La mutació de la ultradreta | Francisco Veiga\nCatedràtic del Departament d’Història Moderna i Contemporània de la UAB. Coordinador del Grup de Recerca en Història Actual (GReHA-CEDID-UAB).\nLa mutació de la ultradreta\nFrancisco Veiga. Barcelona.\nAl llarg dels últims trenta anys, el terme “feixista” va passar a convertir-se en l’insult polític que més baixa cotització. Al mateix temps, el concepte “ultradreta” (o “ultranacionalisme”) s’ha diversificat molt, fins a adquirir un complex sentit polisèmic. Va més enllà d’aquella imatge simplista que teníem en els anys vuitanta de joves rapats braç en alt. També els vells nostàlgics de l’estil paramilitar estan en retrocés, fins al punt que l’organització Guàrdia Hongaresa, de militants perfectament uniformats, es va haver de dissoldre l’any 2009 per sentència europea que va ratificar la del Tribunal Metropolità de Budapest. Mentre que el partit-matriu, Jobbik (Moviment per a una Hongria millor), va començar a rebutjar la seva reconeguda línia utradretana, presentant-se davant els seus electors com una opció senzillament “conservadora”.\nLes potes de Vox | Vinyeta de Matias Tolsa\nUna de les claus de la ultradreta actual ha estat aquesta, justament: el distanciament respecte els referents històrics, dels precedents incòmodes. Els hem vist de l’Est a l’Oest d’Europa, des l’esmentat cas de Jobbik, al partit francès Front Nacional de Jean-Marie Le Pen, que Marine va desbrossar de les seves consignes més ultres, arribant-se a enfrontar fins i tot amb el seu propi pare, que també era del FN. En els nostres temps es pot dir que els partits ultranacionalistes i neofeixistes (o neonazis) de perfil més clàssic perviuen a l’Est, mentre que a la meitat occidental d’Europa les velles banderes i símbols desafiants i radicals han anat sent substituïts per discrets logos de disseny i líders de vestit i corbata. Un estil insubstituïble si es vol arribar al parlament i guanyar escons, que oblida les vetustes tècniques insurreccionals.\nA la maniobra de distanciament hi ha jugat un paper important la utilització intensiva del terme “populista” aplicat amb més o menys fortuna a tot partit polític de perfils ideològics indefinits i actituds radicals, sempre disposat a mobilitzar la població als carrers. No obstant això, fora del populisme històric llatinoamericà dels anys d’entreguerres del segle XX (peronisme, aprisme, getulianisme) el terme només designa, en sentit estricte, un “temperament polític” i no un contingut ideològic. Per tant, sembla més apropiat per a designar l’estil de determinats líders polítics, personatges individuals, no partits, començant per l’expresident italià Silvio Berlusconi, paradigma del nou populisme de tendència liberal. A partir d’aquí, el fenomen enllaça amb el modern cabdillisme i els nous “strongmen” o líders durs, des Narendra Modi a l’Índia a Jair Bolsonaro al Brasil, de Vladímir Putin a Rússia a Donald Trump als Estats Units o de Matteo Salvini a Itàlia, de Rodrigo Duterte a Filipines a Recep Tayyip Erdoğan a Turquia. Alguns estadistes fins i tot han explicitat l’orgull de construir un estat il·liberal, com va ser el cas de l’hongarès Viktor Orban, mentre que Lee Kuan Yew va elevar la “democràcia defectuosa” a categoria d’èxit a Singapur.\nPer descomptat, ha continuat existint el clàssic neofeixisme, encara que a Europa occidental és producte de l’evolució doctrinal viscuda des de 1968 amb l’escola de la Nouvelle Droite francesa impulsada per Alain de Benoist. A Rússia i alguns països de l’Est i els Balcans es van conservar partits més connectats amb antecessors de la primera meitat del segle XX, encara que també van sorgir formacions directament inspirades en el feixisme i nazisme històrics, camises, corretjams, armes i símbols inclosos. I sobre tot, l’eurasianisme d’Alexandr Duguin. Però tot i amb això s’han desenvolupat noves tendències, que encara poden confondre sobre el seu veritable rerefons ideològic. Els identitaris —del Moviment Identitari internacional— o els nazbol, és a dir, nacionalbolxevics, són bona mostra d’això. Els primers van sorgir al començament del segle XXI a Europa, principalment a França, Àustria, Itàlia, Alemanya i Suècia, tot i que es van estendre també als Estats Units. No donen tanta importància a la mobilització visible o a la participació en la pugna electoral com a la defensa de la cultura pròpia o la denúncia contra les suposades invasions d’altres identitats a través de les xarxes socials o activitats de tot tipus; fins i tot arriben a burlar-se de les opcions ultres tradicionals. Quant als nazbols, només en la seva aparença exterior són una continuació de les propostes d’Ernst Niekisch de fa gairebé un segle, i en canvi tenen un radicalisme extern, en la línia d’una ultradreta antisistema, que enllaça l’estalinisme amb el nazisme o postures ultranacionalistes. El seu origen està en el Partit Nacional-Bolxevic d’Eduard Limonov, que va ser un fenomen gairebé cultural a la dècada dels noranta del segle passat.\nTot això enllaça amb les noves formes de radicalisme transversal, o “despolititzats cap a la ultradreta”: grups reivindicatius, resistents o rebels, però sempre combatius, suficientment extensos quant a nombre, que representen grups socials recognoscibles per problemàtiques concretes, i que diuen no posseir ideologia ni lideratge aparent. La coordinació de les seves accions se sol fer a través de xarxes socials i la seva vida pot ser efímera després d’un debut explosiu. Hi ha una àmplia varietat de formes: de l’anomenada “cultura chanera” als Estats Units, un fenomen que des de les xarxes socials va contribuir a la victòria política de Donald Trump, a una part dels “armilles grogues” francesos, passant per “leninistes de dretes” o còmics com Dieudonné.\nPer acabar, el postfeixisme és un nou concepte, adaptat al capitalisme global, que no altera les formes polítiques dominants de la democràcia electoral i el govern representatiu. Però suposa un trencament amb la tradició il·lustrada de la ciutadania com un dret universal; és a dir, amb la seva assimilació de la condició cívica a la condició humana. El major perill que suposa és el de la feixistització generalitzada de la societat neoliberal que deteriora la condició cívica en els països socialment més avançats, creant bosses de població desfavorida de diverses maneres o etnificant la rivalitat i desigualtat territorials en base als atacs contra els sistemes de benestar igualitaris, les estratègies i accions de reafirmació identitàries o les actituds vigilantistes.\nMalgrat aquesta varietat de conceptes hi ha un rerefons comú entre tots ells, una naturalesa que els identifica com a part d’una mateixa família. El problema consisteix en el fet que aquesta entitat, que fa almenys mig segle era més estàtica, ha entrat en un procés evolutiu tan sinuós que fins i tot arriba a integrar part de la dialèctica de l’esquerra radical. De vegades són propostes pràctiques, en altres casos idees o ideologia, de vegades només és simple posat. Però és suficient perquè resulti difícil desembolicar la troca.\nTibant d’aquest fil enredat i enredós, les Jornades d’actualització La nova extrema dreta a Europa i els Estats Units, miraran d’oferir propostes interpretatives de caire general sobre la temàtica i un seguit de mirades a diversos casos nacionals. L’objectiu és proporcionar eines i elements per identificar les noves formes i variants del fenomen estudiat. El curs, coorganitzat pel Centre d’Estudis sobre Democràcies i Dictadures (CEDID-UAB) i la Fundació Carles Pi i Sunyer d’Estudis Autonòmics i Locals, tindran lloc a la seu d’aquesta darrera institució de l’1 al 5 de juliol de 2019. Programa i inscripcions.\nFrancisco Veiga és Catedràtic del Departament d’Història Moderna i Contemporània de la UAB. Coordinador del Grup de Recerca en Història Actual (GReHA-CEDID-UAB). Responsable de les Jornades d’actualització La nova extrema dreta a Europa i els Estats Units (Barcelona, 1 a 5 de juliol).


El Ball de Gitanes demostra la seva força popular | NacióManresa\nper Àlex Gómez Ribera, 23 de maig de 2010 a les 18:10 |\nLa plaça de l'Ajuntament ha viscut el Ball de Gitanes. Àlex Gómez Ribera\nLa festa del ball de gitanes s'ha convertit, de nou, en un dels actes festius més populars de Sant Vicenç de Castellet. Una ballada col•lectiva i participativa on hi participen molts veïns del poble de totes les edats. Una festa que es complementa engalanant, amb domassos, alguns dels balcons del poble. El ball de gitanes és un exemple de cultura popular que actualment està molt arrelat des de que va ser recuperat l'any 1992 i que, aquest any, ha estat acompanyat pel conseller de cultura Joan Manuel Tresserras. La ballada ha començat, com és habitual amb un cercavila per el poble fins a arribar a la plaça de l'Ajuntament.\nUn sol intens, alleujat per l'ombra dels quatre plataners de la plaça de l'Ajuntament, s'ha fet present durant la festa. Els barons de Castellet, gegants del poble, i el ball de Caldes, en homenatge als picapedrers que van portar la festa al poble, han obert la celebració. Tot seguit s'ha iniciat el galop d'entrada on totes les colles de balladors de Gitanes han anat entrant a la plaça per donar pas a un dels moment més especials de la festa: la tria, per sorteig, de la núvia de Gitanes. L'afortunada en aquesta ocasió ha estat Jessi Escalante, de la colla Nova, que ha rebut el ram i el mantó amb que es condecora a la núvia. Després del galop de coronació de la núvia, s'han ballat el conjunt de danses que integren el ball de Gitanes: el xotis, la catxutxa, la contradansa i l'estrella, la jota i el vals jota. Un seguit de balls que s'han tancat amb el galop final on, apart dels balladors de les colles, s'ha convidat el públic assistent a ballar. Finalment, per acabar la festa, s'ha ballat la sardana "Cent Galops per Sant Vicenç" i el ball dels barons de Castellet.\nJoan Manuel Tresserras visita la festa\nJoan Manuel Tresserras ha visitat Sant Vicenç de Castellet aquest diumenge. Àlex Gómez Ribera\nUn cop acabat el conseller de Cultura i Mitjans de Comunicació, Joan Manuel Tresserras, ha deixat el balcó de l'Ajuntament des d'on ha seguit el ball de Gitanes i ha saludat els assistents. Tresserras s'ha declarar coneixedor del ball de Gitanes ja que el conseller és de Rubí, ciutat que té el seu pròpi ball de Gitanes. Un fet que li ha permès igualment considerar el ball de Gitanes com a espectacular no només per la pròpia festa sinó pel context on es desenvolupa, la plaça de l'Ajuntament. Tresseras ha estat obsequiat amb un domàs commemoratiu de Gitanes, amb el qual, no ha tingut inconvenient a fer-s'hi una fotografia.\nSant Vicenç tanca, doncs un cap de setmana dedicat a les Gitanes. Una dedicació que va començar dissabte amb la ballada infantil que vol garantir la continuïtat de la festa. Un final que és l'inici de la Setmana Cultural.\nFires i festes, ball de gitanes, música, ball, joan manuel tresserras


El president de La Rioja al Govern: s'ha de tenir molt de morro - Notícies Economia - Notícies Economia - e-notícies\nEconomia · 30 d'Agost de 2012. 20:10h.\nPedro Sanz critica el rescat de Catalunya quan té "televisió autonòmica o ambaixades"\nPedro Sanz, en una foto d'arxiu\nEl president de La Rioja, Pedro Sanz, s'ha sumat a les crítiques d'altres autonomies contra Catalunya després que la Generalitat hagi demanat un rescat de 5.023 milions d'euros.\nEl dirigent del Partit Popular ha assenyalat que "ara surten a emmascarar-lo quan diuen que demanen rescat però no que és un rescat, perquè demanen uns diners que són seus, que diuen que són dels catalans, però què estem dient!", ha dit.\n"S'ha de tenir molt de morro per demanar i després tinc el que em dóna la gana, com televisió autonòmica o ambaixades", ha reblat. Segons Sanz, "aquí tots tenim la responsabilitat i hem d'ajustar".\nEl president de la Rioja ha remarcat que el seu executiu "complirà amb el dèficit a final d'aquest any i també l'any vinent, sense cap tipus de petició de rescat, que es posa de moda ara".\nLa Catalunya escombraria\n#15 joan, manresa, 31/08/2012 - 18:35\nEl Casal,18,30 h...-- Tanquem ya la paradeta...!! No podem aguantar més..,las diríem masse grosses..,i no las publicaríen...,are els insults de fora tots publicats...,malament anem...,--Morru...? Vosté deu conexer be las parts del porc per lo que sembla...,sí tingués inteligencia i cultura,que be\n#14 Paccius, Barcelona, 31/08/2012 - 17:17\nTenen un parlamentari per cada 10.000h (a Catalunya és per cada 55.000), i un conseller per cada 46.000 (a Catalunya és un per cada 600.000).\nQue els fusionin d'una vegada amb Castilla/León i Cantabria. Entre tots no tindran la meitat d'habitants de Catalunya, però almenys no faran el ridícul.\n#13 paccius, barcelona, 31/08/2012 - 17:08\nEl que s'ha de tenir morro és per muntar un autonomia en un territori que té una tercera part dels habitants del Vallès Occidental, sense cap tret històric, lingüistic o cultural diferencial.\n#11 Enric, Barcelona, 31/08/2012 - 11:40\nLa Rioja rep més diners del que aporta l´Estat. És a dir, per si mateixa, no arribaria a fi de més. CAT aporta més del que rep Com a mínim hauria d´ estar calladet. Si CAT fos independent o amb pacte fiscal, ell rebria menys diners. És la por espanyola.\n#10 joan, barcelona, 31/08/2012 - 11:16\ni tu per 300.000 habitans tens un parlament ,un aeroport ,quasi buit,un govern en no se quands carrecs ......,aixi que estaries mes ¨maco¨calladet.


Surten a la llum nous escàndols i tensions dins de la plantilla del PSG - XCatalunya.cat\nSurten a la llum nous escàndols i tensions dins de la plantilla del PSG\nEls jugadors del PSG, grans amants de la festa\nEl PSG és un equip on conviuen moltes estrelles. Són molts noms junts però molts aficionats dubten de la qualitat col·lectiva. És un grup poc cohesionat, on tothom va a la seva. Només hi pot haver un gall dins d’un galliner i al galliner del Parc dels Prínceps n’hi ha molts de galls. Leo Messi, Neymar Jr, Di Maria, Icardi, Verrati, Sergio Ramos… Molts noms i poc equip.\nLeo Messi es va convertir en el guanyador de la Pilota d’Or. Tot i això, a França i al PSG consideren que el millor jugador del planeta és Mbappé. Un jugador que, amb total probabilitat, perdran aquest proper mes de juny, ja que el davanter no té cap intenció en renovar el contracte i ho té fet amb el Reial Madrid. L’entrenador Mauricio Pochettino també està a la corda fluixa i hi ha moltes veus que afirmen que la temporada que ve Zinedine Zidane serà el seu substitut.\nEl diari l’Equipe afirma que la situació al PSG és insostenible al vestidor. Tot hauria començat amb la guerra entre els dos porters: Keylor Navas i el recent incorporat Gianluigi Donarumma. El principi era una competició sana i acceptaven les rotacions, però de seguida van començar els mals entesos i la mala maror.\nL’afició tampoc aprova, segons aquest mitjà, que Neymar sigui més notícia pels afers extraesportius que no pas esportius. L’arribada de Leo Messi va ser rebuda amb molt d’optimisme. Tot i això, l’argentí no està rendint al nivell que s’esperava d’ell. Els afers amorosos de Mauro Icardi tampoc agraden i no ajuden a crear un bon clima.\nI la gota que ha fet vessar el got ha estat la decisió de Kylan Mbappé de no voler renovar el seu contracte i decidir fitxar per un màxim rival a la Champions League. Cal molta feina per fer.\nTags: escàndols, PSG


KurdisCat: Dues acadèmies a Rojava\n"Us heu d'educar, les vint-i-quatre hores del dia, per aprendre a debatre, a prendre decisions de forma col·lectiva. Heu de rebutjar la idea que algun líder vindrà i li dirà a la gent què ha de fer; enlloc d'això, heu d'aprendre a exercir l'autogovern com a pràctica col·lectiva... Ensenyar-nos els uns als altres. Quan poses a deu persones juntes i els hi demanes una solució a un problema o els hi planteges una qüestió, busquen de forma col·lectiva una resposta. Crec que d'aquesta forma trobaran la solució correcta. I aquesta discussió servirà per a polititzar-los" – Salih Muslin, co-president del PYD (Partit de la Unió democràtica), novembre de 2014.\nDesprés de la revolució de 2012, quan les recent creades institucions d'autogovern varen arribar al poder a Rojava, la necessitat d'una nou model educatiu es va fer patent. No tots els habitants del Kurdistan Occidental eren iletrats; les taxes de graduats en estudis superiors eren i són altes, tal i com vàrem poder comprovar la delegació acadèmica durant la visita el desembre de 2014. però l'educació era crucial per a construir la cultura revolucionària en el que les noves institucions puguin desenvolupar-se. No es tracta d'un assumpte que impliqui només a infants i joves, sinó que els adults, fins i tot ancians, hi han de formar part.\nTal com ens va explicar Aldar Xelîl, membre del consell de Tev-Dem (Moviment de la Societat Democràtica) , els projecte polític de Rojava "no consisteix només a canviar el règim, sinó en construir una mentalitat que porti la revolució a la societat. Es tracta d'una revolució del nostre model de societat." Dorşîn Akîf, professora, afegia: "La percepció ha de canviar, doncs l'educació és molt important per a l'èxit de la nostra revolució en aquests instants. L'educació és crucial."\nUna assemblea de base a Qamixli (Rojava, Kurdistan de Síria). Dibuix de la pròpia autora.\nEl primer obstacle al que va haver d'enfrontar-se la revolució fou la de l'idioma vehicular. Urant les quatre dècades sota el règim de la familia Àssad, els infants kurds havien d'aprendre àrab i estudiar en àrab. La llengua kurda estava prohibida a la vida pública; ensenyar-la era delicte i podia ser penat amb empresonament i fins i tot tortures. És per això que quan els kurds siris varen prendre el control de les seves comunitats, varen iniciar immediatament una campanya d'ensenyament de la llengua kurda. La primera escola oberta fou l'escola de Şehîd Fewzî, al cantó d'Efrîn, seguida de dues més a Kobanê i Cizîrê. Pels vols de l'agost de 2014, només a Cizîrê ja hi havien 670 escoles amb 3000 professors oferint cursos de llengua kurda a 49000 alumnes.\nL'Acadèmia Mesopotàmica de Qamixli\nEl 8 de desembre la delegació acadèmica visità la primera i única institució d'educació superior de Rojava, l'Acadèmia de Ciències Socials de Qamixli. El règim d'Àssad no havia permès mai l'existència d'aquest tipus d'institucions a les regions kurdes; aquesta va obrir el setembre de 2014 i encara està en construcció.\nL'ensenyament i els debats tenen lloc predominantment en kurd, tot i que diverses fonts de consultes es troben en àrab, doncs bastants textos essencials no han estat traduïts encara al kurd.\nAllà vàrem conèixer diversos membres de l'administració i de la plana docent, inclont-hi el rector, Rojda Firat, i els professor Adnan Hasan, Dorşîn Akîf, Medya Doz, Mehmod Kalê, Murat Tolhildan, Serhat Mosis i Xelîl Hussein.\nUn dels reptes als que han de fer front, ens comenten, és al fet que els habitants del nord-est de Siria pensen que han d'anar fora per a rebre una bona educació. "Volem canviar això," ens comenta un professor, assegurant que es tracta d'una noció instigada per les forces hegemòniques del país. "No volem que la gent se senti inferior per ser d'on són. A l'Orient Mitjà hi ha un gran dipòsit de coneixements i saviesa, i volem fer-lo sortir a la llum. Molts dels gran esdeveniments de la història han tingut lloc aquí."\nL'any escolar es divideix en tres períodes, cadascú d'entre tres i quatre mesos, que avancen progressivament des de temes generals fins a l'especialització mitjançant projectes finals. Les matèries curriculars comprenen principalment història i sociologia. Per què centrar-se en aquestes àrees? "Són crucials," ens comenten. Durant el règim, "la nostra existència [com a kurds] era disputada. Estem intentant mostrat que existim i que hem fet grans sacrificis pel camí... ens considerem part de la història, subjectes històrics." El sistema educatiu busca "treure a la llum la història dels pobles que han estat negats... amb la voluntat de construir una nova visió que ens permeti superar els anys i segles d'esclavatge del pensament que ha estat imposat a la gent." El seu objectiu últim és "construir una nova història."\nEl temari de sociologia ofereix una visió crítica al pensament positivista del segle XX i busca desenvolupar en el seu lloc unes ciències socials alternatives per al segle XXI, allò que Abdullah Öcalan anomena "sociologia de la llibertat." Per als projectes finals, els estudiants han de triar un problema social concret, investigar-lo i escriure una tesi de com resoldre'l, de forma coherent amb aquesta alternativa. Així, l'ensenyament pràctic alhora que intel·lectual persegueix un bé social.\nAl contrari que els seus homòlegs occidentals, la pedagogia de l'acadèmia rebutja la transmissió unidireccional del coneixement. De fet, la distinció entre alumnes i professors no és estricta. Els professors aprenen dels alumnes i viceversa; en teoria, a través de la discussió entre subjectes, arriben a conclusions compartides. Els instructors no són necessàriament professors; es tracta de gent a la que les seves experiències al llarg de la vida els hi han donat coneixements que ara poden compartir. Un professor, per exemple, recull llegendes i contes populars un dia a la setmana. "Volem que els professors ens ajudin a entendre el significat de la vida. Ens centrem en donar significat a les coses, en ser capaces d'interpretar i comentar així com analitzar."\nEls i les estudiants duent a terme examens, però aquests no tenen com a finalitat avaluar els coneixements; serveixen "com a recordatoris, com si d'un diàleg es tractés." Els professors, al seu torn, són subjectes d'avaluació per part dels alumnes. "No expliques això gaire clar, " pot dir un alumne. Un professors que és criticat ha de parlar amb l'alumne sobre el problema fins que tots dos arribin a un punt d'enteniment.\nEn molts aspectes, la línia pedagògica em va recordar les idees educatives proposades pel filòsof americà del segle XX John Dewey (1859-1952). Com els professors de Rojava, Dewey era crític amb els mètodes tradicionals, en que els mestres transmetien els coneixements de forma unidireccional a estudiants passius. En comptes d'això, concevia l'educació com un procés interactiu, en que els alumnes exploren qüestions social a través d'un intercanvi amb els seus professors.\nDewey hauria aprovat que a l'acadèmia, més que exigir als estudiants que memoritzin, els ensenya a trencar barreres. "Emfatitzem que cadascú és un subjecte." Més encara, s'estimulen hàbits per a un aprenentatge constant al llarg de la vida: "El nostre objectiu és donar als estudiants la habilitat d'autoeducar-se," més enllà de la graduació. Dewey també creia que l'ensenyament havia de dirigir-se a tota la persona, no només al seu intel·lecte; havia de ressaltar la nostra condició humana, i havia de continuar tota la vida.\nL'acadèmia no busca desenvolupar professionals sinó cultivar persones equilibrades. "Creiem en els éssers humans com a organismes; no podem separar-los en parts, dividir-los en ciències," ens va dir un professor. "Un pot ser escriptor o poeta i alhora estar interessat en economia i entendre-la, doncs totes són coses que formen part de la vida."\nDurant dècades, les escoles del règim baasista [N.d.T: del partit Baath que ha governat a Síria], amb la seva visió nacionalista, va intentar construir una mentalitat autoritària. L'Acadèmia Mesopotàmica busca trencar amb aquest passat obscur "ajudant a crear individus lliures amb pensament lliure." Altre cop em va recordar Dewey, el qual també rebutjava la noció de que la meta de l'educació era la creació de treballadors dòcils en estructures de treball jeràrquiques. En comptes d'això, ell crei que l'sducació havia de servir als estudiants per a assolir el màxim del seu potencial humà.\nL'Acadèmia Mesopotàmica no estimula el professionalisme; molt menys ensenyar als seus alumnes a mirar de maximitzar el seu èxit econòmic. Als Estats Units, masses alumnes brillants es dirigeixen a Wall Street per a fer carrera com a especuladors, però l'educació a Rojava no consisteix en "contruir-te una carrera i fer-te ric." Més aviat als alumnes se'ls ensenya a "preguntar-se com poden enriquir la societat."\nJohn Dewey creia que el propòsit últim de l'educació era crear persones reflexives que participesin èticament en una comunitat democràtica, i que l'educació havia de ser per tant una força de canvi social. Com fent-se ressò d'aquesta idea, un dels instructors ens va remarcar "quan fem ciència per a la societat, el que estem intentant és lluitar per la llibertat social."\nCap dels professors de l'acadèmia va mencionar John Dewey, i no hi ha motiu per pensar que coneguin les seves idees; segurament hi hauran arribat de forma independent. Però la similitud era colpidora.\nVaig quedar impactada també per una altra coincidència. A mitjans del segle XX, les idees de Dewey varen influir profundament diverses escoles experimentals als Estats Units. La més destacada fou el Goddard College, localitzat al bell mig de Vermont i el qual fou entre entre els anys seixanta i setanta un baluart de l'educació seguidora dels principis de Dewey. Durant la major part dels setanta, un dels professors al Goddard College fou Murray Bookchin, el qual ensenyà allà les seves idees sobre "ecologia social". Bookchin no va escriure de forma específica sobre educació, però els seus escrits sobre democràcia i ecologia varen influenciar enormement a Abdullah Öcalan i els confederalisme democràtic, la ideologia guia del projecte de Rojava.\nAcadèmia Yekitiya Star, Rimelan\nL'acadèmia de dones Yekitiya Star de Rimelan porta les idees de l'Acadèmia Mesopotàmica encara més enllà. Fundada el 2012, el seu objectiu és formar les generacions femenines revolucionàries, i per això el seu èmfasi en la ideologia és molt més acusat. La delegació acadèmica la vàrem visitar el 3 de desembre de 2014.\nDurant els últims trenta anys, ens explica la professora Dorşîn Akîf, les dones han participat al moviment d'alliberament kurd, primer com a combatents, després en institucions femenines. Fa tres anys les dones kurdes varen donar lloc a la Jineolojî, o "la ciència de les dones", la culminació de dècades d'experiències. A l'acadèmia de Rimelan, les estudiants reben primer una visió general de la Jineolojî, "el coneixement que va ser robat a les dones" i que les dones avui en dia poden recobrar. "Volem superar la invisibilització de les dones al llarg de la història. Intentem entendre com els conceptes i idees es produeixen i es van reproduint a través de les relacions socials existents, per acabar en els nostres coneixements actuals. Volem establir una interpretació veritable de la història fixant-nos en el rol que hi han jugat les dones i fent-lo visible."\nJineolojî, ens diu Dorşîn, considera les dones com "el principal actor de l'economia, així com l'economia és la principal activitat de les dones. Tot i així, la modernitat capitalista defineix l'economia com una activitat preeminentment masculina. Nosaltres diem que això no és així, que arreu i en totes les èpoques el principal motor de l'economia han estat les dones." Es degut a aquesta contradicció que el capitalisme serà superat.\nLa forma en que la gent interpreta la història afecta la forma en que actuen, diu Dorşîn. És per això que "parlem de l'organització social pre-sumèria. Estudiem també com va sorgir històricament l'estat i com s'ha anat construint el concepte." Però estat i poder no són el mateix. "El podeu és arreu, però no l'estat. El poder pot operar de formes diferents."\nEl poder, per exemple, està present en la democràcia de base, que no té res a veure amb l'estat. I la Jineolojî veu a les dones com essencialment democràtiques. L'acadèmia forma estudiants (majoritàriament dones) en les polítiques cíviques de Rojava. "Examinem els mecanisme polítics: consells i comunes de dones, i els consells generals [mixtes], comunitats veïnes. Aquí a Rojava sempre hem tingut institucions tant mixtes com exclusives de dones. A les mixtes, la representació de les dones és del 40%, a més de tenir una co-presidència per assegurar la igualtat.\nA l'Acadèmia Yekitiya, tal i com veiem a l'Acadèmia Mesopotàmica, a les estudiants se'ls hi ensenya a veure's com a subjectes amb "capacitat de debatre i construir". "No hi ha professor i alumne. Les sessions es basen en compartir experiències." Les estudiants van des d'adolescents a àvies. "Algunes s'han graduat a la universitat, d'altres són analfabetes. Cadascuna té coneixements, i aquests coneixements són vitals per a nosaltres... La dona gran té experiència. La dona de divuit anys és la nova generació, el nostre futur."\nCada programa finalitza amb una sessió final anomenada la plataforma. Cada estudiant s'aixeca i explica com participarà a la democràcia de Rojava. S'unirà a una organització, o a les YPJ, o participarà en un consell de dones? Quines responsabilitats prendrà?\nLi varem preguntar a Dorşîn sobre els ensenyaments de l'acadèmia en qüestions de gènere (una paraula que no existeix en kurd). "El nostre somni" ens deia, "es que les dones que estan ara participant i construint una nova societat canviïn als homes, que un nou model de masculinitat neixi. Els conceptes home i dona no són biològics, estem en contra d'aquesta visió. Definim un gènere com a masculí i masculinitat en relació amb el poder i la hegemonia. Per tant, el gènere és una construcció social."\nEncara més, el problema femení no és només assumpte de les dones: "es troba imbricat a la societat; l'exclusió de les dones és un problema de la societat. Així, hem de redefinir a la dona, la vida i la societat, tot al mateix temps. El problema de la llibertat de les dones és un problema de llibertat social."\nFinalment ens va citar una frase d'Öcalan, "mata a l'home", que ha esdevingut un mantra, tot significant que "l'home masculí ha de canviar." Igualment, la subjectivitat femenina colonitzada, o feminitat, ha de morir. L'ambició social de l'acadèmia és superar la dominació i el poder hegemònic i "crear una vida igualitària tots junts."\nQuin impacte tindran aquestes ensenyances al conjunt de la societat de Rojava? Aquesta és una qüestió que no puc respondre i que deixaré que la determinin els futurs investigadors.\nLes cites han estat editades per a fer-les més concises.


Roda de Berà premia als millors escriptors | Diari de Tarragona\nPer quart any consecutiu Arnau Virgili, amb l’obra “Llegenda de la Roca Plana”, va ser el guanyador de la seva categoria, en aquesta ocasió juvenil.\n4 de Diciembre de 2018 - 21:25 hs\nEl recinte teatral del Casino Municipal, ple de gom a gom, va lliurar el passat dissabte a la tarda els premis del sisè concurs literari Roca Plana. La cita cultural es va iniciar amb una emotiva presentació a càrrec de l’alcalde Pere Virgili, qui va voler recordar a Llorenç Miró, “avui fa tot just un mes que ens va deixar Llorenç, l’artífex d’aquest concurs literari”.\nMiró, durant la seva etapa com a regidor de Cultura va lluitar per crear i consolidar el certamen, el qual va néixer com un petit concurs literari per als escolars de Roda de Berà, i poc a poc va créixer per esdevenir el certamen que és actualment, amb participants no només de tota la demarcació, sinó de molts racons de Catalunya.\nSeguidament, la presentadora de l’acte, la Núria Pujol, va donar pas al documental “Mar de fons”, d’Ariadna Rodríguez, guanyador del premi a la millor producció de les Comarques Tarragonines de la vuitena edició del FIC-CAT, l’any 2015.\nA continuació, el grup torrenc “Julivert” va posar la nota divertida a la gala. Jordi Suñé, Sergi Clofent i Gerard Torres van aconseguir ficar-se al públic a la butxaca i tota la sala va acabar picant de mans al ritme de les seves cançons.\nEl moment més esperat de la tarda va arribar a continuació quan es van desvetllar els noms dels tres guanyadors de cada categoria. En total, fins el 13 de novembre, es van rebre 95 treballs, van presentar els seus treballs, dins de les quatre categories que contempla el certamen: infantil, de 9 a 12 anys, 46 participants; cadet, de 12 a 14 anys, 19 participants; juvenil, de 15 a 17 anys, 6 participants; i categoria adults, per a majors de 18 anys, amb una participació de 24 persones.\nLa sisena edició ha demostrar que el Roca Plana és ja un concurs que arriba molt més enllà de la demarcació de Tarragona, aplegant també participants de municipis de Girona, Lleida i Barcelona, entre ells, Banyoles, Campdevànol, Llagostera, Blanes, Ripoll, ciutat de Lleida, Molins de Rei, ciutat de Barcelona, Els Monjos, Sant Cugat, Terrassa o Tordera.\nDe Roda de Berà hi van participar 71 persones, la gran majoria alumnes de les escoles Salvador Espriu (20), El Cucurull (21) i de l’Institut Roda de Berà (22), centres que incentiven cada any la participació al concurs literari. Pel que fa a la resta de municipis, trobem participants de Torredembarra, El Catllar, Bonastre, Altafulla, El Vendrell, Santa Oliva, Creixell o Llorenç del Penedès.\nLes obres guanyadores de cada categoria van rebre un llibre digital, per al primer premi; una tauleta tàctil, el segon; i un lot de llibres, per al tercer premi.\nPel que fa a la temàtica de la propera edició, l’Alcalde va voler fer una petició “potser m’estic saltant el protocol però voldria demanar al jurat d’aquest concurs que, en honor a Llorenç Miró, el tema sobre el qual s’escriguin les obres de la propera edició sigui els planetes, els estels i les constel·lacions; l’astronomia era una de les seves gran passions”, va dir Pere Virgili, una petició que, segons van assegurar més tard els membres del Jurat, es complirà.\nPrimer premi: “La mar és dolça”, de Júlia Salvador, de Torredembarra.\nSegon premi: “El tresor blau”, de Noa Olmo, d’El Catllar.\nTercer premi: “La perla”, Natàlia Piquer, de Roda de Berà.\nPrimer premi: “Hali que vol dir mar”, de Fu Txan Martínez, de Roda de Berà.\nSegon premi: “Sempre que em puguis recordar, estaré amb tu”, d’Aitana Franco, de Lleida.\nTercer premi: “Diari d’una navegant oculta”, de Judith Muñiz, de Roda de Berà.\nPrimer premi: “Llegenda de la Roca Plana”, d’Arnau Virgili, de Roda de Berà.\nSegon premi: “Navego”, d’Enric Brotons, de Barcelona.\nTercer premi: “Quatre paraules”, de Nerea Guitart, de Tarragona.\nPrimer premi: “El vell i la bella”, de Raúl García, de Roda de Berà.\nSegon premi: “Una vida a la vora del mar”, de Clara Duque, de Sant Cugat del Vallès.\nTercer premi: “Mal oratge”, de Rosalia Ciuró, de Torredembarra.


1928 S'inicia el VIè Congrés de la Internacional Comunista a Moscou\n1928 S'inicia el VIè Congrés de la Internacional Comunista, que es realitza a Moscou\n17/07/1928\tTal dia com avui\nTal dia com avui de 1928 s'iniciava el VIè Congrés de la Internacional Comunista, que es realitzà a Moscou\nEl VI Congrés Mundial de la Internacional Comunista va tenir lloc entre juliol i setembre de 1928 a Moscou. En el nou context del començament de la greu crisi econòmica s'aproven la consigna de "classe contra classe" que oficialitza el començament del cridat "Tercer Període." S'aprova també el Programa de la Internacional Comunista.\nMés endavant, el VII Congrés Mundial de la Internacional Comunista es va reunir a l'agost de 1935 a Moscou. Després de l'auge dels feixismes, i el fracàs de la política d'ultraesquerra aprovada a l'anterior congrés, es dóna pas a la política de Front popular.


Llibertat de religió - HISTORYRIA - Temes\nLa llibertat de religió està protegida per la Primera Esmena de la Constitució dels Estats Units, que prohibeix les lleis que estableixen una religió nacional o que impedeixen la llibertat\nLa religió a l’Amèrica colonial\nIntolerància religiosa als Estats Units\nCasos emblemàtics del Tribunal Suprem\nProhibicions musulmanes de viatges\nLa llibertat de religió està protegida per la Primera Esmena de la Constitució dels Estats Units, que prohibeix les lleis que estableixen una religió nacional o que impedeixen el lliure exercici de la religió per als seus ciutadans. Tot i que la Primera Esmena aplica la 'separació de l'Església i l'Estat', no exclou la religió de la vida pública. Des de l’època colonial fins a l’actualitat, la religió ha tingut un paper important en la política als Estats Units. El Tribunal Suprem dels Estats Units al llarg dels anys ha dictaminat de manera inconsistent sobre qüestions de llibertat religiosa, com ara la visualització de símbols religiosos als edificis governamentals.\nAmèrica no sempre va ser un reducte de llibertat religiosa. Més de mig segle abans que els pelegrins saltessin a Mayflower, els protestants francesos (anomenats hugonots) van establir una colònia a Fort Caroline, prop de l'actual Jacksonville, Florida .\nEls espanyols, que eren en gran part catòlics i que ocupaven gran part de Florida en aquell moment, van matar els hugonots a Fort Caroline. El comandant espanyol va escriure al rei que havia penjat els colons per 'dispersar l'odiosa doctrina luterana en aquestes províncies'.\nEls puritans i els pelegrins van arribar a Nova Anglaterra a principis del segle 1600 després de patir persecucions religioses a Anglaterra. Tanmateix, els puritans de Massachusetts Bay Colony no va tolerar cap opinió religiosa oposada. Els catòlics, els quàquers i altres no puritans van ser prohibits a la colònia.\nEl 1635 Roger Williams, un dissident purità, va ser prohibit de Massachusetts. Williams es va traslladar al sud i va fundar Rhode Island . Rhode Island es va convertir en la primera colònia sense església establerta i la primera en concedir llibertat religiosa a tothom, inclosos els quàquers i els jueus.\nCom a governador de Virgínia el 1779, Thomas Jefferson va redactar un projecte de llei que garantia les llibertats religioses de les virginianes de totes les religions, incloses aquelles sense fe, però el projecte de llei no va passar a la llei.\nLa religió només es va esmentar una vegada a la Constitució dels Estats Units. La Constitució prohibeix l'ús de proves religioses com a qualificació per a un càrrec públic. Això va trencar amb la tradició europea en permetre a persones de qualsevol fe (o sense fe) servir en càrrecs públics als Estats Units.\nEl 1785, Virgínia estadista (i futur president) James Madison va argumentar contra el suport estatal a la instrucció religiosa cristiana. Madison continuaria redactant la Primera Esmena, una part de la Declaració de Drets que proporcionaria protecció constitucional per a certes llibertats individuals, inclosa la llibertat de religió, la llibertat d’expressió i de premsa, i els drets de reunió i petició del govern.\nLa primera esmena es va adoptar el 15 de desembre de 1791. Va establir una separació de l'Església i l'Estat que prohibia al govern federal fer qualsevol llei 'que respectés un establiment de religió'. També prohibeix al govern, en la majoria dels casos, interferir amb les creences o pràctiques religioses d’una persona.\nLa Catorzena Esmena, adoptada el 1868, va ampliar la llibertat religiosa en impedir que els estats promulgessin lleis que permetessin avançar o inhibir qualsevol religió.\nMormons, dirigits per Joseph Smith , va xocar amb la majoria protestant a Missouri el 1838. El governador de Missouri, Lilburn Boggs, va ordenar que tots els mormons fossin exterminats o expulsats de l'estat.\nA Haun’s Mill, els membres de la milícia de Missouri van massacrar 17 mormons el 30 d’octubre de 1838.\nA finals del segle XIX i principis del XX, el govern dels Estats Units subvencionà els internats per educar i assimilar els nens nadius americans. En aquestes escoles, els nens nadius americans tenien prohibit portar roba de cerimònia o practicar religions autòctones.\nTot i que la majoria d’estats van seguir l’exemple federal i van abolir les proves religioses per a càrrecs públics, alguns estats van mantenir proves religioses fins ben entrat el segle XX. Maryland , per exemple, va requerir 'una declaració de creença en Déu' per a tots els càrrecs estatals fins al 1961.\nquants anys té la reina Elisabet II\nReynolds v. Estats Units (1878): Aquest cas del Tribunal Suprem va comprovar els límits de la llibertat religiosa mitjançant la defensa d'una llei federal que prohibia la poligàmia. El Tribunal Suprem va dictaminar que la Primera Esmena prohibeix al govern regular les creences, però no accions com el matrimoni.\nSherbert v. Verner (1963): el Tribunal Suprem va dictaminar que els estats no podien exigir a una persona que abandonés les seves creences religioses per rebre beneficis. En aquest cas, Adell Sherbert, un adventista del setè dia, treballava en una fàbrica tèxtil. Quan el seu empresari va passar de cinc dies a sis dies laborals, va ser acomiadada per haver negat a treballar els dissabtes. Quan va sol·licitar una indemnització per desocupació, a Carolina del Sud el tribunal va denegar la seva reclamació.\nLlimona contra Kurtzman (1971): Aquesta decisió del Tribunal Suprem va anul·lar una llei de Pennsilvània que permetia a l'estat reemborsar a les escoles catòliques els sous dels professors que ensenyaven en aquestes escoles. Aquest cas del Tribunal Suprem va establir la 'prova de llimona' per determinar quan una llei estatal o federal infringeix la clàusula de constitució, que és la part de la primera esmena que prohibeix al govern declarar o donar suport financer a una religió estatal.\nCasos de deu manaments (2005): el 2005, el Tribunal Suprem va adoptar decisions aparentment contradictòries en dos casos que van incloure la visualització dels Deu Manaments en propietat pública. En el primer cas, Van Ordre v. Perry , el Tribunal Suprem va dictaminar que l 'exhibició d' un monument de deu manaments de sis peus al Texas La capital de l’Estat era constitucional. En Comtat de McCreary contra ACLU , el Tribunal Suprem dels Estats Units va dictaminar que dues còpies grans i emmarcades dels Deu Manaments de Kentucky els jutjats van violar la Primera Esmena.\nEl 2017, els tribunals de districte federal van rebutjar la implementació d’una sèrie d’ordres de prohibició de viatges per part del president Donald J. Trump , citant que les prohibicions, que discriminen els ciutadans de diverses nacions de majoria musulmana, infringirien la clàusula d’establiment de la primera esmena.\nLa veritable història d’Amèrica de la tolerància religiosa Smithsonian.com .\nLlibertat religiosa: casos fonamentals del Tribunal Suprem Institut de la Carta de Drets .\nPrimera esmena Institut d’Informació Jurídica .\nquin és l’objectiu de la declaració de drets\nquan es van construir les piràmides egípcies


Recepció, esmorzar Hôtels CENTRE DEL MÓN Comfort 3* & Quality 4* Perpignan\nCodi PROMOCIONAL / Codi IATA\nDESCOBRIU ELS NOSTRES SERVEIS\nUn equip professional està a la vostra disposició per acollir-vos a la recepció dels hotels Comfort i Quality Centre del Món. Al vestíbul de la recepció hi trobareu un bar obert 24 h i un espai de negocis amb Wi-Fi gratuït.\nInformació sobre els llocs d'interès a la ciutat i als voltants\nEspai de negocis\nCheck-in (entrada): a partir de les 14.00 h | Check-out (sortida): fins a les 12.00 h\nCada matí, el nostre hotel us ofereix diferents opcions per a l'esmorzar. Se serveix un abundant bufet de 7.00 h a 10.00 h. Inclou:\nSuc, embotit i brioixeria.\nEs pot servir també a l'habitació..\nEsmorzars - preu per dia i per persona:\n> Bufet calent: 13 €\n> Continental: 8 €\n> Esmorzar ràpid: 5 € (de 7.00 h a 12.00 h a petició del client))\n> Servit a l'habitació: 8 €\nTerrassa exterior coberta\nA la segona planta, sota el joc d'ombres que projecta el sostre del Centre del Món, us acollirà una terrassa de 250 m2 equipada amb un bar i unes butaques còmodes per gaudir de la dolçor del clima mediterrani. El xef del bar us proposa una selecció de còctels variats:\nXampany i licors.\nSales de reunió / Sales per a seminaris\nEls hotels Comfort i Quality Centre del Món disposen de sales per a seminaris completament modulables per acollir qualsevol tipus de reunió o esdeveniment professional.\nCanons de projecció.\nCapacitat de 10 a 70 persones.\nCondicions de reserva: es requereix una targeta bancària vàlida en el moment de la reserva.\nCondicions de cancel·lació: no hi haurà cap cost per a una cancellació feta abans del migdia del dia anterior a l'arribada, excepte en el cas de condicions especials. Es facturarà una nit en el cas que el client no s'hi presenti o que faci una cancellació fora del termini.\nTargetes bancàries que s'accepten:\nEuro Card / Master Card\nLlengües que parlem:\nTots els nens menors de 12 anys poden allotjar-s'hi gratuïtament en un llit supletori o un bressol.\nLlits supletoris o bressols disponibles únicament a petició del client (15 €).\nS'admeten animals de companyia petits (5 €/dia).\nLes reserves de més de 5 habitacions poden comportar condicions especials i costos addicionals.\nOfertes Hôtels CENTRE DEL MÓN Comfort 3* & Quality 4* Perpignan\nHabitacions Hôtels CENTRE DEL MÓN Comfort 3* & Quality 4* Perpignan\nCom arribar als Hôtels CENTRE DEL MÓN Comfort 3* & Quality 4* Perpignan\nOpinions sobre els Hôtels CENTRE DEL MÓN Comfort 3* & Quality 4* Perpignan\nContacte Hôtels Centre del Món Comfort 3* & Quality 4* Perpignan\nMapa del web Hôtels CENTRE DEL MÓN Comfort 3* & Quality 4* Perpignan\nMillors Preus Garantits Hôtels CENTRE DEL MÓN Comfort 3* & Quality 4* Perpignan\nHôtels Centre del Món Comfort 3* & Quality 4*\nAvís legal - © Copyright 2019 Book Inn France - Paris Inn Group. Tots els drets reservats. Títols de crèdit de les fotografies: Philippe Mahé, Laurent Lacombe


Prepareu-vos per l'ITE, si el teu edifici té més de 50 anys.\nPrepareu-vos per l’ITE, si el teu edifici té més de 50 anys.\nDes de juliol de 2012, és obligatori que tots els edificis d’habitatges plurifamiliars amb més de 50 anys d’antiguitat, llevat que la comunitat autònoma marqui altres dates, situats en ciutats de més de 25.000 habitants realitzin i superin de manera positiva un ITE (Inspecció Técnca d’Edificis).\nEn aquest informe avalua el “estat general” de l’edifici i detecta les anomalies que poden afectar la seguretat dels seus habitants perquè siguin resoltes en els terminis marcats per la Generalitat de Catalunya, en funció de la seva gravetat.\nCom l’ITE, es basa en un examen visual i els criteris en molts casos són subjectius, et recomano que busquis un professional ben format que vagi acompanyat de l tècnic que es responsabilitzaria de les obres a realitzar, per evitar que una mala praxi acabi amb quantioses obres que haureu executar de forma obligatòria.\nSol·licita al tècnic que efectuarà l’ITE un avanç de les deficiències trobades per esmenar abans de l’emissió d’una qualificació desfavorable que us obligaria a realitzar obres majors.\nInforma’t de les ajudes o subvencions que en matèria de rehabilitació d’edificis pots trobar al teu Ajuntament oa la Generalitat, sobretot si aprofites la realització d’un ITE per introduir millores d’eficiència energètica en el teu edifici o millores d’accessibilitat (rehabilitació de façanes, col·locació d’ascensors, …).\nEncara que no és obligatori el visat de l’acta d’inspecció per part del Col·legi d’Arquitectes, així tindràs constància que el tècnic que ha realitzat l’ITE està habilitat per exercir amb garanties el seu treball i està cobert per una assegurança de responsabilitat civíl.\nEl preu de l’ITE:\nDesconfia de les ofertes. El preu d’una Inspecció Tècnica d’Edificis ben realitzada, depenent del nombre d’habitatges i algun que un altre condicionant, no hauria de baixar dels 400 €.\nAquest preu inclouria les visites de tècnic a l’edifici, la recollida d’antecedents, l’emplenament de l’acta de inspeción, el visat (optatiu. Només és obligatori en certificats finals d’obra en els que s’exigeixi la presentació d’un projecte) i la presentació en l’Ajuntament del teu municipi.\nSi vols més informació sobre com realitzar l’ITE de la teva edifici contacta amb nosaltres a 93 318 55 96, som especialistes en rehabilitació d’edificis amb més de 20 anys d’experiència i disposem d’un departament d’arquitectura especialitzat en inspeccions tècniques d’edificis (ITE) .\n12/05/2017 /0 Comments/by rehabilitacionfachadasbarcelonaadm\nhttps://rehabilitacionfachadasbarcelona.es/wp-content/uploads/2017/04/logo-rehabilitacionbarcelona-1.jpg 0 0 rehabilitacionfachadasbarcelonaadm https://rehabilitacionfachadasbarcelona.es/wp-content/uploads/2017/04/logo-rehabilitacionbarcelona-1.jpg rehabilitacionfachadasbarcelonaadm2017-05-12 06:10:592017-05-16 05:39:31Prepareu-vos per l'ITE, si el teu edifici té més de 50 anys.\nUn façana que es neteja sola La façana, la pell de l’edifici (Part 3)


Primer dia a Sabadell d'ús obligatori de les mascaretes a l'espai públic | Ràdio Sabadell\nPrimer dia a Sabadell d'ús obligatori de les mascaretes a l'espai públic\nPrimer dia a Sabadell d'ús obligatori de les mascaretes a l'espai públic | Roger Benet\n21.05.2020 19:56 Pau Duran\nPrimer dia a Sabadell d'ús obligatori de les mascaretes a l'espai públic, sempre que no es pugui garantir la distància de seguretat de dos metres. La normativa, però, també inclou excepcions, com en cas de patir problemes respiratoris, angoixa o tenir una discapacitat, durant la realització d'esport i quan es menja o es beu, encara que sigui al carrer.\nLa mesura es veu amb bons ulls per la majoria de ciutadans consultats per aquesta emissora, tot i que preocupen qüestions com la incomoditat que genera i l'ambigüitat a l'entorn la normativa. Així ho ha destacat l'Anna, qui diu que "ho demostra la policia que passa; uns et diuen una cosa, llavors passa un altre cotxe, de Mossos, i te'n diu una altra". Per aquesta sabadellenca, "el sentit comú ha de primar" i també pensa "que haurien de confiar una miqueta més en la ciutadania".\nMolts ciutadans, en canvi, ja utilitzaven la mascareta des de l'inici de la pandèmia. Els casos de risc són els més conscienciats, com apunta l'Eva Prats, sanitària del Taulí, qui explica que la seva "filla és diabètica, tipus 1, i sempre hem pres les mesures adequades", ja que donada la seva circumstància familiar i laboral, "hem portat mascareta des del primer moment". Per la seva filla Júlia, és tot un descans que tothom porti mascareta, ja que "si no pots mantenir la distància de seguretat, et sents més segura".\nL'Anna, taxista de Ràdio Taxi Sabadell, assegura que, tot i la incomoditat, la mascareta ja s'ha convertit en un element del dia a dia, i creu que "la gent ho porta bé" i "quasi tota la gent que puja a un taxi la porta, en són molts conscients". Els taxistes tenen la seguretat afegida que "portem mampara" i així i tot, si a algun despistat "li dius que se la posi, se la posa".\nEn aquest sentit, les farmàcies consultades per aquesta emissora confirmen que la majoria de clients ja tenien mascareta i que la nova normativa no ha suposat més vendes. Tot i això, lamenten que hi ha molta desinformació. Anna Juanico és farmacèutica de l'establiment Tres Creus i assegura que aquest tema ha estat "un caos des del primer dia". És cert que encara venen clients "a buscar només les mascaretes" però considera que "igual que els últims dies". A més, ara ja no tenen "problemes d'abastiment". Pel que fa al coneixement de l'assumpte, Juanico opina que "la informació no ha estat ben donada, perquè fins i tot a la farmàcia no sabíem ben bé com funcionava" el repartiment d'unitats. En aquest sentit, recorda que "primer es va dir que en tocaven dues, i al final només és una". També el tema de la gratuïtat va generar confusió.\nTot plegat arriba, a més, amb un mercat estabilitzat, com apunta Maite Serrano, de la farmàcia Segalàs de la Rambla, que aventura que el fet que "el govern digués al principi que no era necessari era perquè no n'hi havia" per tothom, en un moment en què en necessitaven "tots els països del món". Una situació de "massa demanda i poca oferta. Ara, com que n'hi ha a tot arreu" la farmacèutica diu que "el preu ha baixat quasi a la meitat". Des de les farmàcies també aconsellen utilitzar mascaretes homologades o, en cas que siguin artesanals, col·locar-hi un filtre a l'interior.


EL LLAMP - al servei de la nació catalana - Pàgina 2\nLa Confederació Catalana reneix! «Que això no s’acabi amb un foc d’encenalls» Heribert Barrera (declaració al peu de la manifestació, 10 de juny del 2010) Dissabte el sofert poble català tornà a sortir al carrer. Aquesta volta no ha estat per cridar contra guerres en llunyans països (2003) ni tan sols per pidolar estatutets (1977).\nQuedem al davant del Comèdia Aquesta tarda de dijous, en la darrera reunió a la seu d’Òmnium, s’ha acordat els detalls definitius de la manifestació de dissabte 10 de juliol del 2010 entre els organitzadors (Òmnium Cultural, PDD, partits amb representació al Parlament —excepte «Ciudadanos» i PP—, EUiA, CUP i els sindicats CO, I-CSC i\nLa periodista Montse Bassa («Política», TVE3) entrevistàen Marc Belzunces dimecres 16 de juny a l’Espai VilaWeb El patriota Marc Belzunces a la banqueta dels acusats —com si fos un criminal— per la seua objecció de consciència a Espanya El proper dilluns 21 de juny, a tres quarts d’onze del matí en punt, ens trobarem\nDetall de la «Carte de France – Argelès sur Mer nos. 5-6». El rectangle roig emmarca la situació del Priorat de Santa Maria del Vilar Al Priorat de Santa Maria del Vilar Prèvia obligada per l’entremaliada, malastruga casualitat. En l’apunt del 24 d’abril us comentava com havia fet coneixença, quaranta anys enrere, d’en Ricard Ballester.\nUn llibre esperat i necessari L’apressada lectura del llibre d’en Blai Manté publicat per Editorial Base sobre el Front d’Alliberament Català [FAC] que duu el subtítol amb què encapçalo aquest apunt i em van regalar ahir, diada de sant Jordi gloriós, m’ha fet reviure, arran d’uns comentaris del mateix Carles Gracia Solé, un episodi molt\n«Al homes lliures que moriren en la guerra contra Espanya per la Llibertat dels altres», llegenda al Monument als Herois de la Guerra de Cuba, a l’entrada Sud-Est del Central Park de Nova York, just al davant del Monument a Colom… A un amic, lector impenitent Després de cinc mesos de silenci, amb tants de\nLectura patriòtica Entremig de la maregassa —per ara no passa a pitjor— de l’alarma generada per les notícies sobre la que en el futur coneixerem com a «època de la corrupció socialitzada» (la qual ha esquitxat fins a persones força lluny de ser tingudes per psoecialistes), m’he permès fugir d’estudi en un interludi lector de\nAmb cinc sous què fàcil és jutjar sobre el bé i el mal Al senyor Vicent Sanchis li ha costat quasi un mes i mig fer l’article de «fons» sobre Reagrupament Independentista d’ençà que me’l trobí a l’Assemblea d’RCat el passat 3 d’octubre. A Vicent Sanchis el conec des de les primeries dels anys vuitantes\nLES CORRUPCIONS ? II\nUna manera «legal» de fer volar bitllets Fa uns cinc anys em telefonà una desconeguda demanant-me aixopluc per a una nova associació, sense mitjans materials per a pagar-se res. Es tractava de l’Agrupació de Perjudicats per la Incautació [sic] del Govern Franquista [APIGF], l’objectiu de la qual és aconseguir que l’actual govern espanyol pagui el\nLES CORRUPCIONS ? I\nCorruptela o corrupció «menor» Les dades, les imatges i la seua ordenació (excepte la d’ací damunt), les situacions, les marques, les matrícules, etc., del reportatge fotogràfic de més avall són autèntiques. Només els pensaments —és un eufemisme per a entendre’ns— del protagonista, el «treballador» de FCC, i els diàlegs amb terceres persones són fruit de\nEls volem a casa! De xoriços n’hi ha arreu. A Amèrica i a Àfrica, a Albània i a Alemanya. Els catalans ben segur en tenim tants de xoriços «propis» com els qui més, però gairebé passen desapercebuts perquè han de competir des de fa segles amb els estrangers: n’hi ha d’instal·lades nissagues de lladres senceres\nDigues-li Car[all]ot i empaita’l… Sis milions d’eurons, a la immobiliària respiraren tranquils, allò que semblava impossible s’esdevingué: per fi s’havien venut la darrera «ganga» a Barcelona. Passeig de la Bonanova, núm. 30, davant per davant de Ganduixer, un àtic de primera, més de 500 metres quadrats, amb cinc places d’aparcament, mobles de cuina Boffi, electrodomèstics\nCatalans a per tot Arribar a la capital de l’imperi (el de veritat, no la merdeta amb capital Madrit), engegar el televisor, posar-hi el primer canal que hi surti sense mirar el comandament a distància i trobar-te amb l’Ariadna Gil actuant en anglès amb el seu accent català, té el seu marro.Som als EUA des\nL’àngel caigut acusa a altri de dimoni Pujolàndia no és pas el país de les meravelles amb què ens encaterinava l’il·lustre jubilat —i no calla el paio!—; més aviat és el país dels «dossiers», el país dels monstres creats des del mateix poder per a perpetuar-s’hi els seus detentors. I aquests monstres tenen cognom: Barril,\n13 de setembre Arenys, capital del Principat de Catalunya Ja s’han escolat dues setmanes d’aquell diumenge a Arenys. Semblava el dia de la Festa Major de Catalunya, mai en un espai tant reduït no havia vist tantes estelades penjades de finestres i balcons: quin goig! Quanta de gent coneguda amunt i avall de la Rambla,


Comprar pastilles dietètiques sense recepta mèdica! Experimenta la pèrdua de pes que encaixa!\nTrobem 2 productes disponibles per a vosaltres\nPreu: baix a alt\nPreu: alt a baix\nDeixa de fumar (2)\nPèrdua de pes (2)\nAvui en dia, la temptació d’utilitzar pastilles per baixar de pes per aprimar-se ràpidament s’ha tornat forta i difícil de resistir. Tot i que els conceptes bàsics de la pèrdua de pes duradora són menjar menys i saludable i moure’s més, les millors píndoles per baixar de pes disponibles al mercat poden ajudar a algunes persones a perdre pes. Poden ser una millor opció per a les persones que pateixen greus problemes de salut a causa del seu pes i per a les persones per a les quals la dieta no ha funcionat. Aquestes píndoles dietètiques contenen estimulants i altres ingredients que poden suprimir la gana i augmentar la taxa metabòlica. Hi ha diverses pastilles per baixar de pes disponibles a la botiga d'aliments naturals, a la farmàcia local i al supermercat, i també estan disponibles en línia.\nPíndoles dietètiques: quan ho hauríeu de plantejar?\nSi us pregunteu si una píndola dietètica amb recepta us convé, consulteu el vostre metge. Heu de tenir en compte que les píndoles dietètiques solen recomanar-se només a persones que tinguin un índex de massa corporal (IMC) de 30 o més i que tinguin una salut relativament bona. Si teniu afeccions relacionades amb l’obesitat i el vostre IMC és superior a 27 anys, també es pot recomanar una píndola dietètica amb recepta. A més, les píndoles dietètiques amb recepta contenen substàncies fortes i normalment només es prescriuen per a ús a curt termini i se solen prendre en cicles o de poques setmanes a pocs mesos.\nQuin és el vostre índex de massa corporal?\nL’índex de massa corporal és el pes relacionat amb la vostra alçada. Una persona sana hauria de tenir un IMC inferior a 25. Els IMC compresos entre els 27 i els 35 haurien de reduir la seva ingesta calòrica en 300-500 calories al dia per una pèrdua de pes d’aproximadament mitja lliura a la setmana. Les persones amb un IMC superior a 35 haurien de perdre 1-2 quilos a la setmana, amb una reducció calòrica de 500 a 1,000 calories.\nLa pèrdua de pes és una cura per als vostres problemes de salut? No del tot, però pot reduir radicalment les probabilitats de malaltia greu i de mort. S’ha demostrat que la pèrdua de pes millora la pressió arterial, estabilitza els nivells de lípids i glucosa, redueix la incidència i els símptomes de diabetis d’aparició d’adults i disminueix les possibilitats d’atac cardíac i malalties cardiovasculars.\nLes píndoles per baixar de pes són el medicament més ràpid i eficaç per a la pèrdua de pes sostinguda. Les píndoles per baixar de pes han d’anar acompanyades d’una dieta baixa en sucre i hidrats de carboni. Les pastilles dietètiques per si soles no poden ser totalment efectives sense el compromís de canviar els patrons alimentaris bàsics i reduir el consum de sucre.\nLes millors píndoles dietètiques del mercat: quines píndoles per baixar de pes hi ha?\nHi ha tres categories principals de remeis que són els més utilitzats per homes i dones amb obesitat o sobrepès i que voldrien baixar de pes. Aquestes tres categories inclouen supressors de la gana, bloquejadors de greixos en forma de recepta i comprimits sense recepta (OTC).\nSupressors de la gana - Alguns dels tipus de supressors de la gana més populars que avui en dia utilitzen moltes persones amb sobrepès inclouen Tenuate i Meridia. Medicaments com aquest funcionen per canviar la forma en què es produeix el desencadenant en una determinada porció del cervell humà anomenada hipotàlem que té com a funció controlar l’apetit d’una persona. Els supressors de la gana fan que la norepinefrina i la serotonina que es produeixen es bloquegin, cosa que en realitat fa sentir el cos d'una persona com si hagués consumit un àpat abundant, quan en realitat tot el que van consumir va ser un menjar molt petit. Com més alt sigui el nivell de productes químics que contenen els supressors de la gana que arriben al cervell, més una persona sentirà la sensació d’estar plena, el que significa que menjarà molt menys. El que també pot ser beneficiós per a les persones que pateixen obesitat que utilitzen aquestes pestanyes és que quan es consumeixen certs tipus d’aliments, funcionen conjuntament amb els supressors de la gana per provocar la resposta de no tenir gana. El que és tan fantàstic en aquesta acció és que es pot fer en una dieta hipocalòrica que contingui aliments saludables.\nForma de prescripció bloquejadors de greixos - Aquest tipus de píndoles dietètiques actua contra la lipasa, que és un enzim que es troba al cos. El procés normal que realitza normalment el sistema corporal és enviar greixos que es consumeixen a partir d’una àmplia varietat de productes alimentaris al sistema digestiu i al tracte intestinal de la persona. Quan s’utilitzen aquestes pastilles, es transmet una certa quantitat de greix que es consumeix amb rapidesa pel cos de la persona, cosa que ajuda a evitar que s’absorbeixi.\nMedicaments sense recepta (OTC) - Hi ha una àmplia gamma de medicaments que es poden comprar com a màxim en qualsevol supermercat o farmàcia local, i fins i tot es poden trobar a diversos llocs web en línia. La forma en què treballen la majoria de les pastilles sense recepta és proporcionant un impuls al metabolisme del cos i augmentant el nivell d’energia de l’usuari. Quan s’augmenta el metabolisme d’una persona, també fa que la capacitat de cremar les cèl·lules grasses del cos pugi a nivells més alts. El resultat és que les calories comencen a cremar-se molt més ràpidament. Dos dels ingredients més utilitzats a les pestanyes OTC són la cafeïna i el te verd.\nQuan opteu per medicaments amb recepta, necessitareu una recepta del vostre metge. Si voleu saber quines són les millors píndoles dietètiques del mercat, aquí teniu la llista de medicaments que es venen com a medicaments amb recepta al mercat. Només cal que passeu per les següents pastilles amb recepta i tindreu una idea de quines són les millors pastilles per a dieta.


Poesies: 03/01/2005 - 04/01/2005\nGUILLEM A. TELL LAFONT\nBarcelona 1a edició: 1929, 2a edició: 1971 Índex\nEscolta les poesies\nA la pàgina de cada poesia, podeu clicar al títol per escoltar-la, si voleu reproduïr-los tots, podeu clicar aquí.\nPodeu començar amb alguna d'aquestes:\nEl per què d'aquesta segona edició\nA la seva muller i fills\nLa salve a Montserrat\nÀudios a archive.org:\nBiblioteques i llibreries on es pot trobar el llibre\nSíntesi de veu utilitzada\nPublicat per Paco Rivière a 17:45 1 comentari:\nEl per què d'aquesta segona edició 7\nA la seva muller i fills 17\nSalve a Montserrat 19\nPassa Beatriu 23\nL'hivern a Núria 26\nL'Albada dels gats 31\nPaís de vano 34\nFaula nova 36\nEn lloc sagrat 47\nEstels errants 53\nLa mort de les flors 57\nLa mort de la nina 76\nAus emigrants 81\nCamps de fajol 86\nLa germana del fill pròdig 88\nDijous Sant 92\nEn l'album de C. de B. 94\nPel Juny 98\nRecord a Calderon 102\nI Endressa 121\nII La perla morta 122\nIII Un cabell blanc 123\nIV Tapís Watteau 124\nV Miniatures 125\nVI La cambra vella 126\nLa por 135\nLes masíes del Tirol 137\nLa catedral 138b\nEnviant un vano 139\nA Teresa 140\nVentada trista 143\nDesperta alegre... 146\nTraduccions de l'alemany\nLa pregunta de la nena, de Th. Gross 149\nLa profetissa, d'Albert Roderich 150\nL'agraït, d'Albert Roderich 152\nPublicat per Paco Rivière a 23:29 Cap comentari:\nEl nostre amic Osvald Cardona distingit conreador de les lletres catalanes, a qui l'impressor Altés havia confiat la revisió de les quatre ratlles preparades per nosaltres compilant alguns dels judicis que han merescut les poesies del nostre pare, que ara tornem a editar, ha tingut la gentilesa de redactar uns comentaris sobre l'obra poètica que conté aquest llibre, amb un devot sentiment d'amistat. No ens resistim a acollir aquest text per què obri el volum, en la nova edició, que publiquem encara que sigui contrariant la ferma voluntat del poeta, expressada de manera inequívoca al Pròleg-Endreça, que ve a continuació. I testimoniem a Osvald Cardona el nostre agraïment per la bellesa i la cortesia del seu comentari.\nHan passat més de quaranta anys de la primera edició d'aquest recull de poesies que l'autor no pogué veure enllestida. Va morir quan tot just corregia les proves de l'índex, i havent escrit i revisat el Pròleg-Endreça que obria el volum que, malauradament, havia d'ésser pòstum.\nGuillem A. Tell i Lafont havia portat una vida literària molt intensa, però aleshores ja se'n trobava prou apartat, i sentia ben sincera una sensació d'oblit de la seva obra, i endevinava com esdevindria més fort encara. Per això accedia a la publicació d'uns versos que volia dedicar en exclusiva al recer de la família i dels amics més íntims, perquè servissin, amb el llibre, el record generós d'un poeta.\nAl cap de molts anys de no escriure poesies, doncs, treia de la intimitat desitjada - i on l'oblit els havia tornats - uns versos que anys enrera mereixien copiosos premis als Jocs Florals de Barcelona i en altres concursos, als quals tirava sovint; com col·laborava a les revistes d'avançada i era amic dels poetes en aquells temps innovadors. Perquè ell també se'n sentia, i així, encertant la planeta, li ho reconeixien en els judicis de la crítica.\nDe l'any 1894, que hi obtingué un primer accèssit, fins al 1900, que guanyava la Flor Natural, el seu nom i els seus versos apareixien contínuament als volums dels Jocs Florals de Barcelona (1). Aquell primer any, el Secretari, que era en Manuel Rocamora, lloà la poesia La mort de la nina significant "la novetat de l'assumpte i la manera de tractar-lo, la delicadesa de les idees i la distinció en la manera d'expressar-les". L'any següent, que obtingué la Viola amb el poema La Salve a Montserrat, li lloaven "la nova manera amb què tracta una idea tan desconeguda com estimada, i per sa forma exhuberant, majestuosa i correcta". L'any 97, que tingué la Viola en Francesc Matheu, li corresponia un accèssit per la col·lecció de poemes Nit (un dels quals Boira, és un sonet entre els primers que els Jocs acolliren) i que segons el Secretari, que era en Pelegrí Casades, "dóna una impressió justa i nova".\nL'any 1898 rep un accèssit a la Flor natural i un altre a la Viola, lloats no pas menys pel sentiment i la tendresa, i per la forma, que esdevé una característica de l'autor, avançant-se cap a nous corrents.\nAixí l'any 99, peoner també entre els grans poemes de les muntanyes que esdevindran famosos, té l'Englantina amb la composició L'Hivern a Núria, i el Secretari, Claudi Planas i Font, torna a lloar "les belleses d'una forma cisellada i l'aire de misteri que envolta els grans cims emboirats i on (...) potser perquè són tan llunyans i emboirats, les llegendes hi planen majestuoses". Era l'any històric per la presidència del bisbe Torras i Bages i l'aparició del joveníssim Josep Carner, el qual rebia un dels quatre accèssits, adjudicats expressament sense prelació de mèrits, a Anicet Pagès de Puig, Manuel Folch i Torres i Guillem A. Tell i Lafont.\nL'any vinent culminaria l'ascenció: la Flor Natural per un Enfilall, precisament de sonets. En Sebastià Trullols i Plana, fent de secretari, els qualifica com "una col·leccioneta de sonets que revelen en son autor una cultura i un bon gust que no sovinteja pas, i per sobre d'això una delicadesa i un aticisme de pensament encantadors. És galanament cisellada, i encara que tal vegada hi hagi qui la pugi motejar d'un xic exòtica, per la forma de sonet adoptada per l'autor, pot ben dir-se que la forma és l'adjectiu de la idea i que si aquesta es presenta amb l'ingeni i la delicadesa amb què es presenta en dita composició, aquesta tara de l'exotisme és inapreciable".\nCuriosa lloança, i curiosa censura, que donaven ensems la consagració de l'autor amb el mestratge del Gai Saber, i reconeixien la perfecció del sonet i el mèrit de l'exigència formal, que començava a tenir paladins acèrrims i detractors exemplars. Aquell dia marca un gir memorable: el poeta Tell, reconeguts els seus mèrits ( i afligit per la mort d'un seu fill de quatre anys), deixa de concórrer als Jocs Florals de Barcelona: cultivarà la relació d'amistat i les col·laboracions, amb amable insistència, devers aquella perfecció que segons qui podria trobar exòtica. I que així i tot s'imposaria, per què era el bon camí. Pocs anys després trobem el nom i l'elogi del poeta a l'antologia Sonets d'un i altres, de J. Pin i Soler (2). I altra vegada hi és al costat del jove sonetista Josep Carner, que en els anys immediats dóna els seus dos llibres de Sonets en els quals la forma i l'expressió, i tot el temari, surten redimits d'exotisme per tota la vida.\nCarner, i altres, el reconeixen com un mestre: pocs anys després, en un text que és, com diu Albert Manent (3), "el primer assaig important de Josep Carner", escrit quan la poesia ja deixava el romanticisme i el ruralisme agressiu. Aquell jove que hi imperava amb totes les destreses reconeixia "en Guillem A. Tell i Lafont - ell primer que tots - una delicadesa normal i continuada, com la de la moderna poesia francesa a la literatura catalana. Ell imposà, contra les últimes odes barroques i els últims romanços de ventall, les visions elegants i escollides. Ell dugué el sonet als Jocs Florals i guanyà per a aquesta privilegiada forma poètica la més envejable sort de fecunditat. Jo repeteixo sovint, amb una mena d'emoció religiosa, aquell sonet que comença:\nDe tanta rosa que en ton front s'inclina.... (4)\nÉs el primer sonet de l'Enfilall, i amb el mateix títol de Sonet clàssic ha entrat en manta antologia (5): fins a la darrera, publicada: Un segle de poesia catalana, triada per Jaume Bofill i Ferro (6), que ha resumit l'obra amb una concisió admirable: "La seva indiscutible significació, podem radicar-la en el fet d'haver iniciat l'aportació a la poesia catalana de les formes del darrer segle francès. Tot ell anuncia un fons cultural superior al de molts dels seus contemporanis".\nPocs deuen haver sentit l'envelliment de la pròpia ensenyança amb tanta rapidesa - sens dubte per l'excel·lent qualitat dels deixebles, i ací per l'excepcional activitat dels homes que tenien a les mans la cultura catalana, després de la fundació de l'Institut.\nAquells homes, Sagarra, López-Picó, Valeri, Bofill i Mates, amb Carner, i altres encara, feien bona arreplegada de premis als Jocs Florals de Barcelona, i poc després se'n separarien per motius, diguem-ne ortogràfics. En Josep Maria de Sagarra hi recorda el poeta Tell, mig retirat de la palestra literària, fidel ensems a la tradició dels Jocs i a la renovació de la poètica. Però Sagarra, aleshores molt jove, en evocar el sopar del primer diumenge de maig de 1912, el veu com una figura del passat: "un personatge que també m'era conegut perquè me'l trobava a la porta de l'Ateneu, on ell anava a prendre cafè amb la penya dels vells, i això que en aquells dies, tot i ser de formes reduïdes, mantenia una elegant figura i vestia amb una severa elegància. Aquell cavaller i mestre era don Guillem August Tell i Lafont, home de gran cultura i discretíssim poeta, jurista eminent, i un dels notaris de més enguantada probitat que han menjat pa del dia dintre del terme municipal de Barcelona" (7).\nL'home vivia envoltat d'aquest aire de respecte, però sentia l'allunyament amb dolor. Essent dels primers, bé podia seguir en la lluita, baldament el mèrit reconegut semblés impedir-li-ho. I torna als Jocs Florals l'any 1921, quan fins i tot els temes de la poesia parnassiana començaren a decaure, amb una altra col·lecció de sonets, encapçalada, com en altres èpoques, amb un lema d'Albert Samain. La nova col·lecció rep l'accèssit al Premi del Consistori. Però és presentada anònimament, sense res dins la plica (8), i l'autor, present, de segur entre el públic addicte, es complaïa en aquella intimitat de sempre volguda per a la seva original creació. Privant-se d'un tal honor, el nom tampoc no apareix al volum dels Jocs Florals, i és possible que ningú no sabés que els nobles sonets de les Porcellanes velles fossin seus, fins després de la publicació del llibre pòstum.\nVa ésser la darrera sortida, L'oblit cauria implacablement i, d'aleshores ençà, tan sols alguns dels vells amics li retien els primers homenatges. Adrià Gual, que s'havia iniciat a la vida literària pels mateixos anys que ell l'evocà en una de les emissions de la revista que llegia a Ràdio Barcelona. Aquell artista que havia conreat totes les arts amb una notable perfecció, amb senyoria i modèstia, el presentava al públic atent i invisible, enllà del temps i les èpoques literàries, des dels modernistes amb qui s'havia fet, fins a la gent del dia que el tenien com un nom, efímerament gloriós, però ja sense pes ni figura.\nEn Gual havia estat dels seus. Anuncià que parlaria d'un amic, i deia entre altres coses: "De la colla d'en Joan Maragall (9) i d'en Soler i Miquel, en Tell professava el culte de la poesia amb una fe i una persistència benedictines. El portava tan arrelat en sí mateix, que a penes en feia esment als qui no li eren familiars". I continuava el parlament radiofònic amb el retrat de l'amic fidelíssim: "Si l'esperit del poeta que cobejà en Tell s'hagués equiparat a les normes de lluita que es creu indispensable per alcançar allò que s'anomena triomf, en Tell l'hauria assolit sense dificultat. Però tant com poeta, fou home de pau, i ho deixà palesat en la seva obra; l'home de pau excelsa que compartí tothora la poesia amb l'himne a la llar i menyspreà el crit del carrer amb el ròssec d'intrigues que sol enverinar l'alba visió del veritable vocatiu.\n"Poeta, bon amic i home d'aquells que no deixen rastre de rancúnies, i poeta encara" (10).\nPassat aquest elogi s'han complert gairebé absolutament les previsions de l'autor quan escriví el Pròleg del seu llibre, amb versos inèdits o publicats en anuaris i revistes disperses. El nom, però, apareix de tant en tant citat com a capdavanter en una època, en el sentit que acabem de recollir (11), i sempre amb una aura de probitat i senyorio.\nFins ací els mots de l'amic Osvald Cardona, a qui reiterem la nostra gratitud. Aquests comentaris ens relleven de parlar de l'obra del nostre pare, en uns termes que per devoció filial i admiració no tindriem prou objectivitat ni valor crític. Ens limitem a reproduir aquella edició exhaurida, després que els exemplars que en queden han esdevingut rars, i l'obra adés innovadora es podria perdre definitivament. Per això - tal vegada contrariant-li la voluntat - emprenem aquesta segona edició dels seus versos, segurs que els afeccionats a la Poesia sabran descobrir-hi aquells valors que no minven i que els crítics hi trobaran la justificació d'una presència i, sobretot, el testimoni d'un moment interessantíssim de la història de les nostres lletres. Quelcom que mereix d'esser preservat de l'inexorable oblit del temps.\nM. E. i J. TELL\nBarcelona i Moss (Noruega)\n1 Vegeu els volums dels Jocs Florals de Barcelona, anys 1894, 1895, 1897, 1898, 1899 i 1900.\n2 J. Pin i Soler, Sonets d'uns i altres. Barcelona 1904.\n3 Josep Carner. Teoria de l'ham poètic, a cura d'Albert Manent. Barcelona 1970.\n4 Publicat al volum esmentat, pàgs. 32 i 33.\n5 Amb un significat encert selectiu apareix a l'Antologia dels Jocs Florals de Barcelona, tria i pròleg d'Octavi Saltor. Barcelona 1954, 106.\n6 J. Bofill i Ferro i Antoni Comas, Un segle de poesia catalana. Barcelona 1968.\n7 J. M. de Sagarra, Memòries. Barcelona 1964, 475.\n8 Segons la Memòria dels Jocs Florals de Barcelona (secretari Ferran Valls i Taberner), any 1921.\n9 També l'hi esmenta el mateix Joan Maragall en una carta a Antoni Roura (8 gener 1890). Obres Completes. IV. Barcelona 1930, 46.\n10 Llegit el 28 juny 1932.\n11 Eugeni d'Ors, al Pròleg de les Obres Completes de Joan Maragall, XXII. Barcelona 1936, pàg. X. També, entre altres, Albert Manent, Josep Carner i el noucentisme. Barcelona 1969, 59, J. M. Capdevila, pròleg a Poesies de Josep Maria de Garganta. Barcelona 1968, 17.\nNota: S'autoritza explicitament la cita de part o tot aquesta text a qualsevol de les versions de la Wikipèdia (http://ca.wikipedia.org/wiki/Guillem_August_Tell_i_Lafont)\nPublicat per Paco Rivière a 15:19 Cap comentari:\nPRÒLEG ENDRESSA (*)\nMolts anys fa que em demaneu que faci imprimir un volum amb les meves poesies. Jo m'hi he resistit sempre.\nMes els anys, si no han afeblit el vostre desig i la vostra insistència, ho han fet amb la resistència meva.\nAra us he dit que sí.\nI és que, en realitat, després del molt temps que no he escrit res, en què els meus versos han quedat sense variacions ni augments, en què quasi tothom ha oblidat que jo havia escrit i que el meu nom figurava entre els dels Mestres en Gai Saber, dels Jocs Florals, la publicació de les meves poesies era ja una cosa inofensiva i que quasi podia tenir la seguretat de que passaria del tot desapercebuda.\nPer ço a vosaltres, volguts muller i fills i els quatre familiars i poques dotzenes d'amics que encara recorden els meus versos, va dirigit aquest volum del que he procurat expurgar bona cosa del que m'ha semblat més dolent.\nAl públic i a la crítica no desitjo amoïnar-los. Demano sobre tot a la última, que passi per alt aquesta humorada de vell.\nAmb això queda demés explicat que els meus versos no portin davant un pròleg d'algun afamat literat encarregat d'explicar als lectors les qualitats d'un text que potser no trobarien prou bo. Jo estic segur de què el meu llibre no farà mal ni bé a ningú, i no necessita anar precedit d'aquell home de la bandera, com els trens del moll.\nBarcelona, juliol 1929.\n* Pocs dies abans d'acabar-se la impressió del present volum va ocórrer la mort de l'autor. La malaltia que soportava amb admirable enteresa i que ja no li prometia gaires setmanes de vida, acabà amb ell de sobte, privant-li de veure realitzada la seva última il·lusió de publicar un recull d'algunes de les seves poesies que constitueixen una petita part de la seva tasca literària.\nPer això nosaltres avui, al complimentar l'obra que per tan poc temps no va poguer veure acabada, fem constar que publiquem el volum amb les mateixes correccions que ja havia fet el nostre pare, doncs moments abans de morir i amb una claredat d'esperit que no feia preveure la proximitat del desenllaç corregia les galerades de l'índex, que era la única pàgina que li faltava veure impresa. (E. T. N.)\nPublicat per Paco Rivière a 0:20 Cap comentari:\nPremi de la Viola d'or i argent dels Jocs Florals de Barcelona de 1895\nLa sombra puja i vé dels plans. L'onada\nde fosca, de l'obaga fondalada,\nva pujant fins als pics de la carena.\nJa abriga la planura.\nJa els ramells d'olivers són una obscura\ntaca dels camps. Sobre el serrat s'atura\nun raig de sol, color de foc, llumena\nun moment la muntanya, i vola, vola,\ncom una au, que va a jóc, mentres feixugues\nd'or i grana les boires, s'encastellen\ncom exèrcit, que ve de la victòria.\nBrillen ses armes amb esclats de glória,\nles banderes al vent, les armadures\nllampegants de claror, les vestidures\nde porpra, i va allunyant-se, va fonent-se.\nJa l'or és porpra...ja és violat la grana,\nja es confon amb la broma tot perdent-se\nen la fosca dels aires sobirana.\nJa el sol és lluny i en la planura immensa\nel gegant himne de la nit comença.\nHimne fet de gemecs, himne que canta\nla terra entera, que la sombra abriga;\nper sentir-lo més bé dalt la geganta\nmuntanya un temple hi te la gran amiga\ndels qui ploren... Maria,\nl'estrella de la nit, el sol del dia.\nTemple immortal. Del rocatam veïnes,\nses parets com les roques gegantines,\ns'alcen altives pels mestrals besades.\nEs la iglésia dels cims, dolça i feresta\ncom ramell d'edelweis, que s'han badades\nen el marge espadat d'una congesta.\nEntrem, entrem a dins, que l'orgue canta\nUna onada potenta d'armonia\nvaga en ses voltes. Es la canço santa,\nla canço del que plora i que confia.\n"Salve -el cor va cantant- Salve regina,\n"Salve vida i consol, dolça esperança.\n"A tu clamem, emperatriu divina,\n"els malalts en la terra d'enyorança.\n"Des d'eixa vall, per llàgrimes regada,\n"la prole d'Eva son remei implora.\n"Gira tos ulls d'angelical mirada,\n"vers est vall de gemecs, on tothom plora."\nI la cançó segueix, com magestuosa\nmarxa d'un riu que vers la mar camina.\nL'orgue omplena els aires misteriosa,\nel chor dels monjos a son fi declina\ni en el temple ressona poderosa\nla última nota, que pujant fa via.\n"Oh, tu, clement, oh pia,\n"dolça Verge Maria."\nJa el cant ha mort. De música una onada\nestà encara en les voltes escampada.\nUn a un se moren al voltant de l'ara\nels ciris de llum clara,\ni dels llantions a la claror incerta\nla immensa nau queda després deserta.\nMes l'himne dura encar. Negra i callada\nbesa la nit els gegantons de roca.\nMagestuosa i pausada\nla roda colossal de l'estelada,\nde plata amb franges la muntanya toca.\nEl vent d'ales lleugeres\ns'ha adormit en el cim de les cingleres,\npresoner de les mates d'argelagues.\nSilencioses i vagues,\nles aus de nit travessen la planura.\nSemblen dormir els cels i la natura.\nTan sols vetlla geganta,\nla canço, que se'n puja vers l'altura,\nla canço del creient, que plora i canta.\nÉs l'himne del dolor. La trista queixa\ndel malalt en les hores de desvari.\nÉs el crit del cautiu rera la reixa,\nel clam del nàufrag que la mar abriga,\nla veu de l'orfe, que un consol demana,\nl'absent, que enyora una abraçada amiga\nla queixa gran de la tristesa humana,\nl'himne de plors, que per muntar s'afanya\nels rocosos graons de la muntanya.\nI quan mori la nit, quan la darrera\nestrella tanqui els ulls, quan joganera\ns'alci la brisa despertant les roses,\nquan prenguin formes i contorns les coses,\nvindrà el consol als cors; que al pendre vida\nla bella albada, que per mar s'atança\namb els màgics colors de l'esperança.\nEtiquetes de comentaris: albada, Maria, muntanya, poesia, religió, sol, temple, tristesa, vida\nFlor Natural en el centenari de Dant de 6 de març de 1921\nOgne lingua deven tremando muta\nE li occhi no l'ardiscon di guardare\nDante: "La vita nuova" - XXVI\nBaixa la testa, que humilitat inclina,\npotsé' ignorant sa magestat real,\npassa Beatriu, la bella florentina,\nvora el riu, que son pas farà immortal.\nEl sol ardent de la suau Toscana\npetona l'or de sos sedosos rulls,\ni davant sa hermosura sobirana\nsospira un poeta i ha baixat els ulls.\nPassa Beatriu. Al veure-la tan bella,\nsegueix son pas un remoreig de veus,\nmentre el geni medita quina estrella\ntreurà del Cel per a posar-li als peus.\nTrista sa vida sens recorts ni història,\npotser no hauria perdonat l'oblit\nsa mort tan jove, ni servat memòria\ndel nom tan sols de son vulgar marit.\nBona i gentil, plorada com volguda,\ntocant al nàixer el paorós ponent,\naixí hauria finat desconeguda,\ncom tantes flors, que ha arrossegat el vent.\nMes Dant amà la bella florentina,\nd'un dolç esguard sens esperâ el consol\ni el foc del geni amb sa claror divina\nposà en sa cara el replendor del sol.\nSímbol excels de la muller cristiana,\nla puja el geni a l'altitud dels Cels,\ni el món contempla la gentil toscana,\nparlant amb Déu i trepitjant estels.\nEl poeta baixa al regne de la pena,\ni d'ell sortint amb divinal encís\nBeatriu com mare carinyosa el mena\nentre els astres de llum al Paradís.\ndolça i humil, ornada de virtuts.\nI els ulls no gosen esguardar son rostre,\nLa flaire de son pas no s'ha esvaïda;\ni sis centúries no han marcit sa llum.\nAimants del bell, poetes de la terra,\nels que encar sospireu per l'ideal,\nartistes tots, soldats d'aquesta guerra,\nque mena com victòria a lo immortal.\nEls que cerqueu la imatge misteriosa\nd'un prat de flors, que eternament somriu,\nposeu-se de genolls! Bona i hermosa,\ncom Dant la somnià... Passa Beatriu.\nPublicat per Paco Rivière a 12:01 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: amor, Beatriu, bellesa, bondat, poesia, sol, Toscana, tristesa, vida\nL'HIVERN A NÚRIA\nEnglantina d'or dels Jocs Florals de Barcelona de 1899\nO Vierge élue, á fin que tu souries\nles bienheureux on fait vibrer les harpes d'or\nDel bell estiu l'esplèndida rialla,\nque als cims de Núria és un somrís apenes,\nha finat baix la boira, que davalla\ndes dels talls espadats de les carenes.\nCom tos de tísic que la boira ofega,\nbranda l'Angelus últim la campana;\ni la fosca pesanta s'arrossega\nper les comes avall cap a la plana.\nEls ermitans se'n van. Al nàixe' el dia,\nmentre la neu va dominant l'altura,\ns'allunyen de la casa de Maria\nper la gorja que mena a la planura.\nI la neu va baixant. L'ala pesada\ndel torb açota aquella terra morta.\nI la neu en muntanyes aixecada\ndel camí de la vall barra la porta.\nJa l'hivern ha arribat. La Verge antiga,\nd'un poble gran que ve a l'estiu amiga,\nse va quedant amb les congestes sola.\nLa blanca solitud de l'hivernada\namb son mantell abriga\nla muntanya gegant ennuvolada\ni en l'iglésia petita\nque els munts de neu agombolant-se amaguen,\ntot glaçant-se les llànties ja s'apaguen.\nLlavors damunt la solitud immensa,\nde l'hivern que comença,\nquan tot és mort en els cimals de Núria,\nduta pels vents, que van passant amb fúria\nhi plana magestuosa\ncom una au amb les ales desplegades\nuna llegenda hermosa,\nque amb sos cants han forjat les encantades.\n"Entre pics altívols, que la boira esqueixen\nhi ha tres llacs que s'obren com tres ulls de cel.\nA l'hivern, que els homes a la Verge deixen\nentre neus i bromes al darrera un vel.\nQuan les neus la trista solitud emmenen,\nuna boira en puja sota el cel ponent,\nSón les encantades, que a les vetlles trenen\nsos cabells verdosos voleiants al vent.\nEls seus ulls son dolços. Resplandeix sa cara\nde clavells i lliris del nadiu vessant,\ni sos pits apunten baix la vesta clara\ncom fruits d'or que els llavis mai assoliran.\nVolen vers la Verge de la vall de Núria\nde l'antiga ermita vers el rústec chor.\nEn quiscun dels llavis flota una cantúria,\nen les mans nevades una lira d'or.\nJa les llànties mortes de l'altar s'encenen\ni somriu l'ermita com un ram florit;\nles hermoses goges; que de França venen\nels vells goigs de Núria cantant cada nit.\nI les neus rodolen per les serralades\ni l'hivern camina sobre els llacs glaçats,\nquan les goges canten ses gentils tonades\nels llops hi vigilen a l'aguait posats.\nLes ciutats que riuen en les terres planes\nno saben que, a l'ombra d'un mantell de fum,\nde la santa Verge canten les campanes\ni els altars brillegen, llampegants de llum"\nDamunt del mar riçat com l'Afrodita un dia,\ns'aixeca un vent lleuger d'amor i d'alegria;\nla primavera ve.\nEnrama els fruiterars amb sos ramells de ploma\nla flor de l'ametller.\nI el vent va volant sempre i riuen les planures.\nAvança cap als cims i omplenen les altures\nles ginesteres d'or.\nI porta el riu al mar les llàgrimes que plora\nla congesta que es mor.\nLlavors l'altiu Puigmal somriu a les albades,\nel front cobert de neu, les comes agençades\nde gleva verdejant;\ni tornen els romeus, les gorges de la serra\nEl llop els ha sentit muntar les serralades;\na son udol ferest les belles encantades\nhan fugit com ocelles a son niu;\nper primer cop la vall llavors somriu i calla\nmentres esclata als plans l'esplèndida rialla,\nla rialla de l'estiu.\nI allà en mig de la vall com perla en sa petxina\nhi veuen desplegar aquella flor divina\nque allà te el seu altâ...\nla immensa solitud que plana per laes comes...\nles goges han fugit als llacs de Carença.\nPublicat per Paco Rivière a 11:05 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Afrodita, alegria, hivern, masia, muntanya, poesia, primavera, Puigmal\nL'ALBADA DELS GATS\nPremi en les festes celebrades per en Pere Romeu als IV gats l'any 1899\nL'indolent animal se suffit comme un monde.\nA l'hora que el Sol post, a l'acabar la feina,\nl'obrer surt al portal, arreconant son eina,\nquan tornen al redai feixugues les remades\ni sonen d'oració les lentes campanades,\nels gats s'han despertat. Mig somniosos miren,\ndeixen la llar de foc, fan el camell, s'estiren,\nesmolen els unglots darrera d'una porta\ni surten al carrer, quan ja la tarda és morta.\nLlavors en el portal ombriu de cada casa\nbrillegen dos puntets: són els seus ulls de brasa.\nPensívols, ferms, atents, amb posa de joguina,\nenfoquen els voltants amb son oberta nina.\nDesperts llavors, que el món dormint-se s'aconsola,\nells cerquen el que es mou: l'escarbatet que vola,\nl'espurna que ha saltat de la fornal, que apaguen,\nun cigarret encès, els rats penats que vaguen,\nla lluerna entre les flors, el vol de la falena,\nl'eixam d'estels brillants que encén la nit serena.\nSeguts i drets ensems esperen sens temença\nl'imperi dels bruixots, la vetlla que comença.\n...La nit... - Es d'ells la nit. Les larves paoroses\nels passen sobre el llom les llargues mans ossoses.\nPrenent-los per amics, les ànimes en pena\nels donen per jugar l'extrem de sa cadena.\nLes bruixes del poblet, que volen el dissabte\nper fer-les de fanals les prenen en son rapte.\nI van ells els gatots, que l'home desprecia\nenvers les nits d'argent rublerts de poesia,\ncercant en mig dels prats els besos de la lluna,\nquelcom, que vaga i riu en l'estelada bruna.\nPotser son els devots d'un ideal que canta\ndarrera el vel espès de la foscor geganta,\nideal ombrívol, trist, que sempre copdicia\nde poetes un estol que els fa de companyia.\nMes quan ve la claror, que tot ensomni ofega,\nels gats s'han amagat, abandonant la brega.\nImmòbils, arrupits, amb misteriosa posa,\nbutxí de l'ideal, els gats no et faran nosa.\nEsfinges, que el secret conserven d'una raça,\nels gats no el contaran al prec ni a l'amenaça.\nI el saben potsê enter, d'aquella nit serena\nl'ensomni misteriós que ens fa morir de pena.\nI ells seguiran tot temps sabent-ne maravelles\ni mil secrets guardant d'aquelles nits d'estrelles\ni la nit immortal vestida de violeta,\nserà el secret d'un gat, d'un boig, o d'un poeta.\nPublicat per Paco Rivière a 8:00 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: albada, gat, llum, masia, nit, poesia, sol\nPAÍS DE VANO\nNo te'n recordes ja, Maria?\nEra en un prat i era a l'estiu.\nEn nostres fronts reia el migdia\na nostres peus lliscava el riu.\nDeixant suspesa la partida\namb, nostres masses de croquet\ndespentinàvem l'herba humida\ndel prat ombriu de trèbol ple.\nI vora l'aigua, que mai calla\namb nostres cors plens d'ilusions,\njo t'explicava una rondalla\ntota de flors i papallons.\nCom d'una rosa les despulles\nla més bonica em du el record,\ndel trèbol vert de quatre fulles,\ndel trèbol vert, que du la sort.\nA aquells que logren conseguir-lo\nla sort els busca de segû.\nHermosa meva, hem de partir-lo.\nSi el trobo jo, serà per tu.\nI allà dessota les brancades\no del dosser del blau del cel,\nles verdes fulles encreuades\nvàrem buscar-les amb anhel.\nSi el trèbol bell vàrem collir-lo,\nMaria hermosa, ho sab tothom.\nAllà en la iglésia vam partir-lo\njunt amb ma casa i amb mon nom.\nMes de la troba no t'alabis,\nque a cau d'orella be ho puc dir.\nEl vaig trobar sobre els teus llavis\ni els llavis meus el vam collir.\nPublicat per Paco Rivière a 7:00 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: estiu, Maria, masia, poesia, rosa\nLA ciutat s'ha aturat. Dolça i tranquila, s'escampa la quietud com endolada. Tot calla. Tot s'adorm. La llarga fila dels arbr...\npoesia sol flor vida tristesa alegria Varis rosa mort albada bellesa cant masia nit vent Porcel·lanes velles amor estiu boira Maria llum ocell ombra prosa religió temple Afrodita abril hivern juny mar muntanya tardor Sonet Watteau bestioles catedral enemic gat guerra història maig por pàtria Beatriu Puigmal Roma Teresa Toscana bondat casa cavall ciutat fill lluna març paradís pare perdo primavera riu sirena vano\nCoberta de la segona edició


«És un servei que aporta una injecció de confiança» - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\n«És un servei que aporta una injecció de confiança»\nEl servei assistencial de les treballadores familiars es basa, sobretot, en la higiene personal i ajut en les tasques\nanna hernàndez 14.09.2020 | 22:16\nEmília Capsada (de cara) i Mercè Miguel a l'Hospital Sant Joan de Déu alex guerrero\nEmília Capsada (de cara) i Mercè Miguel a l'Hospital Sant Joan de Déu\nUna persona té un incident mèdic i està un temps ingressada. Quan és hora de tornar a casa, un professional detecta que aquesta persona no té ningú que l'ajudi amb la recuperació a casa. Aquí entra el Programa d'Atenció a Domicili (PAD) de Manresa.\nDurant un període de temps acordat, es fa un seguiment del pacient i se l'ajuda en allò que més necessita per passar el seu dia a dia, ja sigui per dutxar-se, supervisar que es prengui la medicació, vestir-se o fer la compra, entre d'altres. Si l'usuari necessita una ajuda permanent, Althaia deriva el cas als serveis a domicili municipals, que depenen dels serveis socials de l'Ajuntament, amb qui mantenen una gran col·laboració.\nMercè Miguel, coordinadora de la unitat de treball social d'Althaia, aclareix que «no és un servei per fer companyia a gent que està sola, sinó que és una assistència temporal que suposa una continuïtat de l'atenció sanitària».\nAl llarg d'aquests 30 anys, el nombre de gent atesa ha augmentat però el perfil d'usuaris d'aquest servei no ha variat. Emília Capsada, una de les treballadores familiars d'Althaia, explica que normalment treballen amb persones grans, sovint dones, i també amb persones més joves que pateixen problemes de salut mental.\nUn servei temporal\nQuan es detecta un pacient que necessita els serveis a domicili l'Althaia, l'equip elabora uns objectius a complir en un temps determinat. «Normalment el temps màxim és un mes, tot i que sempre depenem de com es troba la persona i quina és la seva evolució al llarg del procés», explica Miguel. Al seu torn, Capsada assegura que «hem tingut algun cas en què hi hem anat una setmana i llavors el pacient ja es veu amb cor de seguir sol o sola. És un servei que aporta una injecció de confiança per als nostres pacients en ells mateixos i en les seves capacitats».\nDe fet, les dues treballadores d'Althaia celebren que aquest servei fa una trentena anys que funciona d'una forma, diuen, reeixida: «no hem tingut mai pacients en llista d'espera i la gent que hem atès sempre ha quedat molt contenta i agraïda», declaren.\nUna cosa que sí que han notat que ha canviat al llarg del temps és el fet que, actualment, les famílies no estan tan unides físicament i això fa que, quan una persona gran es fa mal o cau malalta, no té els fills, nebots o altres parents tan a l'abast com anteriorment. Els fills són més lluny o treballen moltes hores i, per tant, necessiten ajuda per tenir cura dels pares. «Els nostres serveis són un suport essencial per al malalt que ha d'acabar la recuperació a casa però, alhora, són un descans per als familiars que en un altre moment s'haurien fet càrrec del malalt tots sols», diu Miguel.\nDe fet, afegeix que en alguns casos s'havia detectat que tant el familiar cuidador com el malalt tenien nivells elevats d'angoixa causada per la manca de coneixement a l'hora de fer aquest tipus de cures. «Nosaltres, quan anem a les cases, ajudem l'usuari i, alhora, ensenyem els familiars a fer coses bàsiques com aixecar-los a pes o vestir-los».\nTrenta anys ajudant pacients de Manresa al seu domicili després de rebre l'alta. Manresa


Josep Mallolas | Blog del Clínic\nEntrades etiquetades Josep Mallolas’\nL’Hospital Clínic de Barcelona i l’IDIBAPS s’adhereixen a la commemoració del Dia Mundial de la Lluita contra la SIDA que se celebra cada 1 de Desembre. El Clínic-IDIBAPS és referent en l’abordatge integral de la malaltia, tant des de la vessant assistencial com en la de recerca. Es participa i es coordinen nombrosos projectes de recerca que tenen per objectiu avançar en el control i en el tractament de la malaltia des de la vessant clínica (noves molècules i estratègies de tractament), bàsica (vacunes preventives i profilàctiques) i social. En aquest sentit, es busquen noves modalitats de control del pacient mitjançant aplicacions per a dispositius mòbils i programes de prevenció. Llegir la resta de l’entrada »


Gavà i Castelldefels pacten amb AENA per reduir els sorolls de la tercera pista de l'aeroport\nDes que el setembre del 2004 es va inaugurar la tercera pista de l'aeroport del Prat, els veïns de Gavà Mar denuncien el soroll ensordidor que sobrepassa, de molt, els límits permesos. Els ajuntaments de Gavà i Castelldefels han confirmat que han arribat a un principi d'acord amb AENA per minimitzar les molèsties que pateixen totes dues poblacions. Els veïns ja han expressat la seva satisfacció.\n28/07/2005 - 00.00 Actualitzat 28/07/2005 - 21.26\nDesprés de gairebé un any de manifestacions i talls als accessos de l'aeroport, els veïns de Gavà comencen a veure el final dels problemes de soroll. AENA ha presentat una proposta als alcaldes de Gavà i Castelldefels i a representants dels veïns, i els ha semblat molt satisfactòria.\nEs tracta de canviar la forma i direccionalitat dels aterratges i enlairaments, unes modificacions que impliquen importants obres. S'han de construir dos bucles que connectin la pista principal amb la tercera. D'aquesta manera, els avions poden creuar l'aeroport sense interrompre el trànsit aeri. Les obres, que pagaria AENA, poden costar més de 3 milions i mig d'euros.\nLa reunió definitiva es farà a principis de setembre, i, si no hi ha cap imprevist, totes les parts firmaran l'acord. Després ha de ser la comissió de seguiment ambiental la que aprovi les obres. Els veïns són conscients que com a mínim passaran 9 mesos fins que puguin descansar del soroll dels avions.