepció del cos. A més, les dones afectades pateixen amenorrea.\nMalaltia crònica i degenerativa que es caracteritza per provocar una inflamació a la membrana que cobreix els cartílags de les articulacions i que causa molt dolor. El símptoma principal és la inflamació, que és pot observar a simple vista. La inflamació de les articulacions afectades causa dolor a la persona que la pateix. De la mateixa manera, apareix inflor endurida a les zones de frec amb la pell dels colzes, el dors dels dits de les mans i dels peus.


‘El foraster’ creix | Cultura | EL PAÍS Catalunya\n10 DES 2020 - 15:36\tCET\nQuim Masferrer en un dels programes d''El foraster'.\nFa cinc anys li recriminava una excessiva passió per l’humor verdulaire i la pràctica d’una falsa sexologia rural. La temptació per amanir-ho quasi tot amb una brometa picantona ara ha desaparegut. De fet, en aquesta temporada solament hi ha hagut l’episodi de la perruqueria d’Olivella (Garraf), on les clientes li van comentar, amb números a la mà, la intensitat del seu amor conjugal. Una franquesa, amb un punt de malícia divertida, no gens estranya i que no hauria de sobtar tant si no fos per necessitats de l’espectacle.\nDe vegades, buscant commoure l’audiència, carrega d’emotivitat peripècies que no en tenen tanta. Però també fa curt. La millor història que s’ha explicat fins ara aquesta temporada a El foraster és la de l’Angelina de l’Estany, que va viure el confinament a la residència de gent gran acompanyada pel personal de la casa, que es va confinar amb els residents. D’aquests professionals que van deixar les famílies amb prou feines vam conèixer la cuinera. Ens hauria agradat saber-ne més, d’ells i d’elles, de les seves parelles, dels seus fills.\nEl foraster no viatja per conèixer pobles, molt sovint no sabem de què viuen, si hi ha disputes veïnals, pobresa... viatja per conèixer gent. És un viatge volgudament amable, obligat pel final del monòleg. Els conflictes socials semblen quasi totalment exclosos del temari de l’espai. De vegades fa troballes impensables, com ara el ferrador de cavalls del Lluçanès i de la cort reial de Jordània. O presenta personatges singularíssims, com el nen de Rellinars, en Feliu, que té una teoria que diu que tots som la nostra teoria, que hem de conèixer.\nMasferrer és conscient que hi ha una població que se li amaga i una altra amb ganes de sortir a la tele, que se li mostra en excés. La tria resulta difícil, i de gent madura amb ganes de garlar n’hi ha molta i se’n veu molta al programa. I també et trobes veïns que saben explicar molt bé les dificultats, posem per cas, de viure la diferència, com la jove campiona d’Espanya de parataekwondo.\nEn aquests capítols gravats en època de pandèmia, Masferrer guarda la distància social, afavoreix les trobades a l’aire lliure i fa un ús aleatori de la mascareta. Un dels punts que més ha millorat és el seu monòleg, on torna a explicar les anècdotes i peripècies viscudes al poble i en fa una lectura riallera. Acabant amb el popular “Sou molt bona gent”, ja sap que ho té tot guanyat. De vegades no n’hi ha prou i els diu que la gent d’aquell poble li ha transmès “pau i serenor”.\nMasferrer i els seus guionistes saben treure, amb ironia no gens feridora, un suc simpàtic de tantes anècdotes insignificants (des d’esmorzars pantagruèlics a col·leccionistes de mil coses), com també d’històries amb molta més fondària. Hi ha més intel·ligència en la gradació de la brometa. No obstant això, de vegades aquest programa d’humor també es posa seriós. Com va passar parlant del patiment de l’immigrant o de les noies que, de nit, s’entrenaven al cap d’esports en defensa personal. “Els homes no som conscients de com us sentiu d’amenaçades”, va dir des de l’escenari. Un dels millors resums del metoo que he sentit.


* 06 - ANOIA I PENEDÈS #55 - Pàgina 10 - Mototurisme\nEntrada Autor: Geroni » dg. juny 20, 2010 8:11 pm\nUn altre que ja fá un rato que he arribat a casa.Moltes gracies a Sharky i a la Soco,ha estat tot perfecte,la ruta,els amics els nou coneguts,la ruta,el solo de la Laia,la exibició de ball,etc,etc.\nRepeteixo,m´ho he pasat d`alló mès bè.Espero a partir d`ara vindre una mica mès sovint a les sortides.\nEntrada Autor: Nuria Vs » dg. juny 20, 2010 8:14 pm\nUna altra que també ha arribat :lol:\nTot, com sempre, molt ben organitzat (problemes amb les cruïlles... s'ha solucionat amb molta efectivitat). Ha estat un dia fantàstic. Hem tingut una mica de tot, fins i tot espectacle gratuït. Paco, ens has de fer unes classes de salsa, perquè el tema cant jo ja el dono per impossible ;)\nEspero que ens veiem a la propera... o abans, s'han fer quilometres, que les motos al garatge s'espatllen :mrgreen:\nEntrada Autor: Minino » dg. juny 20, 2010 8:15 pm\nNosaltres tambe som a casa, un dia rodo, gràcies Randy i compañia per demanar al minino un menu especial gotosos i podernos quedar a dinar amb tots voslatres. Fins la propera :form :form\nEntrada Autor: James Bond » dg. juny 20, 2010 8:16 pm\n[quote user="Geroni" post="125123"]Repeteixo,m´ho he pasat d`alló mès bè. Espero a partir d`ara vindre una mica mès sovint a les sortides.\nEntrada Autor: Randy-650 » dg. juny 20, 2010 8:22 pm\n[quote user="Geroni" post="125123"]Espero a partir d`ara vindre una mica mès sovint a les sortides.\nI aviam si en JoanF també pot dir-ho. Avui ell i la Merçè s'ho han passat d'alló més bé. :ban\nEntrada Autor: Lujoisla » dg. juny 20, 2010 8:22 pm\nEntrada Autor: Angel » dg. juny 20, 2010 8:23 pm\nEpss!!. Un altre que ja ha arribat a casa, no pas per la via directa. ;)\nEl dia perfecte.\nMolt be per la Laionai ja que ens ha delitat amb una mostra de ball i cant, sense oblidar-nos d’en Pacs que també balla molt be.\nAgrair al Josep Lluis, Sharky, la seva feina en la preparació d’aquesta magnifica ruta i elecció d’un bon restaurant. Gracies Josep Lluis.\nI a la resta us dic, no canvieu mai!!.\nEntrada Autor: Randy-650 » dg. juny 20, 2010 8:26 pm\n[quote user="Minino" post="125125"]Nosaltres tambe som a casa, un dia rodo, gràcies Randy i compañia per demanar al minino un menu especial gotosos i podernos quedar a dinar amb tots voslatres. Fins la propera :form :form[/quote]\nSempre ho diem, que davant qualsevol dubte o suggeriment, si ho dieu als administradors o als que munten les sortides mirarem de trobar una solució. Quan hem trigat a solucionar-ho? Tres minuts? :lol:\nGràcies a vosaltres per quedar-vos a dinar també. ;)\nEntrada Autor: Geroni » dg. juny 20, 2010 8:29 pm\nJa saps Randy que si puguessi,vindria a TOTES les sortides,el problema es que ho pugui fer.Ja saps perqué\nEntrada Autor: Jacks » dg. juny 20, 2010 8:35 pm\nUn altre que ja es acaseta duchat i pulit\ncom no sempre un :10 als organitsados i mol bona cumpeñia :cerv :cerv :kiss :kiss :form :form\nEntrada Autor: Laiona » dg. juny 20, 2010 9:13 pm\n[quote user="James Bond" post="125126"][quote user="Geroni" post="125123"]Repeteixo,m´ho he pasat d`alló mès bè. Espero a partir d`ara vindre una mica mès sovint a les sortides.\nEiii Jo això m'ho se del dret i del revés i l'obra sencera... jejeje precisament he dubtat si fer un fragment del Messies de Haendel o la peça que he cantat. Un altre dia toca Messies jejeje (....se'm dona més be)\nEntrada Autor: Laiona » dg. juny 20, 2010 9:15 pm\n[quote user="STELVIO 00" post="125122"]Un altre que ja es a "Terrassa",de fet ja fá una estona,enhorabona Sharky per la ruta,i moltes gracies a tots per la companyia.\nLa veritat es que s`acumula la feina ,no tindré temps de desfer la maleta ,fins i tot ja he lligat cosas per l`estiu !!!!!!!!!!![/quote]\nMoltes gràcies Stelvio! Ara que m'he enterat que et poses al món coral, et tocarà a tu fer-nos una demostració eh jajajajaa\nEntrada Autor: Kpeps » dg. juny 20, 2010 9:24 pm\na la fi tinc internet,com a totes les sortides nomes es pot dir un 10,10,10,10,10,10,moltes gracies per un dia tan ben arreglat i fins la propera ;) ;)\nEntrada Autor: James Bond » dg. juny 20, 2010 9:29 pm\n[quote user="Randy-650" post="125129"] I aviam si en JoanF també pot dir-ho. Avui ell i la Merçè s'ho han passat d'alló més bé. :ban[/quote]\nI em sembla que tu Randy també t'ho has passat be, això de fer els revolts sense tocar el fre t'ha agradat eh ? :D :D :D\nEntrada Autor: Alucinamaripili » dg. juny 20, 2010 9:29 pm\nJa sóm a caseta fa molta estona....estavem dormint una mica.\nJosep LLuis gràcies per tot.\nHa estat un dia fantàstic.\nEntrada Autor: JuanAMB » dg. juny 20, 2010 9:34 pm\nAquí dos mes que ja fa estona que rondinen per casa,... cuinant, dutxant-se... hem tornat a la realitat :(.\nEntrada Autor: Eva » dg. juny 20, 2010 10:23 pm\nJa fa una estona que he arribat a casa. Ja he penjat les fotos i lo proper es agrair-vos per aquesta espléndida sortida.\nJosep LLuís i Soco, moltes gracies. La ruta m´ha encantat.\nLaia, ets una copilota crack i cantant megacrack.\nTommy, Saneja.... ens heu fet disfrutar del mon Harley a l´hora de dinar. Moltes gracies.\nAvisiset, encantada de parlar amb tú i la teva Sra.\nDamià, Trencaferro i Ferry ???!!! un plaer.\nRandy Geroni i Joan, ja era hora que ens veiesim de nou .\nStelvio , Moncho i Ra-mon bon viatge.\nGearbox, estas en capilla .... francesa ?????\nSanti, el teu amic que m´has presentat fa pinta d´esser un bon element ;)\nCristina i Anna.... ja ho sabeu... fil a l´agulla i Octubre cap a Marroc .\nA TOTES I TOTS , com sempre una gran ruta, bon dinar, però el millor TOTS VOSALTRES.\nFins el proper mes , SAYONARA :kiss :kiss :kiss :kiss :kiss\nEva l’ha editat per darrera vegada el dia: dl. juny 21, 2010 3:48 pm, en total s’ha editat 4 vegades.\nEntrada Autor: Sharky » dg. juny 20, 2010 11:46 pm\nBé nosaltres, també ens ho hem passat d'allò més bé amb la vostre companyia i es reconfortant veure que us a agradat la sortida. Voldria donar las gràcies a l'Angel per fer-me costat i ajudar també a la preparació de la ruta, al company Pacs47 que va ser el que hem va enredar (amb molt de gust) i a tots els que assitiu a les sortides, per fer la feina molt més facil.\nDel tema cruilles, bueno dir que dels errors també s'en apren.\nAhhh i a l'Albert agrair-li, la paciencia i que comproves el bon estat de les granjes de la zona...\nSharky l’ha editat per darrera vegada el dia: dg. juny 20, 2010 11:48 pm, en total s’ha editat 1 vegada.\nEntrada Autor: PEPI600 » dl. juny 21, 2010 7:53 am\nJo també vaig arribar bé, però no vaig tenir temps ni de conectar-me, entre arreglar la moto del nano que es va quedar tirat, dutxar-se, cap a l´aeroport a buscar l´altre nano era prop de les dotze que arribava a casa :roll: :roll: :roll:\nEn resum un cap de setmana molt complert, moltes gracies per la currada de ruta que us heu fet, ahir les carreteres estaven en un estat inmillorable, moltes gracies per la companyia i molt content de tornar a veure gent que feia temps que no coincidiem.\nApa fins la propera, que ja serà amb la nova :mrgreen: :mrgreen: :mrgreen: :mrgreen:\nEntrada Autor: Vendetta » dl. juny 21, 2010 2:30 pm\nBè bè, un jo no soc a casa, però hi he passat. Ben baldat.\nHa estat un dia de nassos, cansat.., suggeriria sortir una mica mès tard :twisted:\nLavabos per les dones en les parades, és per a elles, no pas pq jo vulgui aprofitar per fer un toquillo o talladet.\nEn pacs està fet tot un ballarì, la laiona deu ni dò amb el seu solo, la pell de gallina se m'hi va posar.\nL'albert tot un mestre de cerimonies.\nBè, un punt negatiu, una altra vegada pneumatic llis, i no vaig poder acabar amb alguna curveta mès a la tornada.\nDe nassos toot.


Valverde, sobre Messi: "Sempre vol jugar però les coses són com són"\nBarcelona. Dissabte, 19 de gener de 2019. 17:48\nActualitzat Dissabte, 19 de gener de 2019. 17:56\nErnesto Valverde no descarta que Leo Messi descansi en el partit que aquest diumenge enfrontarà el Barça i el Leganés al Camp Nou. Després de ser titular contra el Llevant a la Copa i davant d'un calendari molt dens, Messi podria ser suplent a la Lliga: "És una possibilitat, ell sempre vol jugar però les coses són com són", ha dit Valverde.\nEl Leganés, botxí a la primera volta\nLa classificació diu que el Leganés és un dels equips més dèbils de la Lliga, però tot i així Valverde és conscient que el partit d'aquest diumenge és molt important: "Ens la juguem en cada partit. No convé pensar que ja hem guanyat abans de començar", ha assegurat.\nSobre el Leganés -un dels pocs conjunts que va aconseguir guanyar el Barça a la primera volta- Valverde ha destacat que "es replega bé i els hi fan molts pocs gols".\nNo es mulla sobre el mercat\nNi De Jong, ni Malcom, ni Denis Suárez. Valverde no vol sentir a parlar de possibles entrades i sortides. Sobre l'holandès l'entrenador blaugrana ha destacat que "és un gran jugador", però no n'ha volgut parlar més. Tampoc sobre el brasiler i el gallec, de qui s'ha limitat a dir que formen part de la plantilla del Barça.\nTot i així, Valverde sí que ha parlat sobre el davanter que la secretaria tècnica busca per substituir Munir: "Sé que el club treballa amb algunes possibilitats. No és tan senzill. Veurem si es pot fer alguna cosa. Si no, seguirem amb els jugadors que tenim", ha dit.\nPer últim, Valverde ha volgut tancar el cas Chumi. El Barça serà als quarts de final, on s'enfrontarà al Sevilla, i la possible alineació indeguda ja és aigua passada: "He fet una lectura del reglament i crec que hem actuat correctament. La justícia ha de ser clara, no per qui l’escriu, si no per qui la llegeix. No tinc cap dubte que hem fet el correcte". Més clar, impossible.\nFutbol Guardiola: "No tinc amics" El Nacional\nPresos polítics Víctor Tomàs, sobre els presos polítics: "No s'aguanta per enlloc" El Nacional


Or per a dos conradors de la llengua\nEl Govern distingeix amb les medalles de la Comunitat Maria del Mar Bonet i Joan Veny i Clar\n3 min. Palma 17/02/2017 22:27\n987x555 Joan Veny i Clar i Maria de mar Bonet distingits amb la Medalla d'Or de la Comunitat\nJoan Veny i Clar i Maria de mar Bonet distingits amb la Medalla d'Or de la Comunitat / ARA BALEARS\nS’apropa el Dia de les Illes Balears (l’1 de març) i el Govern va donar a conèixer, ahir, els noms dels guardonats amb les Medalles d’Or i els premis Ramon Llull que atorga la Comunitat.\nFou així com el Consell de Govern va decidir que dues persones són enguany mereixedors de la Medalla d’Or de la Comunitat: el lingüista campaner Joan Veny i Clar, “en reconeixement de la tasca desenvolupada, així com dels mèrits assolits al llarg d’una vida dedicada a la recerca i la cultura en matèria de dialectologia i lingüística”, i, la cantant Maria del Mar Bonet, pels cinquanta anys de la “valuosa trajectòria artística i pel compromís cívic permanent que ha tingut en defensa de la nostra llengua i de la nostra cultura”. Són dos personatges fortament arrelats a la llengua i la cultura del país. A més, es donaren a conèixer els dotze premis Ramon Llull 2017 atorgats a persones i col·lectius de les Illes que “han destacat dins el territori de les Balears pels serveis prestats en els àmbits cultural, esportiu, jurídic, empresarial, cívic, humanitari, d’investigació, de l’ensenyament i lingüístic”.\nA l’edició de l’any passat el Govern es comprometé a fer que els reconeixements fossin tan paritaris com fos possible. Enguany, un 60% dels premiats són homes i un 40%, dones. També “s’ha destacat la tasca de moltes associacions, col·lectius o entitats formats per homes i dones indistintament”, va assenyalar Pilar Costa ahir en la roda de premsa del Consell de Govern quan anuncià els premiats d’enguany.\nAquests guardons han estat repartits també per illes i Alícia Sintes i l’Associació Insular d’Atenció a Persones amb Discapacitat en són els representants de Menorca. Les Pitiüses tenen més presència als premis del 2017 i destaquen les tasques del filòleg Felip Cirer i Costa, la Unitat de Seguretat del Pacient de l’Àrea de Salut d’Eivissa i de Formentera i el mestre formenterer Isidor Torres Cardona, així com el Fòrum Memòria Històrica d’Eivissa i Formentera. Pel que fa a Mallorca, els guardons han estat per a Unió de Pagesos, l’Associació Memòria de Mallorca i, en l’àmbit de l’esport, la binissalemera Alba Torrens i el santanyiner Marcus Cooper.\nEntitats que abasten totes les illes també han rebut el reconeixement Ramon Llull, com ara l’Associació Balear de Persones amb Discapacitat Física, la plataforma educativa Illes per un Pacte i la Federació de Cooperatives de les Illes Balears. Les Medalles d’Or i els premis Ramon Llull 2017 seran lliurats en un acte solemne que tindrà lloc a l’auditori del Conservatori de les Illes Balears de Palma, a diferència de l’edició 2016, en la qual s’entregaren al teatre Principal. La gala es durà a terme el 28 de febrer, la vigília de la celebració del Dia de les Illes Balears.


ELS CARGOLS | ESCOLA VALL DE LORD\nCURS 2014-15, El grup de 3 anys, EL grup de 4 anys, Infantil, projecte\n1 Desembre 2014 escolavalldelord\tDeixa un comentari\nEls nens i nenes de la classe dels Elefants estem aprenent moltes coses sobre uns animals petits i tranquils: ELS CARGOLS.\nDesprés de portar llibres de casa, de buscar informació a internet i de preguntar als companys de quart, que també els estudien, hem après moltes coses. On viuen, quan surten, què mengen, com es mouen, d’on neixen… i per entendre-ho millor hem muntat una cargolera a classe i cada dia els mullem una mica i els donem menjar.\nTambé hem fet experiències divertides i enriquidores com sucar-los amb colorant i cafè dissolts amb aigua i deixant-los anar en un paper per veure com són els camins que fan. Allò que més ens va sorprendre van ser dues coses: que els cargols no tenen 2 banyes ( bé, els experts en diem tentacles) sinó 4!!! , i que els agrada menjar el paper!!! ( un dels nostres es va menjar el paper taronja per on caminava).\nAquí us deixem unes fotos perquè us en feu cinc cèntims del nostre treball.\nEntrada anteriorSortida nens i nenes de Cicle InicialSegüent entradaDibuixos de Cicle Inicial