El malestar en la civilització de Freud, segons el professor Josep-Maria Terricabras - ULP-Gi Universidad Libre Popular de Girona-Asociación de Psicoanálisis de Girona\nNo cal ni dir que aquest discurs no és el de tots els filòsofs i professors de filosofia. Estem convençuts que Freud (1856-1939) es retorçaria en la seva urna de Golden Green, el cementiri dels afores de Londres, en rebre notícies sobre algunes disquisicions filosòfiques al voltant d’El malestar en la cultura, 1930. Josep-Maria Terricabras.\nQue afecti la salut i que no sigui menys lesiu per a la intel·ligència dels qui s'apropen a la psicoanàlisi i/o hi estan interessats, no només per la cultura sinó el que és molt més important, per saber què és la cultura, hauria de fer pensar, sens dubte més en consonància amb l’epistemologia i l’ètica, als qui profereixen inexactituds sobre Freud i la psicoanàlisi, per emprar aquí un més que hiperbòlic eufemisme. Uns i altres s’equivocarien en pensar «que ha desaparegut la comunitat d’oients», segons la màxima de Walter Benjamin (1892-1940), o que s’ha extingit la veu a la polis. I com no assentir amb la idea de Jorge Luis Borges (1899-1986) que un text que no tingui un contratext és un text incomplet.\nEls paratextos que avui em proposo comentar, si bé succintament, no admeten dubtes que la moderna tecnologia que des de fa anys disposen les nostres universitats per a una millor formació de l’estudiant i la documentació dels fons de les biblioteques públiques i privades no ha contribuït, d’haver estat consultats, sinó a deslluir Freud i, així doncs, a desorientar els qui desitgen saber alguna cosa certa de la psicoanàlisi.\nL'agradable sensació que corprèn l'àvid lector en advertir a les taules de la seva llibreria habitual una traducció del que s’ha convingut a denominar un clàssic, sol ser correlativa a la gratitud que aquest lector dispensa a qui està convençut que li permetrà experimentar, una vegada més, el singular i intimista plaer de la lectura. D'altra banda, no són pocs els problemes que comporta la traducció dels treballs d'alguns psicoanalistes, però en aquesta ocasió ens centrarem en alguns aspectes d'aquest mil·lenari plaer. Jacques Lacan (1901-1981) va tenir a bé esbrossar el camí perquè entenguéssim de quina pasta estava fet el desig de Freud (1856-1939). En un primer moment ens va donar una eina eficaç, el significant, i alhora va renovar l'interès per l'escolta de la veritat del desig-de-l'Altre (nom lacanià de l'inconscient) que habita al comú dels mortals i que es dóna a llegir en cadascun dels actes d'aquest subjecte-a-l'Altre. Aquesta clau, el significant, que permet advertir de quina manera un acte, un somni, una pel·lícula, una obra artística, etc., pot ser només el semblant d’una altra cosa, aliena també a la intencionalitat de l'autor, estava a totes les pàgines de la producció de Freud, però com la famosa Carta robada del nord-americà Edgar Allan Poe (1809-1849), cap expert no se n'havia adonat.\nLacan, a més, va poder reconèixer el buit del Real i les seves extraordinàries implicacions clíniques, epistemològiques i ètiques. N’hi ha prou d'indicar que a la prioritat del significant li segueix la importància crucial del gaudi en l'economia psíquica, aspecte que comença a reconèixer-se en el Seminari X, L'angoixa, 1962-1963, i sobretot a Lituraterre, 1971, ja que contràriament a l'esperança del neuròtic de poder omplir la falta de l'Altre que l'habita (al desig insatisfet del subjecte histèric, lògicament, sempre li fa falta alguna cosa, ja sigui amor, reconeixement o afecte; mentre que el desig impossible de l'obsessiu li fa postergar allò que demanda; i en l'amor sempre plana fer de Dos, Un), en la perspectiva del gaudi del que es tracta per part del psicoanalista és de preservar el buit del Real, ja que és des del reconeixement d'aquest buit que l'analitzant podrà construir una realitat més digna per al desig.\nLa religió en sentit estricte però també no pocs dels discursos que conformen el que es coneix com cultura constitueixen respostes que tenen la seva causa en aquest buit (un dels noms del qual és l'infortuni estructural o dèficit constitucional del subjecte humà), discursos i tècniques que pretenen una redempció del mal (repressió de les pulsions agressives i incestuoses encarnades en el dimoni cristià o en l'Ananké grec, per exemple) i l'obtenció de la felicitat (que implica evitar el dolor i experimentar intenses sensacions de plaer). Tampoc podia faltar una de les fórmules que vaig presentar en el seminari sobre la lectura (1997), que malgrat la seva senzillesa ha demostrat el seu gran valor operatiu, «llegeixin amb odi, no s'identifiquin amb l'autor i el text, i interroguin-los sobre les qüestions que plantegen». Per últim, la dificultat de llegir Freud i psicoanàlisi en general no és raó suficient per disculpar els autors dels paratextos d'El malestar en la civilització, llibre publicat per Accent editorial; primera edició: novembre de 2008, prologat i traduït pel catedràtic de filosofia de la Universitat de Girona (UdG), Josep-Maria Terricabras (Calella de la Costa, 1946).\nEl teòric francès de literatura Gérard Genette (París, 1930) sostenia a Palimpsestes (París: Éditions du Seuil, 1981) que el pròleg és un paratext, com qualsevol altre escrit, situat a la perifèria de l’obra (subtítol, lema, dedicatòria, solapa, epíleg, etc.). Si el pròleg és un text que parla d’un altre text i destinat a presentar les claus per a la interpretació d'una obra, s'entendrà, més encara per la fórmula apuntada, que preguntem a l'autor de la solapa i la contraportada (paratextos suposadament signats pel responsable de l'edició) i a l'autor del pròleg, que com acabem d'indicar és el professor Josep-Maria Terricabras, què ens ofereixen respecte als conceptes, la contextualització i les tesis que presenta Freud en aquesta obra? Si posem l'accent en l'anàlisi dels paratextos és pel superflu que és incidir en la traducció (n'existeixen d’altres, i la de Terricabras no ajudarà a un millor coneixement d'aquesta obra de Freud, i molt menys de la psicoanàlisi); mentre que els paratextos, sent com són una excel·lent oportunitat per parlar del que aquesta obra representa en el camp sociocultural i clínic, així com de la vigència de les tesis de Freud, són en aquesta ocasió absolutament fallits.\na) El més càndid dels lectors se sorprendria en llegir la presentació que fa de Freud el comentarista: «Neuròleg, psiquiatra i filòsof austríac». Sabíem que Freud era metge, que es va especialitzar i va treballar un temps en el camp de la histologia animal i humana, però qualificar-lo de filòsof és tan improcedent com afirmar que estem davant d'un psiquiatra. El cert és que Freud es va allunyar de tota concepció filosòfica del món (Weltanschauung). N'hi hagués hagut prou d'indicar-ho, i així mateix no exigim al comentarista senyalar que la raó d'aquest allunyament és que el psicoanalista, a diferència del filòsof i de molts psicoterapeutes, no pot imposar a l'analizant la seva visió del món, ja que fer-ho seria introduir la impostura i la ideologia en el tractament, pel que la psicoanàlisi perdria el seu caràcter inquietant i també ètic. I tampoc no exigim al comentarista saber que Freud va abandonar la psiquiatria en adonar-se que els seus procediments eren mers pal·liatius i, a més, perquè el saber sobre la ment de la psiquiatria de la seva època (no menys que l'actual) era imaginari per estar basat en mètodes, potser científics, però equivocats per no ser els adequats per al seu objecte d'estudi. No obstant això, és summament greu que el comentarista desconegui o tal vegada vulgui ignorar i fer ignorar que Freud va ser un psicoanalista, el primer psicoanalista. I si no és així, quina raó s'imposa a qui hem de suposar que es troba en l'àmbit de la cultura per escamotejar el significant psicoanàlisi i amb ell una pràctica clínica com és la psicoanalítica?\nb) El comentarista omet aspectes bàsics i recapitula en l'error quan afirma que Freud únicament «… va desenvolupar la teoria psicoanalítica com a mètode de curació…». Freud no només va ser el primer a desenvolupar la teoria del subjecte escindit entre la consciència i l'inconscient, ja que es mereix l'honor de ser el descobridor de la dehiscència o escissió constitutiva de l’ésser humà, $, (subjecte barrat en l'àlgebra lacaniana), així com la de ser el fundador de la clínica i el tractament psicoanalítics. Però, quin obscur motiu impedeix apuntar almenys les aportacions de Freud a la religió, a l'art, a la política, a l'antropologia o a la pedagogia?\nc) L'error tampoc no és menor quan sosté que Freud «… va desenvolupar la teoria psicoanalítica com a mètode de curació mitjançant la verbalització…». Les limitacions d'espai sens dubte imposaven al comentarista el rigor en la utilització de les idees i paraules. Però quan falta l'un i les altres, els errors no poden ser sinó majúsculs. Potser podríem limitar una mica el greu atemptat a la veritat indicant que si bé el tractament psicoanalític té com únic mitjà d'investigació i de tractament la paraula, cau en l'equívoc quan es diu que té «com a mètode de curació (…) la verbalització». Parlar, verbalitzar, esbravar-se, el que es coneix com ‘llibertat d'expressió’ res no té a veure amb la psicoanàlisi, i més quan la llibertat d'expressió no cura. (Hi ha bojos que parlen moltíssim i per això no deixen de patir el gaudi mortificant en el cos i/o en la ment). En conseqüència, aquesta reivindicació i llibertària acció res no té a veure amb la pràctica psicoanalítica, amb el tractament de la ‘llibertat de paraula’ com sinònim d'«associació lliure», mentre que la interpretació psicoanalítica, això és, el denominat acte psicoanalític per ser el fonamental del psicoanalista, no és equiparable a l'accepció literària d'aquest terme.\nd) S'equivoca també quan sosté que Freud «… va desenvolupar la teoria psicoanalítica com a (...) descoberta dels continguts de l'inconscient». Les reformulacions teòriques del psicoanalista vienès, fet habitual en el terreny científic, responen al que la pràctica clínica li ensenyava i, per tant, són alienes a les elucubracions que ens té acostumats el discurs filosòfic. Així va ser des del descobriment i formulació de les lleis de l'inconscient, lleis del significant que no deixen res a l'atzar, que regeixen tots i cadascun dels actes del que abans de Freud se suposava amo en la seva casa, el jo-moi, i que per aquest descobriment es va situar en el lloc que li corresponia: esclau de l'Altre. (D’aquesta ferida al narcisisme procedeix bona part de l'oprobi a Freud i a la psicoanàlisi). Així mateix és un error parlar de «continguts de l'inconscient». L'inconscient no és un lloc substancial o ontològic, raó per la qual no té res a veure amb un dipòsit en què descansarien símbols mandales imaginats per Carl Jung (1875-1961), o bé pulsions o desitjos reprimits pel jo-moi, ja que aquest lloc només podria ser identificat amb el «continent in-negro (...), res pura i simplement» al que es referia Lacan a Posició de l'inconscient, 1966. Què és llavors l’inconscient? Un lloc on es transforma la veritat reprimida pels processos metaforico-metonímics (lleis del significant).\na) Establert que res en un llibre no és marginal o aleatori, no admetria disculpes obviar les primeres línies de la contraportada, i més encara quan s'afirma que «L'any 1929, a l'edat de 73 anys, Sigmund Freud escriu un llibre que serà com un gran epíleg de tota la seva teoria psicoanalítica (...). El malestar en la civilització l'han convertit en una de les obres més influents i llegides de Freud». Tals consideracions, que semblen estar orientades als habituals fins del màrqueting, condueixen a una considerable desorientació del lector que desitja conèixer certeses de Freud i de la psicoanàlisi. El gran epíleg de l'obra freudiana és lluny de ser-ho. No hi ha cap obra de Freud, excepte el Compendi de la psicoanàlisi, 1938 , i en part Els orígens de la psicoanàlisi, 1887-1902 , al qual es pugui atribuir aquesta característica. Tampoc no és un dels treballs més llegits de Freud i són altres d'anteriors els que permeten donar les claus per a la seva lectura, claus que estarien en la pregunta sobre la naturalesa de l’home (bo o dolent?) i en les solucions que proposen els diferents discursos per a beatificar les pulsions. Sense aquestes claus res no es pot esperar respecte a l'origen de la subjectivitat dels joves d'una època que com la nostra es caracteritza per la declinació de l'Altre de la llei i per l'auge del gaudi pulsional immediat. Raó per la qual Lacan sosté que El malestar en la civilització és repensar el mal advertint que es troba radicalment modificat per l’absència de Déu.\nb) La contaminació dels discursos filosòfics i sociològics en la lectura del text de Freud és evident quan es llegeix que «Aquesta obra (…) revela la cara fosca del procés de civilització humana, les tensions entre individu i societat». És erroni entendre que el malestar del subjecte procedeix únicament de fora, de «les tensions són entre individu i societat». I per descomptat res no diu el comentarista de la impossibilitat d'aïllar-se de la subjectivitat individual i de les idees del món i pretendre arribar a la felicitat mitjançant un idealitzat retorn a l'estat de natura. Emili, o de l'educació (1762) i El contracte social, del filòsof Jean-Jacques Rousseau (1712-1778), tenen amb l'obra de Freud alguna similitud, però res més.\nc) La conceptualització psicoanalítica del comentarista és grotesca: «…el domini que la cultura exerceix sobre el primer, en forma de control dels seus impulsos instintius, eròtics i agressius». Els impulsos són pulsions, mai instints; allò eròtic és sexual i, sobretot, incestuós, i allò agressiu, bé, deixem-ho així. Qualsevol diria que aquestes arbitrarietats en la conceptualització d’una disciplina (que posseeix diversos diccionaris, alguns d'ells francament bons) estan disposades per a ser objecte d'un judici reprovatori.\nd) L'elisió és absoluta respecte a la tímida esperança de Freud en els avenços de la ciència sobre la naturalesa pulsional de l’home i els mitjans de beatificar-la per aconseguir l'harmonia social i la felicitat individual. És a dir, a diferència dels qui postulen que els progressos científics i tecnològics van en detriment dels avatars que propicia el narcisisme de les petites diferències i de les pulsions agressives, Freud no s'equivocava en assenyalar que la cohesió social dels grups està fundada en l'existència dels qui identifiquem com diferents a nosaltres, i que l'aliança entre la necessitat i la raó, com proposaven els marxistes, té el seu límit en la pulsió de mort, en una força originària que impel·leix el subjecte a no desitjar el seu bé, a tornar a allò inanimat, al confortable silenci del claustre matern, així com en la fam desmesurada de nous objectes, fam que constitueix el sosteniment del capitalisme. Aquests errors i elisions no permeten disculpar a qui no ha tingut la deferència de consultar qui és Freud, què és la psicoanàlisi i El malestar en la civilització (i si ho ha fet no ha comprès res).\nÉs obvi que aquestes limitacions perjudiquen en gran mesura a un llibre en català, a la cultura del mateix nom i, no cal dir, al qui cerca una mica de rigor sobre aquests temes. Es diria que l'autor d'aquests comentaris viu en un món en el qual tot està permès; i en exposar-se tan esportivament a la crítica ens permet conjecturar que és d'aquelles persones que cerquen orientar-se en el món mitjançant la sanció.\nb) Notes a peu de pàgina d'escàs valor. Ni aclareixen el text ni el contextualitzen adequadament. Gairebé no hi ha notícies dels conceptes que hi apareixen. El lector buscarà en va una presentació actual de la psicoanàlisi a partir, per exemple, de la relació i diferència entre instint (instinct, força preestablerta genèticament i sàvia respecte al seu objecte per satisfer-se i anul·lar l'excitació) i pulsió (trieb, excitació endògena que no té objecte predeterminat); sobre els desitjos edípics i la seva relació amb la culpabilitat i el perdó, de l'extracció del gaudi pulsional-mortificant del camp de l’Altre del llenguatge que ens habita per la Funció-del-Pare (funció coneguda també com Metàfora Paterna o castració simbòlica); dels límits estructurals de la Funció-del-Pare i la seva relació amb les institucions en les quals descansa la cultura; així com la declinació d'aquest mateixa funció i la seva repercussió en la falta d'honor, el gaudi autista, el desinterès per la cultura, l'increment de la impulsivitat i del risc, l'anorèxia i la bulímia, la drogoaddicció, la desorientació en el món, la violència gratuïta, en fi, d'aquests i d'altres símptomes del subjecte postmodern.\n(Deixarem per una altra ocasió el que veurà la llum com un llibre, és a dir, entre altres coses les reflexions d’Edward Burnett Tylor, Max Weber i Oswald Spengler sobre la diferència i analogia dels conceptes de cultura i civilització). Tanmateix, no podem deixar d’indicar que el malestar no és infelicitat. Malestar és mal-estar i concerneix a una sensació, en ocasions més àmplia que la infelicitat per tractar-se del desassossec, la intranquil·litat, ansietat, incertesa o angoixa que, sense un motiu definit, pot patir una persona. Però sense necessitat d’entrar en aquesta qüestió tan rellevant, hagués estat suficient d’apuntar, com en realitat així apareix, que «la millor manera d'expressar cultura en català és civilització.»\na) Freud és un geni. Sí, un geni, però entre altres genis. Comparable al matemàtic Galileu Galilei (1564-1642), i al biòleg britànic Charles Robert Darwin (1809-1882); després a Karl Marx (1818-1883) i a Friedrich Nietzsche (1844-1900). Aquest professor de filosofia ha desaprofitat una gran oportunitat de diferenciar el subjecte escindit entre el conscient i l'inconscient de Freud, $, del subjecte dividuum entre la mort de Déu i la moral-religió de Nietzsche. Nega també al lector la relació entre la «mala consciència» nietzscheana i el superjó freudià, essent aquella només la part moral d'aquest; omet a més que per al filòsof alemany la malaltia de l’home és la moralitat i el nihilisme, i que com a única sortida proposa el superhome, és a dir, la subversió de tots els valors que, per això mateix, desestima la singularitat del subjecte a favor d'allò general. En d'altres paraules, el superhome és l'amo que s'autoritza a si mateix en l'època que Déu ha mort i en la de la inconsistència de la llei primordial del pare. Què quedaria llavors? Més enllà del nihilisme, el Real. Però en el capitalisme tardà, en l'època de la declinació del pare, no hi ha ni amo, ni heroi perquè no es donen les condicions (època moderna i tragèdia) que precisen. Només queda la burocràcia i la diplomàcia, i com a conseqüència també del defalliment de la Funció-del-Pare, el lloc del discurs de l'amo l'ocupa el discurs universitari (tot a la nostra societat és saber, explicació, consell).\na) Freud, fins aquest moment presentat com un geni entre altres genis, deixa de ser-ho. Com si es tractés d'un text de l'ESO, apareix en el pròleg l'expressió «escola de la sospita», de Paul Ricoeur (1913-2005), això és, els «mestres destructors de certeses i seguretats falses» que van ser Marx, Nietzsche i Freud. Més lamentable encara és que se serveix de Thomas Mann (1875-1955), un premi Nobel de literatura, i de Karl Popper (1902-1955), el gran epistemòleg marxista, qui pel que sembla tindria l'última paraula sobre el que és ciència i el que no ho és, segons sembla, contra Freud. Qui ignora que el que es pot predir, el que és exacte i el determinisme lineal com criteris científics de Popper s’han demostrat obsolets per causa dels sistemes estocàstics i catastròfics, i que fins i tot en les ciències denominades dures hi ha lloc per a la incertesa? Però sembla ser que alguns entenen que Freud «no era savi però sí llest», i per això veient potser el que li queia a sobre, va apel·lar a un «coneixement obert» amb la finalitat d'eludir els postulats de la ciència i de la filosofia. Freud no és un més d'aquests sospitosos personatges, i no ho és perquè posa en dubte la bondat de la producció de Thomas Mann (llegeixi's Lou Andreas–Salomé; Sigmud Freud. Correspondència. Carta de Freud datada a Schneewinkl el 28 de juliol de 1929). El prologuista no diu res al respecte, i al seu col·lega francès Ricoeur també li va passar per alt, de la mateixa manera que mai no va saber què és la interpretació en psicoanàlisi, a pesar d'escriure'n centenars de pàgines.\nb) El perniciós descobriment de Freud. Així es pot entendre en tant que Terricabras afirma que les tesis de Galileu, Darwin i Freud «han resituat els humans d’una manera tan dràstica, tan forta, que molts han quedat personalment i moralment descol·locats». Encara que aquesta manera d'expressar-se («descol·locats») la trobem improcedent en un professor, el destacable és que si es refereix que els avenços científics propiciats per aquells han descol·locat moralment a moltes persones, mostra amb això (sens dubte quelcom desconegut per a ell) com és la inclinació per un discurs narcicista-patològic, el del Jo-consciència cartesià.\nc) Evitacions significatives. Sens dubte ho són atès que en les 16 pàgines del pròleg no apareix ni una sola vegada el concepte d'‘inconscient’. Terricabras parla del jo i no ho fa del tot malament però evita allò que implica el descobriment de l’inconscient respecte al Jo-consciència del filòsof René Descartes (1596-1650), i per descomptat omet l’escissió del subjecte respecte als procediments terapèutics que esgoten el subjecte en la consciència i basats en un mètode tan ideològic i inoperant com és la persuasió. Esmenta el terme ‘psicoanàlisi’ en 3 ocasions; en canvi és prolix respecte a la paraula ‘ciència’, ‘científic’ i ‘ciències’ (18 ocasions, cap d’elles atribuïda a la psicoanàlisi), i en més de deu menciona ‘filòsof’ o ‘filosofia’. Conegut és que la funció de la repressió (elisió) és evitar el displaer del gaudi. ¿Serà per això que el primer comentarista i gairebé al mateix nivell Terricabras eviten-reprimeixen el significant psicoanàlisi? Però és conegut també que la repressió de la veritat del desig no és sense retorn (en ocasions amb les disfresses que li imposa la censura) en el símptoma.\nPerò n’hi ha més. Saber de què es tracta implica deixar per un instant el pròleg i dirigir-nos a les sales en les quals el professor Terricabras va presentar la seva traducció. En podem parlar de dues, l’Ateneu Barcelonès, on va actuar d’amfitrió el també professor de filosofia dela UdG, Ramon Alcoberro, dimarts, 2 de desembre de 2008; i la del Col·legi Oficial de Psicòlegs de Catalunya-Girona (COPC-Girona), dijous, 18 de desembre del 2008, on el llibre va ser presentat per la Sra. Liliana Montanaro (coordinadora del Grup de Treball en Psicoanàlisi del COPC-Girona), i per Oriol Ponsatí-Murlà (Accent Editorial).\nLa presentadora, Sra. Montanaro, es va limitar a llegir uns papers sobre aspectes coneguts d'El Malestar en la civilització, i el que sens dubte és més lamentable, no va plantejar cap qüestió rellevant ni a la traducció ni als paratextos. És conegut que en casos semblants el mínim rigor implica atendre les idees que presenta l'obra i en algunes ocasions no està de més intervenir per plantejar qüestions, crítiques o mèrits, a vegades com habitualment succeeix, després de la intervenció de l'autor. Llegir coses conegudes sobre l’obra que un ha de presentar i sobretot ometre els paratextos i les qüestions que afecten la traducció d’un text de psicoanàlisi denota falta de rigor intel·lectual i en el millor dels casos esdevé la falta coneguda de prendre «el text com pretext». Amb més raó és així perquè amb el que va dir el traductor i prologuista a la presentació i el que havia deixat escrit en el pròleg n’hi hauria per escriure un llibre, com se sol dir. Quant a Oriol Ponsatí-Murlà a penes va superar les lloances i agraïments al catedràtic de filosofia. Les coses no van ser diferents, encara que amb altres personatges, a l’Ateneu Barcelonès.\nPer sorpresa d’uns i altres, Terricabras va basar el seu argument en l’estil escriptural. Va enaltir Nietzsche contra Freud per veure en el filòsof bavarès al príncep de la metàfora, a més d’un escriptor segur i brillant. En resum, va reduir la relació Nietzsche-Freud a fer de l’abús de l’adjectivació una virtut literària en contra del primer psicoanalista. Va ometre que el periodista «roig» del cristianisme no va poder anar molt més allà de l'exabrupte contra la moral socràtica i cristiana. Tampoc no va dir que Nietzsche, tal vegada per ser això menys conegut, va afegir una resposta ideològica més a les ja existents contra la insuportable falta, contra la ferida narcisista del subjecte: el superhome. És a dir, una part considerable del mèrit que se li ha de reconèixer és perquè va proposar la instauració d’una nova moral, entre anarquista i egòlatra, com a solució a la infelicitat del subjecte, però, entre d'altres coses, desconeixia que l'incest és antisocial com deia Freud. Terricabras no planteja la relació i diferència entre les idees de Nietzsche i les de Freud. Les idees de Freud no són revolucionàries sinó subversives, i això en la mesura que subverteixen la concepció del subjecte. Subversiu vol dir que va contra l'intent d'assimilació burocràtica del descobriment freudià per part del discurs Universitari prioritari els nostres dies, discurs que intenta temperar el gaudi amb l'explicació persuasiva i els agents del qual adopten, habitualment, la manera de fer de l'amo clàssic contra la veritat del discurs Psicoanalític.\nFreud no és un ideòleg, ni un filòsof, sinó un clínic. Va ser la clínica de l'escolta de l'Altre la qual va fer d'ell el descobridor de l'origen de les malalties psíquiques; el descobridor també de la manera que cal predicar la normalitat d'un subjecte; el descobridor de la decisiva importància de la Funció-del-Pare en la vida de la criatura humana; el descobridor d'una nova manera de veure la religió, els llaços socials, l'amor, la guerra, la cultura, etc., etc; així com l'inventor d’un dispositiu clínic i d’una professió (aliena a la impostura i a l'engany) que desvetlla els paranys de les ideologies, avorta el gaudi mortificant del símptoma i denuncia les aprofitades respostes imaginàries al malestar en la civilització.\nJa en el pròleg es llegeix «l’estil de Freud no és còmode ni enlairat». Encara que fos així, a pesar que no compartim aquest judici, per què escamotejar al lector que Freud va obtenir, quan tenia 17 anys, un premi de redacció. En el seu últim examen oral i escrit (Matura) que donava accés a qualsevol facultat de la universitat, va ser reconegut amb la qualificació de Summa cum laude. Per ironies del destí va haver de traduir un passatge de trenta-tres versos d'Èdip Rei, de Sòfocles (Colon, Atenes, 496-406 aC), del grec a l'alemany. Una altra part de la prova consistia en una redacció en alemany relativa a les «Consideracions sobre l'elecció de professió» que, per a la seva satisfacció, va ser mereixedora d'excel·lent, juntament amb els elogis de l'examinador, que el va felicitar pel seu estil a la vegada personal, precís i elegant. Molts anys després, al 1930, llavors amb 74 anys d’edat, la ciutat de Frankfurt li concedia el Premi Goethe, encara que no només pel seu estil literari. Terricabras sembla ser d’aquelles persones que, amb raó o sense, defensen els seus, en aquesta ocasió un filòsof com Nietzsche, més potser pel fet que ha prologat i traduït Ecce Homo, 1888. (Accent editorial. Primera edició: desembre de 2007).\nAixò és el que va puntualitzar Terricabras al COPC-Girona. El fet és que Oriol Pi de Cabanyes, a Fuera ‘cultura’. «La Vanguardia». Dilluns, 15 de desembre de 2008, havia escrit «El cambiazo del título (…) por el bueno de Terricabras (…) puede servir felizmente y más en estos momentos de crisis general del consumo, para capturar algunas ventas adicionales del libro por parte de quienes crean suponer que nos encontramos ante alguna obra inédita de Freud». No jutjarem les sarcàstiques respostes del traductor, malgrat considerar-les desproporcionades amb la crítica: «... no tinc res a dir-li perquè no ha entès res (…). Em pensava que ell sí que tenia, no més civilització, sinó més cultura (…). I entre altres perles, perdoneu-me, aquesta em sembla tan terrible que és que no li he pogut ni contestar, pobre, perquè el “matxacaria” (...). Devia d’estar begut quan escrivia tot l'article, i això l'excusa (...). En franquesa, em sap molt greu per l'Oriol que s’ha fet més vell que jo més de pressa i ho fa molt malament (...). I la gent obre la boca i ensenya les dents, i cadascú ensenya les dents que té, i si no té dents no pot clavar queixalades. Doncs no té dents.»\nDel que ensenya la psicoanàlisi sobre l'infortuni de l’home i de les seves respostes-solucions\nSe’ns permetrà una digressió per a presentar altres qüestions cardinals errònies i/o omeses pels autors dels paratextos. Encara que la distància que separa la psicoanàlisi d'altres discursos que s'ocupen de la cultura i del sofriment psíquic i del malestar de l’home és molt notable, quasi res no es va dir al respecte. Es va censurar també el que separa la psicoanàlisi de la ideologia, i això que n’hi hagués hagut prou amb remetre el lector als quatre discursos que va presentar Lacan en el Seminari XVII El revers de la psicoanàlisi, dictat durant 1969-1970 a la facultat de dret a la plaça del Panteó, de París (discurs de l’Amo, discurs Universitari, discurs Histèric i discurs del Psicoanalista) i que configuren els diferents tipus de vincle social. És cert que aquesta recomanació delataria que el que la fa coneix que és Lacan qui permet llegir el Freud freudià, això és, el Freud psicoanalista, la qual cosa no sembla que en aquesta ocasió sigui així.\nSort és sens dubte que algú sigui agraciat amb el primer premi de la primitiva. I si toca i per desgràcia aquesta persona està malalta? Bé, es dirà, els diners sempre ajuden. Sense necessitat de la malaltia, el sofriment ens amenaça per tres costats: pel cos, condemnat com està a la decrepitud; pel món, amb les seves forces destructores; i per les relacions amb els nostres congèneres, sempre problemàtiques. És cert que haver abandonat l'estat primordial de naturalesa (urzustand) i la mateixa renúncia pulsional (triebverzicht) ens ha comportat un descontentament estructural (unbehagen), però no es concep que puguem viure fora de l'àmbit de la civilització sense patir penúries majors que les que la mateixa civilització ens ofereix, i més per la nostra deficient constitució. Sigui com sigui, els sofriments, les penúries i les decepcions poden ser suportables si el cap funciona, com habitualment es diu; però allò psíquic no només influeix en el cos sinó que el subjecte humà no es comprèn sense la interrelació d'aquests dos ordres.\nLa psicoanàlisi ha descobert alguna cosa ben curiosa al respecte, encara que, en realitat, els seus descobriments sempre tenen aquesta singular característica. Ha descobert, en primer lloc, que la gran sort del subjecte humà és estar en falta (falta que queda representada en el subjecte barrat, $). Això vol dir que per la falta (a-ser) es pot predicar la normalitat d’una persona. Allò que li falta al subjecte amb el qual ens creuem pel carrer és un objecte que de tenir-lo, lògicament, el completaria, atès que aquest objecte vindria a omplir, a completar, a obturar la seva falta i, per això mateix, en faria un subjecte ple. Aquest objecte que li falta a aquest subjecte és el que en l'àlgebra lacaniana es coneix com objecte a; i ara podem afegir que aquest objecte és un objecte perdut per sempre i que per estar-ho es va constituir en objecte causa del desig. En resum, el desig, allò que fa que cada dia ens aixequem del llit, és sempre d'una falta i la seva causa és l'objecte perdut per sempre, un objecte que el subjecte suposat-normal mai no podrà trobar.\n¿Quan vam perdre aquest objecte que per ser absolutament perdut es constitueix en causa del nostre desig? En la més tendra infància, moment de completesa que respon al nom de narcisisme primari. El problema és que, d'aquest moment mític, algunes persones, per una raó que succintament exposarem, no han pogut sortir, com és el cas del psicòtic. És a dir, conseqüència de la falta absoluta de vacüitat de l'objecte del cos i de la ment, o sigui, de la no extracció radical de l'objecte a de l'ésser del subjecte, és la dissort del psicòtic i, per això mateix, aquesta malaltia denuncia que la falta (la necessària falta per la qual una persona és un subjecte suposat-normal) arriba a faltar. El psicòtic, per dir-ho en dues paraules, ja no és a-ser, ja no es troba en falta sinó que és ple: a + A = S. (Li falta la falta; i li sobra el gaudi mortificant).\nAllò que el psicòtic no ha perdut (el gaudi) és el que l'ancora al narcisisme primari. Els darrers psicofàrmacs reprimeixen el seu patiment, sense altra pretensió curativa. Però, què cal entendre per gaudi? Un excés d'excitació que s'inscriu i s'experimenta de diferents maneres en el cos i/o la ment, i que per ser-ho sempre és mortificant, a diferència del plaer que és parcial i plaent.\n3. De l'extracció de l'objecte del gaudi del camp de l'Altre.\nEs tractaria, doncs, d'extreure aquest gaudi que inquieta, que atordeix, que maltracta de moltes maneres. Com aconseguir-ho? En primer lloc, la falta (manque à être del subjecte) que impedeix al subjecte suposat-normal sofrir els turments del gaudi Altre que fàl·lic (expressió que significa que el gaudi no està regit per la castració simbòlica), en ocasions produeix a aquest mateix subjecte una inseguretat major de la necessària, així com desassossec, intranquil·litat, angoixa, insatisfacció, etc., (que recullen expressions com «És com si un mai no pogués estar bé del tot», «Tampoc no és això el que jo desitjo», «Res no m'omple», «És com si em faltés alguna cosa», encara que aquestes frases poden ser enganyoses perquè és precisament la falta la que garanteix la tranquil·litat d'ànim i la salut del cos). La qüestió és que aquests i altres malestars i símptomes que pot sofrir una persona no necessàriament neuròtica responen al fet que l'extracció del gaudi (sempre femení, sempre matern, perquè va més enllà del fal·lus, més enllà del gaudi regit per la castració i, per tant, és sempre d’ordre infinit, d'aquí també que les dones siguin propenses a patir-lo en el cos i els homes en el pensament) no va ser absoluta, com tampoc no va ser absoluta la repressió en l'infans (en llatí el que encara no parla; l'oh inch of nature shakespearià) de les pulsions agressives i incestuoses.\n4. L'àngel caigut i la Funció-del-Pare. (Límit estructural i contingència).\nL'àngel caigut de la psicoanàlisi és l'objecte a, un objecte separat de l'Altre per la Funció-del-Pare en l'operació de constitució del subjecte; però essent l'objecte a la marca de l'èxit d’aquesta funció denuncia també la seva inconsistència, ja que aquesta funció no anomena l'objecte, així com la seva contingència. En termes clàssics ¿qui extreu el gaudi del cos mortificant i reprimeix les pulsions agressives i incestuoses de l'infans, qui ha d’operar la castració simbòlica que socialitza el cadell humà? La Funció-del-Pare. Aquesta operació ressignifica la primera pèrdua que és la de la cosa pel llenguatge: el llenguatge mata la cosa i des de llavors el cadell humà haurà de fer-se entendre, passar el seu desig pel congost de les paraules amb el que això implica de pèrdua del gaudi. En d'altres paraules, així és com el subjecte esdevé castrat, o sigui en falta, ja que la Funció-del-Pare el separa de l'alienació-capritx de la mare. (Fins aquest moment l'infans era l'objecte que omplia la falta de l'Altre, mare, i el mateix infans esdevenia també per això un ésser ple).\nNomés hi ha un problema. Aquesta funció no és absoluta i, a més, és contingent. En el millor dels casos la Funció-del-Pare té una deficiència, un límit o vici estructural que determina que fins i tot el subjecte suposat-normal pugui sofrir en algun moment de la seva vida el malestar del gaudi en el cos o en el pensament (infortuni ordinari), o bé es vegi impel·lit a manifestar les seves pulsions agressives i incestuoses (perverses), i més si les circumstàncies ho permeten (guerra, poder, escenaris de masses o anònims, etc.); i tot això per sorpresa dels qui consideraven aquesta mateixa persona com un model de salut, moralitat i civisme. (D'aquí que del subjecte humà només puguem predicar una suposada-normalitat). Són, amb tot, les mancances de la Funció-del-Pare (contingència com allò oposat a necessari, ja que aquesta funció pot succeir o no succeir, suplir-se o, fins i tot, se'n pot prescindir) les que determinen els símptomes del subjecte suposat-normal, del neuròtic i del psicòtic. S'entendrà llavors que el pare sigui un símptoma per dues raons. En primer lloc, perquè la seva funció és reprimir, i de la repressió, com és propi de l'estructura del símptoma, retorna allò reprimit (disfressat) en el mateix símptoma, per exemple, en la suposada-normalitat d’un subjecte; i en segon lloc, és símptoma perquè és el que «no funciona» en el sentit que la seva operació té una deficiència estructural i, a més, pot no funcionar en absolut (contingent).\nDes de temps immemorials, homes considerats savis i fins i tot sants han establert solucions-respostes per calmar el dolor d’existir i el sofriment psíquic i somàtic, o sigui per a assolir el que es coneix com felicitat. En realitat, fins i tot els lenitius (Sorgenbrecher) són necessaris per al subjecte suposat-normal, ja que aquest subjecte no deixa per això de cridar a l'Altre que l'habita (a l'Altre del llenguatge) perquè li doni allò del que manca, o sigui, perquè l'ompli. (El desig és d’una falta i el subjecte intenta omplir-la). El que ocorre és que el subjecte truca a una mala porta, ja que l'Altre també és troba mancat, o sigui, com el subjecte, també l'Altre és en falta, S2. És per això que el desig evoca sempre la manca d'ésser (a-ésser) sota tres presències del buit, les quals són el rerefons de la demanda d’amor, l'odi que nega l’ésser de l'altre i, per últim, allò que s'ignora en la demanda a l'altre.\nSi bé omplir el buit del Real és impossible (l'objecte a, l'objecte causa del desig està perdut per sempre, tant és així que l'a, com figura d’un forat en l'Altre, (no es especular), l’home no ha deixat per això d’intentar omplir-lo amb objectes imaginaris, i(a), els quals li procuren un plus-de-gaudi, una plusvàlua del gaudi que mai no podrà assolir. Aquests són els objectes imaginaris (metonímia de l'objecte a) que apareixen en el que denominem el fantasma que, per això mateix, constitueix el suport del desig,\nEn fi, la història ens recorda aquesta innegable veritat, que l’home no pot viure sense respostes imaginàries per pal·liar en el que sigui possible el seu malestar. Ara bé, el que el discurs universitari ens diu i, alhora encara demostra menys, és que la majoria de les respostes al patiment i infelicitat són intents neuròtics de curació, a més d'una denúncia dels límits del principi del plaer. El desconeixement d'aquest descobriment psicoanalític és el que permet procedir en el millor dels casos des de la intuïció. El que ningú no ignora és que en no poques ocasions les respostes a l'infortuni humà han estat instrumentalitzades per indesitjables personatges. Però el que caldria subratllar és que va ser Freud el primer que denuncia des d'una perspectiva no ideològica els intents neuròtics de curació, les il·lusòries solucions-respostes que condueixen el subjecte al pitjor, el qual res no té a veure amb l'arravatament de Nietzsche contra la moral tradicional, per exemple.\nAltres respostes imaginàries per a protegir-se de la deficiència constitucional, de la precarietat, del malestar ordinari i del sofriment psíquic són els sedants i la intoxicació química, que eviten el dolor, procuren una tranquil·litat momentània i desvien l'atenció de l'objecte que ens fa patir; la cultura ofereix altres satisfaccions com, per exemple, l'art, que permet evadir-nos de les preocupacions i, en ocasions, ens proporciona intensos moments de plaer; el treball és una altra forma subliminar, de modificació de l'economia libidinal; és pot optar per l'aïllament voluntari, la cura narcisista del cos, l'addicció a les compres que suposadament omplen el buit estructural. Els gadgets, com la TV, Internet, el mòbil, els videojocs, etc., són també objectes imaginaris de l'a, objectes l'èxit dels quals obeeix al fet que permeten assolir-recuperar l'enyorat gaudi evitant la relació cara a cara, tot i això els gadgets i l'individualisme cínic que es troba a l'ordre del dia només deterioren el vincle social quan se'n fa un ús excessiu o exclusiu.\nIgualment imaginàries són les respostes que conformen el saber i els manaments de la religió en sentit estricte. El precepte «estimaràs el proïsme com a tu mateix», de què parla Freud a El malestar en la civilització, i que el professor Terricabras omet, indica l'estratègia de l’home de crear un Déu a la mesura del seu gaudi. Tant és així que la sentència «nosaltres perdonem els nostres deutors» (o sigui, estima el teu proïsme encara que sigui el teu enemic) constitueix el desig de crear un Déu-Pare que ens perdona, que perdona el fill de l’home per haver-lo assassinat (desitjos edípics agressius), i per més fortuna aquest Déu bondadós redimeix els seus fills de la ferida narcisista (pèrdua de l'objecte del seu desig encarnat en la mare, també per a la nena en un primer moment) fins a l'extrem de permetre-li arribar a l'estat del gaudi absolut i la vida eterna. (Això és el que dóna nom a la Divina Providència).\nTot i que encara són molts els qui necessiten de la religió per a protegir-se del desemparament infantil no superat i per la necessitat de l'autoritat del pare, en la nostra societat de consum cada vegada són menys els qui aspiren a aquesta solució tradicional (renegament de la mort en la immortalitat o la reencarnació en la metempsicosi de les religions panteistes), essent reemplaçada per l'anhel d'experimentar el gaudi de forma directa i a ser possible sense dilacions. Aquelles deficiències al costat de la immemorial fam de nous objectes de la criatura humana (que té la seva causa com hem indicat en l'objecte perdut) es focalitza avui en ideologies orientals, atès que es presenten embolcallades (forma del símptoma) amb una mítica i original puresa. És així en la cultura psiconàutica (navegant de la consciència), una resposta al buit del Real que té la pretensió d’experimentar-lo i aconseguir la pau interior com un atuïment del desig, ja no tant amb substàncies psicoactives i psicodèliques (psychedelic, o sigui, el que fa manifestar la consciència), sinó mitjançant el ioga i la meditació. Els ensenyaments del filòsof presocràtic Parmènides d'Elea (510-450 aC) sobre el buit són anteriors als dels filòsofs indis Nāgārjuna i Aśvaghoşa (segle II de la nostra era), fundadors de la tradició Madhyamaka (camí del mig) del budisme Mahayana, així com a les de l'un dels majors representants de l'Escola del Buit (Kong Zong) a Xina, Dajian Huineng (o Wei Lang, 638-713) sisè patriarca del budisme Chan i Zen, fundador de l'Escola Zen del Sud, i, per descomptat, de les del venerable Gueshe Kelsang Gyatso, fundador de la branca Kadampa del budisme Mahayana; només la dimensió espiritual de la meditació és en aquests original. Potser la connotació antinarcisista que suposa la falta a-ser va motivar l'evitació del buit (el Śūnyatā oriental) i la inclinació a satisfer-lo per aquestes tècniques i discursos. Santa Teresa de Jesús (1515-1582) i San Juan de la Cruz (1542-1591), entre els nostres místics, no pretenien tant la purificació i l'obliteració del desig mitjançant la meditació, com es proposa l'orientació zen, sinó experimentar el buit com un gaudi viu i últim de l'èxtasi espiritual que implica l'abraçada amb Déu. Algú podria pensar que Plató parlava del buit i que era el garant de la impossibilitat d’arribar al Real (com el nom filosòfic dels Universals). El que passa és que per al director de l'Acadèmia el buit estava ple, replet d'Universals i, d'altra banda, la seva existència dictava, mitjançant l'aristos, el que era moral i el patró mateix del que era bell i just com a sinònim de felicitat.\nQuant al discurs científic (que com és conegut es vol aliè, encara que cada vegada menys, del subjecte que parla, en tant que no concedeix la importància que deuria a la història i a les relacions que determinen la seva manera d'ésser i els seus símptomes), a partir de la versió moderna que s'inicia en el segle XVII amb René Descartes (i el seu dubte metòdic respecte a tots els sabers establerts, especialment el metafísic; però sense qüestionar mai el jo–moi), i més amb el gir tecnològic a principis del segle XX, intenta també obturar el buit del Real, no aconseguint sinó fer del descobriment-invent-progrés una mena de condemna com la que van patir les filles de Dánao, les quals a l’Hades omplien un barril sense fons com a càstig per haver assassinat els fills d'Egipte al llit nupcial. I per si això no fos poc, la malaltia pot ser un refugi per resoldre l'infortuni estructural del subjecte.\nEn aquests i altres objectes, tècniques i discursos, l’home de totes les èpoques ha recuperat una mica del gaudi absolut i perdut en la més tendra infantesa (recupera el plus-de-gaudi per ser la plusvàlua d'aquell), no fent amb això altra cosa que renovar la pena i el desconeixement que el condiciona. Es comprendrà que el deteriorament epistemològic d'alguns discursos comporti la seva més radical falta d'ètica. A fi de mitigar en la mesura del possible aquesta deficiència potser caldria recordar que el superjó cultural, encarnat en les institucions en les quals descansa la cultura (les normes del dret, els manaments de la religió i els preceptes de l'ètica), no està menys determinat per la deficiència estructural de la Funció-del-Pare que els lenitius esmentats, i que aquestes institucions, com és ben conegut, treballen amb els seus mètodes persuasius i ideològics contra el gaudi pulsional.\nNo són molts els qui pertanyen al conjunt de James Joyce (1882-1941), d'aquell saint homme, com l'anomenà Lacan, a causa que va rebutjar tota solució imaginària per inventar una nova manera de fer-amb-el-símptoma, un nou fer amb l'escriptura per a una millor reorganització del seu gaudi mortificant. L'ego fonamentat en l'escriptura va donar lloc a un sinthome, això és una suplència de la fallida Funció-del-Pare, un quart nus per lligar l'estructura (Imaginari, Simbòlic i Real) davant la impotència de qui li corresponia fer-ho.\nEstà destinada a fer que un adverteixi de quina manera és víctima (i de vegades còmplice, gairebé sempre sense saber-ho, la qual cosa no el fa menys responsable) dels discursos que han quedat inscrits en el seu fur intern i que comanden la seva atzarosa vida a la manera de significants amos, tractament que permet viure l'infortuni, sense el gaudi que mortifica el cos i l'esperit, i el desig de forma digna.\nAquesta sorpresa de Terricabras indica que li ha passat per alt que la falta, la castració de l’Altre,\ni del subjecte barrat,\n, a més de ser insuportables, són un carrer sense sortida per a la convivència pacífica dels homes i de les comunitats. Els grups humans no es mantenen per les necessitats, ben al contrari, és en virtut de la falta (d'allò que només imaginàriament falta a la dona, i que els homes només presumptament tenen, el fal·lus) que s'organitzen i perpetuen les societats, ja que si hi ha quelcom a satisfer és la justificació del grup davant d'altres grups. D'altra banda, mai no se subratllarà suficientment que la paraula és el recurs humà per antonomàsia contra la violència.\nPerò si haguéssim d’indicar un tret que travessa el pròleg d'aquest professor seria la no discriminació de les aportacions de Freud i la incapacitat per reconèixer una diferència que no sigui la literària entre Freud i Nietzsche, Wittgenstein, Darwin, Marx, i les elucubracions de sentit comú del filòsof Jean-Jacques Rousseau (el contracte social necessari per viure en societat, i la tornada a la naturalesa com resposta al malestar que produeix la ciutat i el desenvolupament), «el procés civilitzador (…) consta d’un pas decisiu: la substitució del poder de l'individu pel de la comunitat». Aquesta lectura contractual pot induir a pensar que Freud és un dels pensadors que van apuntar l'obvietat que la repressió ve de fora (de la cultura). El conflicte o discòrdia primordial no és entre cultura i individu, sinó entre sexualitat (pulsions incestuoses) i el pare (Funció-del-Pare), ja que el pare és el garant de la civilització, essent aquesta la conseqüència que el pare hagi reprimit, com sabem en la mesura de les seves possibilitats, les pulsions agressives i incestuoses de la seva progènie.\n2. Com afecten individualment i col·lectiva aquestes patologies? Cal preguntar-se pel canvi i la repercussió de la llei, els valors i les creences en una època, la del capitalisme tardà, en la qual les persones cada cop són més alienes als endevins que pronostiquen el futur llegint les estrelles (fins i tot seguint-les), essent les tendències, totalment desacralitzades i velles només de néixer, l'únic que sembla interessar. I per últim,\n3. Les pràctiques individuals i socials contra aquests malestars en la cultura. Aquí caldria presentar les respostes actuals, públiques i privades, per a aquests malestars en les societats capitalistes i en aquelles que segueixen un model econòmic i polític diferent, sense oblidar, en cap cas, el pes ideològic d'unes i altres i la seva repercussió en la forma d'actuar de la gent.\nGirona, diciembre de 2009


Per Mrtí - October 10th, 2007, 17:30, Categoria: Cine - 2007\nLa major part de crítiques i comentaris que he llegit sobre aquesta peli la deixen quasi al nivell d'obra mestra i parlen de la millor obra de Cronenberg, la més completa i memorable. Sincerament, m'agradaria poder començar dient el mateix, però no puc. No sé si és q se'm va passar per alt algun aspecte important o si estava massa condicionat pel que havia llegit abans d'anar a veure-la, el cas és que em vaig trobar amb una peli que de seguida mostra unes intencions boníssimes, però que després, per mi, no acaba donant exactament el resultat esperat. L'argument té molta força i els personatges són realment bons, però aquell moment en què dius "ara arrenca de veritat la peli" no es presenta. La peli combina escenes d'acció i violència molt dures amb d'altres molt més pausades i a vegades sembla que vagi a trompicons, lo qual incomoda una mica. Com ja he dit, tens ganes que arribi el punt en què definitivament et fiques dins de la peli, però arriba el final i no ha estat així, i això fa que la sensació que et queda sigui de desconcert. Si just en aquell moment et pregunten si t'ha agradat, et costa respondre. La meva opinió personal és que les parts són molt bones, però el conjunt no les sap combinar i aprofitar correctament.\nNikolai és el misteriós xofer d'una de les families més importants de la màfia russa afincada a Londres. Més que de xofer, molt sovint Nikolai ha d'estar més pendent de les accions de Kirill, el fill de Semyon, el cap de la família, qui posa en perill molts dels negocis per culpa de la seva actitud. D'altra banda, Anna és una comadrona que un dia aten a una adolescent que mor al donar a llum. D'entre els seus efectes personals, hi ha un diari escrit en rus. Amb l'objectiu de traduïr-lo, Anna acaba acudint involuntariament al local de Semyon, on coneixarà a Nikolai.\nNomés cal llegir aquest resum de l'argument per comprovar que la trama sembla molt atractiva, i realment ho és. La peli va enllaçant progressivament les històries de Nikolai, Anna i la adolescent morta (a través del que hi ha escrit al seu diari) i els dos primers tenen una evolució important, però arriba un moment en què perd una mica el rumb i el final resulta més que discutible. El millor de la peli és la seva obscuritat, generalment personalitzada en el personatge de Nikolai (gran Viggo Mortensen). No busqueu cap escena en què brilli el sol pq no la trobareu, ja que tot passa de nit i/o sota la pluja. El film ens regala grans imatges, escenes i també grans frases, i ens acosta una mica més a les entranyes d'aquest sinistre món de la mafia. És per això que lamento no poder estar parlant d'una peli perfecta, encara q en tingui ganes, ja que em va deixar massa dubtes just en acabar-la. El que sé segur és que tocarà veure-la un altre cop d'aquí un temps. De moment, em quedo amb Una Historia de Violencia.\nTítol original: Eastern Promises\nIntèrprets principals: Viggo Mortensen, Naomi Watts, Vincent Cassel, Armin Mueller-Stahl, Sinéad Cusack\nPaís: G. Bretanya, 2007.\nGènere: Thriller, suspens, drama. 100 min.


Puigdemont i Junqueras: "Les paraules se les emporta el vent"\nPoques hores abans que el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, torni a trepitjar Barcelona -ho farà per segona vegada en menys de 48 hores-, el president i el vicepresident del Govern han volgut enviar un missatge clar al seu executiu: "L'Estat espanyol fa bona la dita que les paraules se les emporta el vent". Ho han fet en una carta conjunta a El Periódico, on, repassant els "greus incompliments" dels compromisos del govern de Rajoy, li han recordat que "Catalunya progressa. I progressa adequadament".\nCelebrant el "consens en el diagnòstic" fent referència a la confirmació del Ministeri d'Economia que "la vitalitat econòmica de Catalunya no ha anat a menys", Carles Puigdemont i Oriol Junqueras s'han lamentat d'aquests "pèssims vaticinis que, en cap cas, volem pensar que responen a cap desig ni voluntat de perjudicar la bona marxa de l'economia catalana".\nTanmateix, però, s'han mantingut en els seus ideals i han insistit en què estan "disposats a parlar de tot i a arribar a acords que beneficiïn el conjunt dels nostres ciutadans" perquè, segons ells: "Passi el que passi, haurem de continuar convivint".\nPresident i vicepresident no havien llegit encara el nou anunci de Rajoy anunciant una inversió de 1.882 milions d'euros per a Rodalies en aquesta legislatura quan van escriure la carta perquè es lamenten que "queda lluny la promesa de la ministra Ana Pastor d'invertir 306 milions abans del 2016 per obres 'urgents' a Rodalies". "És una de tantes promeses que mai es concreten", posen de manifest.\nPrecisament per tot això, han carregat contra aquestes promeses de l'Estat i han deixat anar que "les paraules se les emporta el vent" i se les emporta perquè, a parer seu, "la confiança en promeses d'inversió a Catalunya que fa el govern espanyol han perdut tota credibilitat a ulls de la societat catalana".\nPerò el Govern té clar els seus objectius i, evidentment, "té la determinació de defensar els interessos dels seus ciutadans", motiu pel qual, han volgut deixar ben clar, "seran els ciutadans de Catalunya els que decidiran quin futur volen per a Catalunya [...] amb vocació de tenir unes institucions d'estat que vetllin i treballin pel seu progrés mantenint sempre una mirada oberta i global".\nEl carro de l'economia\n"Ja és curiós que una potència exportadora com Catalunya, exportacions que han estirat el carro de l'economia durant els pitjors anys de la crisi, pateixi un Estat que tan poc interès manifesti a cuidar aquesta imprescindible font d'injecció econòmica". Amb aquestes paraules, Puigdemont i Junqueras també es lamenten que el govern de Rajoy "preocupat per la bona marxa de l'economia, faci tan poc pel bon curs de l'economia".\nI per fer "poc" entenen "que no s'inverteixi en una lògica econòmica i al servei de l'economia productiva sinó que es faci en funció de criteris polítics arbitraris i sovint contra la lògica econòmica i de mercat". Asseguren el següent: "Aquest és un dels motius pels quals molts catalans senten que no és que no tinguem Estat, és que en patim un que actua deliberadament contra els interessos conjunts dels nostres ciutadans".\nL'exemple més rellevant -que no l'únic- és "l'agreujant fiscal i les infraestructures" perquè, això, "ha generat una desafecció molt àmplia" que "en cap cas queda restringida només a ciutadans netament independentistes".\nprocés Rajoy diu ara que Rodalies rebrà en 4 anys el 50% del dèficit de l'Estat Marta Escobar Martí\n@paraules, Quan es parla amb tanta floritura com tu, se li dona molta més importància a la forma que no pas al fons del discurs. Prens les raons i arguments per simples estilismes verbals i quan esperes trobar la idea principal fa mitja hora que s'ha acabat el discurs, per això no l'entens.\nEl procés se fundamenta en palabras vacías, repetidas hasta la saciedad, abandonadas o recuperadas a voleo; palabras que son cáscara sin contenido, palabras capciosas, falaces, frenéticas, rimbombantes, imperativas, que engañan, que hipnotizan y llegan a fanatizar.Las palabras vacías comportan una doble responsabilidad.Los independentistas han creado un problema mayor para el que no tienen solución porque ellos son la parte principal del problema.\nMolt ben explicat, sintèticament. Perquè si anéssim explicant els detalls i exemples concrets no sols de la manca en inversions promeses i necessàries, sinó del malbaratament dels recursos a la resta de territoris, només es pot concloure que són només bel.ligerants i provocatius i insultants respecte Catalunya i llurs ciutadans.


“La coordinadora que impulsem visibilitza l’emergència de la base obrera que impedeix a les direccions baixar-se fàcilment d’aquesta vaga”\nEntrevistem a Daniela Cobet, dirigent i companya de la Courant Communiste Révolutionnaire (CCR), tendència revolucionària del Nouveau Parti anticapitaliste (NPA) de França.\nLa CCR integra a nivell internacional la Fracción Trotskista por la IV Internacional  i edita el diari Révolution Permanent que és part de la Xarxa Internacional La Izquierda Diario.\nIdeas de Izquierda: Avui la classe treballadora francesa està protagonitzant una de les lluites més significatives a nivell internacional, quina és l’activitat que es ve desenvolupant des del CCR en aquest escenari?\nDC: La classe treballadora ve fent una gran demostració de forces. El moviment actual, alhora, neix influït per la radicalitat que van desplegar els Armilles Grogues entre finals de 2018 i al llarg de 2019. Avui estem davant la vaga més prolongada a França des del maig del 1968. La massiva jornada d’acció del dijous 9 va mostrar la determinació dels sectors que es mantenen en vaga, malgrat la llarga treva que han atorgar totes les direccions sindicals, incloses les que es diuen combatives. Nosaltres venim plantejant la importància que la vaga es desplegui com un veritable moviment popular i quedi en mans dels propis vaguistes a través d’assemblees, comitès de vaga i coordinadores, que, alhora, permetin garantir la paralització i organitzar l’autodefensa. I creiem que en la mesura de les nostres forces hem contribuït a això.\nLes vacances de cap d’any van ser una etapa molt difícil de la vaga, va haver-hi treballadors que van reprendre el treball, quedant un nucli dur a l’SNCF [companyia de trens, NdR] i sobretot a la RATP [transport metropolità de París, NdR] en la qual el percentatge de vaguistes en el metro i als trens urbans va continuar sent superior al 90%.\nLa coordinadora que venim impulsant a París juntament amb treballadors de col·lectius, metro, del tren de rodalies (RER) i ferroviaris, amb reunions obertes -després de la primera part de discussió exclusiva dels vaguistes- a altres sectors com els docents, estudiants, Armilles Grogues, etc., ha guanyat un lloc central en aquest període i va ser un element determinant perquè la vaga s’hagi mantingut malgrat la crida, més o menys, oberta a una treva de part de la burocràcia sindical. La coordinadora va arribar a reunir a més de 100 representants de 14 terminals de col·lectius (sobre un total de 21), de tres línies del metro i de les dues línies de trens urbans, així com algunes estacions i centres tècnics de la SNCF. Entorn d’ella va sorgir un veritable nucli militant, “patriota” de la coordinadora, especialment a la RATP que és clarament l’avantguarda de la vaga.\nEn particular hi ha un sector de companys referents d’un sindicat independent que es va crear durant el 2014 a la RATP com a part d’un fenomen de reorganització amb un fort caràcter anti-burocràtic i d’una espècie de “sindicalisme de base” que són majoritàriament treballadors de menys de 40 anys, molts d’origen immigrant, els qui contra totes les dificultats (tenien a la burocràcia de tots els sindicats i la direcció de l’empresa en contra) es van imposar en pocs anys com el tercer sindicat a l’empresa, amb gairebé el 17% dels vots. És el sector més patriota i militant de la coordinació, amb el que nosaltres més compartim la política del conflicte.\nPer la via de la coordinadora vam aconseguir que es posi sobre la taula una agenda pròpia dels vaguistes, amb algunes accions molt reeixides que van transcendir àmpliament en els mitjans de comunicació, com un acte contra la repressió als vaguistes davant la seu de la RATP i que es va transformar en una presa de l’Estació de Lió i va paralitzar el trànsit d’una de les dues línies de metro automatitzades, que com a tals continuen funcionant durant la vaga [Es pot veure al vídeo nº1, NdE]. També una marxa que vam realitzar al costat d’unes 3000 persones en ple 26 de desembre contra la crida de la burocràcia a la passivitat i la treva. D’altra banda, hem realitzat una conferència de premsa en la que els vaguistes van fer un contra-discurs de cap d’any contestant al que va fer Macron animant a abandonar la vaga. També es van conformar delegacions que van anar a prendre contacte directe amb sectors de treballadors de grans empreses privades com a Total o Peugeot.\nVÍDEO 1: Acte contra la repressió als vaguistes\nCom a part d’aquestes accions per a evitar que s’imposi la normalitat en el període de vacances, vam organitzar juntament amb la CGT de la zona una gran festa de cap d’any en el dipòsit de busos de Flandes de Pantin (a la perifèria parisenca), un dels piquets en els que intervenim des del principi. Va ser un esdeveniment important del qual va haver de participar el propi secretari general de la CGT, Philippe Martinez. Aprofitant aquest fet Anasse Kazib, treballador ferroviari i dirigent del CCR, va poder plantejar-li cara a cara a Martinez tota una sèrie d’exigències molt sentides pels vaguistes.\nIdZ: ja que parles dels piquets, aquests han tingut un paper important durant la vaga…\nDC: Si, efectivament, en particular en el sector d’autobusos, on la direcció de la RATP es recolzava en els treballadors més precaris per a intentar trencar la vaga, per això, des del 5 de desembre els piquets amb participació d’estudiants i docents solidaris han sigut clau per a impedir, o en tot cas limitar la circulació d’autobusos.\nDurant les vacances de cap d’any, que va ser un moment difícil de la vaga, des de la coordinadora de París, vam organitzar un sistema de piquets rotatius per a anar a reforçar cada dia dos sectors diferents, un al nord i un altre al sud de la regió parisenca, amb resultats encoratjadors: en diverses ocasions hem aconseguit que es mantinguin efectius durant hores, malgrat la forta presència policial o que després de la repressió diversos conductors no vaguistes es declarin en el seu “dret de reserva”, deixant de conduir i aconseguir, per tant, el nostre objectiu.\nTota l’activitat de la coordinadora ha sigut clau. Com deia un important sindicalista de la RATP i membre de la coordinació, sense la coordinadora les burocràcies haguessin tingut les mans lliures per a fer una crida a reprendre el treball durant les vacances, quelcom que hagués enfonsat el conflicte. Recentment, durant la marxa del 9 de gener, vam fer una columna multitudinària de vaguistes que va estar a la capçalera de la marxa [Es pot veure en el vídeo nº2, NdE]. Més en general, l’acció de la coordinadora va visibilitzar la tendència a l’emergència i la pressió de la base obrera que li impedeix a les direccions baixar-se fàcilment d’aquesta vaga i que fa al procés actual totalment diferent a altres moviments socials ocorreguts en les últimes dècades.\nVÍDEO 2: Gran entusiasme en la marxa de la coordinació dels vaguistes RATP-SNCF\nIdZ: Abans esmentaves al company Anasse Kazib discutint amb Philippe Martinez, sembla sorgir com un dels principals portaveus de la vaga…\nDC: Anasse s’ha transformat en un dels principals referents d’aquest moviment, no només en la lluita, sinó també en els mitjans i en els debats. En un primer moment els mitjans convidaven als debats televisius gairebé exclusivament a les burocràcies nacionals dels sindicats, però vist el desenvolupament que ha tingut el moviment i el pes dels sectors més decidits, van haver de començar a convidar a algú que pogués respondre per aquestes accions i que no tenien res a veure amb el calendari de les direccions oficials. Així apareix Anasse com a principal portaveu dels sectors de base.\nEnfront de diputats de la majoria governamental, Anasse s’ha mostrat com un gran polemista, sovint guanyant clarament el debat i no poques vegades deixant en ridícul als seus oponents, quelcom que ha despertat una àmplia simpatia entre molts treballadors que veuen que els mitjans tracten de callar el que pensa realment la base que sosté la vaga. És el cas de quan Anasse va polemitzar amb el ministre de transport en un popular programa de televisió, deixant en evidència la hipocresia del govern.\nVa tenir molta repercussió en particular un programa en el qual una diputada macronista va quedar molt a la defensiva enfront de la demostració d’Anasse de que ella mateixa no entenia la reforma que estava defensant i aquesta li va acabar dient a Anasse que el que ell feia era “terrorisme verbal”. En un molt bon reflex, Anasse es va aixecar i va marxar del programa (que ja estava per acabar) dient-li que amb aquests arguments no es podia discutir i que era un insult a les víctimes del veritable terrorisme, quelcom que va ser molt recolzat en les xarxes socials.\nÉs un fet simptomàtic de conjunt que un dirigent obrer revolucionari com Anasse emergeixi com a principal figura de la vaga. Això és assenyalat tant per publicacions com Le Parisien, o per Arrêt sud Images que té un públic més intel·lectual, pròxim al de Le Monde Diplomatique, així com per Libération, i es veu també en les múltiples invitacions que rep de la premsa. La contra-cara d’aquest fenomen és que l’extrema dreta xenòfoba està boja amb l’emergència d’una figura del moviment obrer d’origen àrab-musulmà i treu cada dos dies un nou article sobre ell, amb títols tan simpàtics com “Anasse Kazib, entre sindicalisme i comunitarisme” o “Anasse Kazib i la ‘salafització’ del moviment social”.\nEt pot interessar: Brutal repressió a París durant la jornada de protesta contra la reforma de jubilacions\nIdZ: Havent passat les vacances amb el moviment encara en marxa com vam veure en les jornades del 9 de gener, i ara amb les maniobres de Macron, quina és la situació actual?\nDC: El conflicte està en una situació difícil. Després de més de 40 dies de vaga en els transports i malgrat l’entrada parcial dels treballadors de les refineries i d’altres sectors menys estratègics, no hi ha perspectives clares de generalització de la vaga, quelcom que genera una pressió a reprendre el treball en alguns sectors, encara que la vaga continua sent forta en el metro i els trens de rodalies.\nEn aquest marc, el govern, encara que s’està mantenint en el seu pla, està travessat per fortes contradiccions enfront d’un moviment que ha resistit a les vacances de cap d’any i que compta amb un suport majoritari en la població, mentre que la popularitat del govern no para de caure. És en aquest context que Macron va decidir acceptar la proposta de la CFDT [una de les burocràcies més pro-patronals, NdR] d’una reculada ultra parcial sobre la qüestió de l’augment immediat de l’edat de jubilació de 62 a 64 anys per a veure si aconsegueix desmoralitzar als vaguistes i donar-li una volta a l’opinió pública. La maniobra no cala a nivell de la base, és més, gent que anava a reprendre el treball va seguir una setmana més amb la vaga perquè no s’entengui que tornaven a la feina per la proposta de Macron, així de clar ens ho han dit diversos vaguistes, però després de tants dies de vagues el cansament se sent.\nEl govern està molt qüestionat i més amb el salt en la repressió que es va donar la segona setmana de gener. Per la intervenció de la policia per a impedir accions dels advocats, però sobretot per la repressió de la marxa del dijous 9, en la qual li van trencar el cap a una conductora del metro [Es pot veure en el vídeo nº3, NdE],van disparar amb flash-ball a menys de dos metres de distància a un manifestant (quelcom que està prohibit) i van ficar presos a diversos vaguistes. Una editorial de Le Monde parla per primera vegada de “violència policial sense cometes”.\nTots aquests elements van obligar a Macron i el seu ministre de l’Interior aquesta setmana a canviar de to, quelcom que expressa un salt en la pèrdua de legitimitat de la policia en sectors de la població que van més enllà dels sectors d’esquerra. Nosaltres organitzem des de la coordinadora una conferència de premsa amb la presència de diverses organitzacions polítiques i socials i alguns diputats i senadors d’Europa Ecología-Los Verdes o Francia Insumisa per a denunciar-ho, així que encara que la dinàmica general de la vaga és descendent no podem descartar que sorgeixin bretxes que el moviment pugui aprofitar.\nVÍDEO 3: Moment de la repressió en què li van trencar el cap a una conductora del metro.\nEl divendres passat [17 de gener] vam organitzar amb la coordinadora un acte en el local de la CFDT per a reafirmar que ells no parlen en nom dels vaguistes. La reacció hostil del conjunt de la burocràcia sindical (incloses les “contestatàries” CGT i FO) però també del conjunt de l’establishment, arribant a pronunciar-se en contra de l’acció a l’expresident François Hollande i Macron mateix, és una mostra del rol d’aquesta mateixa burocràcia com a sustentació del règim. Contradictòriament, això va portar al fet que per primera vegada es parlés de la coordinadora amb nom i cognom en els mitjans nacionals. A més, va provocar que moltíssims militants i estructures sindicals intermèdies se separessin de la posició de les seves direccions i manifestessin la seva solidaritat amb l’acció dels treballadors activistes.\nEt pot interessar: Vaguistes ocupen la Confederació del Treball Francesa: "No negociaran en el nostre nom"\nIdZ: Quines perspectives es veuen per a l’esquerra en aquesta situació?\nDC: El desenvolupament d’aquesta avantguarda obrera que està posant el cos a la vaga des de fa més de 40 dies és una enorme notícia per a la “extrême gauche”, com es diu aquí a França a l’esquerra. O almenys hauria de ser-ho. Tota aquesta nova ventrada de treballadores i treballadors que estan fent una enorme experiència en la lluita de classes podria donar-li cos a l’objectiu de posar dempeus un partit socialista revolucionari a França, si l’esquerra tingués aquest objectiu. El propi desenvolupament de la vaga, els seus enfrontaments amb el govern, la policia, l’actitud de la burocràcia, etc., posa sobre la taula cada vegada més clarament la necessitat d’un partit d’aquestes característiques.\nNosaltres des del CCR venim lluitant per aquesta perspectiva dins de l’NPA, no només ara, clar, sinó des de la seva pròpia fundació. A l’últim Congrés del partit a principis de 2018 vam obtenir gairebé l’11% dels vots amb la Plataforma Z per a aquesta perspectiva [en aquesta mateixa proporció el CCR està representat en la direcció del NPA, NdR]. Necessitem un partit revolucionari de la classe treballadora. Creiem, i així ho venim sostenint, que tant l’NPA, com l’altre partit històric de la “extrême gauche”, Lutte Ouvriere (LO) hauríem d’impulsar un partit revolucionari unificat que es proposi nuclear a tota la nova ventrada de treballadors i treballadores que està protagonitzant els durs combats actuals darrere d’un programa i una estratègia revolucionaris.\nAmb Olivier Besancenot, principal referent de la “extrême gauche” i dirigent del corrent majoritari del NPA, venim confluint en els piquets de la vaga. Les seves posicions bastant radicals i la seva actitud militant en la vaga mostren que està impactat pel que està ocorrent en la lluita de classes a França, almenys des de la revolta dels Gilets Jaunes. Podríem dir que Besancenot veu la importància d’aquests dos grans fets i que els mateixos podrien modificar la realitat de l’extrema esquerra. Tot i tenir grans diferències, en això coincidim. Nosaltres plantegem la proposta d’un partit revolucionari unificat per a revertir aquesta situació. I tot el que puguem fer en comú en aquest sentit, tot pas que puguem donar, encara que sigui parcial, volem impulsar-ho.\nEn aquest sentit la participació d’Anasse i de Besancenot en un debat fa uns dies, juntament amb Eric Drouet [una de les principals figures dels Armilles Grogues, NdR] en el programa inaugural d’un canal d’esquerra dirigit per una periodista que aquí és bastant coneguda, va ser com una petita mostra del que podria donar un partit d’aquest tipus.\nIdZ: Finalment, quina avaluació fan de la intervenció del CCR en el procés fins al moment?\nDC: En la mesura de les nostres forces, creiem que venim complint un paper en el procés actual lligat als sectors més avançats del moviment, tant impulsant la coordinació, com en els piquets, com portant la veu dels vaguistes amb Anasse, però també amb Révolution Permanent, el nostre diari, que ja en 2018 s’havia convertit en un punt de referència per a un sector durant el moviment dels Armilles Grogues amb més de 2 milions de visites mensuals, i que novament està complint un paper important. A les seves cotes de visites Révolution Permanent supera l’audiència de periòdics històrics com L’Humanité, lligat al Partit Comunista francès.\nEn relació al CCR, aquest treball que fem és molt reivindicat, en el marc que hi ha un fenomen fort de politització i d’emergència d’una consciència de classe nova. Això ens ha obert un diàleg amb molts companys i companyes amb els quals volem avançar en què s’incorporin a la militància. Venim organitzant Comitès de Révolution Permanent al Nord i al Sud de la regió parisenca amb desenes de vaguistes de la RATP, on està més concentrada l’avantguarda del moviment, i també amb diversos vaguistes de la SNCF, docents i estudiants. També a Toulouse i Bordeaux realitzem plenaris oberts amb desenes de companys i companyes que s’acosten al CCR producte de la nostra intervenció.\nModestament, creiem que si tota la “extrême gauche”, amb tota la seva militància, es jugués pel moviment com ho fa el CCR amb les seves modestes forces, per la coordinació, per la vaga, etc., estaríem molt més fortes. Estaria més fort tant la pròpia perspectiva de torçar-li el braç al govern com la possibilitat de posar dempeus un partit revolucionari a França. Crec que aquest és un sentit molt important de l’existència del CCR: mostrar que es pot fer una altra cosa, que es pot anar més enllà de la rutina electoral i sindical que és un càncer per a l’esquerra, no només a França, sinó a nivell internacional.\n La FT-CI está integrada per: Partido de los Trabajadores Socialistas (PTS) d’Argentina / Movimento Revolucionário de Trabalhadores (MRT) de Brasil / Partido de Trabajadores Revolucionario (PTR) de Xile / Movimiento de los Trabajadores Socialistas (MTS) de Mèxic / Liga Obrera Revolucionaria (LOR-CI) de Bolívia / Corriente Revolucionaria de Trabajadoras y Trabajadores (CRT) de l’Estat Espanyol / Courant Communiste Révolutionnaire (CCR) que forma parte del NPA (Nouveau Parti Anticapitaliste) de França / Revolutionäre Internationalistische Organisation (RIO) d’Alemanya / companys i compànyes de Left Voice dels Estats Units / Liga de Trabajadores por el Socialismo (LTS) de Veneçuela / Corriente de Trabajadores Socialistas (CTS) d’Uruguai. I com organizatcions simpatitzants: Frazione Internazionalista Rivoluzionaria (FIR) d’Itàlia / Corriente Socialista de las y los Trabajadores (CST) de Perú / Organización Socialista de Costa Rica.


a cop d'ull: Les veus del Pamano, de Jaume Cabré\n"Les veus del Pamano"(2004), d'en Jaume Cabré, és una gran novel·la (gran, 700 pàgines; gran, de bona), ambientada en un petit poble del Pallars Sobirà amb el rerefons històric de la Guerra Civil i de la postguerra.\nTorena, poblet imaginari de la vall d'Àssua (Pallars Sobirà), al cor dels Pirineus. La Tina Bros, mestra de Sort i fotògrafa aficionada, descobreix amagada, en l'escola abandonada de Torena, una llarga carta de l'Oriol Fontelles, antic mestre del poble i reconegut heroi franquista. La carta li descobreix la veritable història de l'Oriol Fontelles, i la Tina lluitarà perquè la seva memòria es conservi intacta.\nLa novel·la va saltant dels primers anys de la postguerra als primers anys del segle XXI, amb una trama plena d'odis, de traïcions i assassinats, de maquis i falangistes, on els protagonistes són cadascun dels habitants del petit poble de Torena.\n"Per això, l'únic consol meu és escriure't, filleta, i explicar-t'ho. El més probable és que no arribis a llegir-ho mai. Però jo ho hauré escrit. Podria ser que algú, a més dels ratolins que es passegen de nit per l'escola, trobés aquests quaderns, al costat dels meus dibuixos. Podria ser. Si es donava el cas, suplico a aquest algú que el faci arribar a la meva filla. Ho suplico amb tot el meu cor".\npublicat per en ramon a les 18:45\nSuposo que ja saps que Torena és Llessui, el poble del damunt de Sorre; el Pamano és el riu que passa pel costat de Sorre. Així que si vols reviure els escenaris de la novel·la t'hi apuntes un cap de setmana que pugem cap allà.\nCarai, Ignasi. A "pan y cuchillo" i amb dret de cuixa? Fet.\nei, acabo de llegir la novel·la i no cal dir que al·lucino i no paro de donar-hi voltes i recordar-ne coses. Un 10 de llibre!!!!\nPerò m'he quedat amb un dubte trascendental que no em deixa dormir: no puc desxifrar quei mata la Tina. Si algú de vosaltres ho ha entès, m'ho pot explicar si us plau?\nMooooltes gràcies per endavant.\nI visitaré Llessuí, i tant!!\nI com ho saps tu, que es tracta d'aquest poble?\nei, que no em contesta ningú?\nOstres, anònim, ho sento però és un post antic que reviso de tant en tant. Crec recordar que la Tina pateix un accident de circulació, probablement provocat per sicaris de la senyora Elisenda. Que Torena és Llessuí ho ha comentat el propi autor.


Apartments Prkačin Starigrad Croàcia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nDon Ante Adzije 4, Starigrad, Starigrad, Croàcia, 23244 - Veure al mapa\n"Very helpful and accommodating owner"\nHabitació Doble amb Cuina Americana (Double Room with Kitchenette and Sea View)\nSpecial Offer - One-Bedroom Apartment with Balcony - Relax Package\nConvenientment situat a Starigrad, Apartments Prkačin és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nApartments Prkačin també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Starigrad. Els clients de l'hotel poden gaudir de transport hotel/aeroport, servei de bugaderia, aparcament de cotxes, habitació familiar, servei de llançadora.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara servei de planxa, reproductor de DVD/CD, mosquiter, cuina americana, plat de dutxa per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com parc infantil. Apartments Prkačin és una elecció inteligents per a viatgers a Starigrad, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.\nTots els tipus de viatgers (96) Parelles (64) Viatgers en solitari (4) Famílies amb infants petits (17) Famílies amb infants grans (4) Grups (7)


Formada l’Assemblea d’Esquerra Unida Catalunya a la ciutat - El Web del Mirall.net\nFormada l’Assemblea d’Esquerra Unida Catalunya a la ciutat\nEl 30 de setembre va tenir lloc l’assemblea telemàtica per constituir l’assemblea local d’Esquerra Unida Catalunya a Santa Coloma de Gramenet, on van ser escollits Carlos Rosales com a Portaveu i Xavier Pujols com a responsable de Militància. Aquesta assemblea local és un pas més en el procés de formació d’Esquerra Unida Catalunya després de l’acte fundacional que va tenir lloc al febrer i en espera de l’assemblea constituent.\nEn aquesta primera assemblea, va escollir-se un grup de sis persones, a més dels ja citats Carlos Rosales i Xavier Pujols, format per Raquel Cuesta, Antonio Molina, Tere Adame i Ana Martín, què actuarà com a grup coordinador de manera provisional.\nEl portaveu provisional d’aquesta formació és Carlos Rosales, jove de 24 anys, què és militant del PSUC Viu i la JSUC i participa en diverses entitats colomenques com SOS Gent Gran o la PAHV entre d’altres. Infermer de professió, en l’actualitat treballa com a suport tècnic del Grup Municipal d’En Comú Podem a Santa Coloma.\nEsquerra Unida Catalunya es forma com a resultat la decisió de la direcció d’EUiA de trencar amb Izquierda Unida i amb els Comuns, no compartida per una majoria dels seus militants. Esquerra Unida Santa Coloma sorgeix com a l’espai d’aquelles persones que es senten referenciades a nivell estatal amb Izquierda Unida i què a més tenen en el projecte de Catalunya en Comú el seu espai a nivell nacional i d’En Comú Podem en l’àmbit local.\nA Santa Coloma, el gruix de la militància d’EUiA ha donat suport a la creació d’Esquerra Unida Catalunya.


Patró de punts per teixir - Instruccions senzilles - generalLlegir Més\nPrincipal generalPatró de punts per teixir - Instruccions senzilles\nPatró de monocroma\nPatró de dos colors\nEls nostres punts es relaxen suaument de punt discret i triomfen fàcilment. Les taques petites d'un color contrastat donen un cop de peu al vostre següent projecte. En aquesta guia per a principiants, us explicarem com teixir els lunars d’un i dos tons.\nPer teixir qualsevol cosa que no sigui normal, us sembla massa difícil "> Material i preparació\nAmb una llana llisa i monocroma sense efectes especials, els patrons es fan propis. Utilitzeu un fil mitjà i una mida d’agulla, com ara quatre o cinc, perquè és fàcil de teixir.\nLlana de gruix mitjà d’un o dos colors\nAquest patró és una extensió simple de la dreta llisa, en la qual les puntes esquerres intercalades formen els punts. No necessiteu cap coneixement especial per embellir la vostra feina amb el bonic patró. Només heu d'assegurar-vos que el nombre de punts es divisible per quatre.\nConsell: hagueu de teixir una sèrie de punts de l’esquerra abans d’iniciar el patró de manera que el costat cintrat de la vora de parada estigui a la part posterior del treball acabat.\nPer teixir el patró de lunars monocromes:\n1a fila: 1 punt esquerra, 3 punts dreta\n2a fila: teixir a l’esquerra\n3a fila: 2 punts a la dreta, 1 punt a l'esquerra, 1 punt a la dreta\n4a fila: teixir a l’esquerra\nRepetiu les quatre files contínuament.\nA la part posterior, els punts són visibles a través de les puntes en forma de v planes que hi ha sobre un terra de nus.\nEl patró de dos tons té una estructura agradable. És fàcil de teixir perquè treballes en una fila amb un sol color. L’efecte es crea mitjançant els anomenats punts d’elevació. A continuació s’explica aquesta tècnica. Com a coneixement previ, només necessiteu punts de dreta i esquerra.\nConsell: compteu que el punt es fa molt ajustat quan s'utilitza el patró de dos tons. Això fa que sigui més petit que un punt dret a la dreta amb el mateix nombre de punts i files. Per tant, teixiu una mostra de punt abans del primer projecte.\nPrimer determineu quin color voleu utilitzar per al fons (= color A) i quin per als punts (= color B). Utilitzeu el color A per obtenir una mida de malla divisible. Primer, teixiu una fila de punts de l’esquerra del color A abans de començar el patró. Ara nudeix el fil del color B. Els dos fils estan penjats al punt tot el temps. No el tallis.\nSi es fa un grollera a l’hora de teixir, això significa que simplement el feu lliscar de l’esquerra a la dreta de l’agulla. Si es lleva a l'esquerra, el fil conductor queda abans pel treball. A la dreta s’enlaira, en canvi, es troba darrere de la peça de punt.\nPer teixir el patró de dos colors de color:\n1a fila (color B): enlaire 1 punt a la dreta, teixir 1 punt a la dreta\n2a fila (color B): teixir 1 punt a l’esquerra, 1 punt a l’esquerra\n3a fila (color A): teixit a la dreta\n4a fila (color A): punt esquerre\n5a fila (color B): teixiu 1 punt a la dreta, 1 punt a la dreta\n6a fila (color B): enlaire 1 punt a l'esquerra, teixeix 1 punt a l'esquerra\n7a fila (color A): teixit a la dreta\n8a fila (color A): punt esquerre\nTeixiu aquesta seqüència una i altra vegada.\nA la part posterior es pot veure el fil de color B, que posa de pont els punts aixecats.\n1. Varia la distància dels punts entre si en el patró monocrom. El millor és dibuixar les puntes individuals sobre un full de paper. Una caixa amb X representa un punt, és a dir, un punt a l'esquerra. De forma alternativa, podeu distribuir els punts de manera irregular teixint un punt de mà esquerra en qualsevol punt.\n2. Un altre patró de punts està creat per petits forats de la tela. Treballeu sobre un sobre en lloc dels punts de punt esquerre esquerre situant el fil sobre l’agulla de teixir dreta des de la part davantera fins a la posterior. Això formarà una puntada addicional. Per equilibrar, heu de combinar els dos punts següents, cosa que significa que els col·locareu al mateix temps. Porta un fons amb un color contrastant, aquest patró és particularment bell.\n3. Combina els petits punts amb altres patrons que vulguis. Per exemple, col·loqueu seccions de punts entre ratlles en ziga-zaga o ondulades.\n4. Per al patró de dos tons, heu de confeccionar només files entre un i quatre. Com a resultat, els punts es troben directament els uns dels altres en lloc de compensar-los.\n5. En lloc d’utilitzar la tècnica de punt de aixecament, teixiu el patró de dos tons amb fils tensadors. Sempre guieu els fils dels dos colors del dit i teixiu cada punt en el color desitjat. Així, cada fil salta alguns punts. Es troba com una peça solta al fil posterior de l'obra. L’avantatge d’aquesta tècnica és que podeu canviar la distància dels punts que vulgueu. A més, a diferència de les corretges elevadores, els punts no necessàriament han de tenir dues fileres d’alçada. L’inconvenient és que heu de treballar amb dos fils alhora. Si estireu els fils tensadors massa forts, la peça de punt també és gairebé elàstica.\ncontingut Material i preparació l'essencial Gorra de punt barret blindar complet Variacions possibles Bufa un vent gelat, però al mateix temps el sol està enlluernant; en aquests casos, una gorra de punt és òptima. El teixit gruixut de llana escalfa i la pantalla protegeix els ulls. En aquesta guia us mostrem com teixir el capell de capçalera pràctic. Un ba\nCopyright general: Patró de punts per teixir - Instruccions senzilles - generalLlegir Més


Centre de tractament d’addiccions | CRAVING Girona\nCentre especialitzat en el\nAdaptem la teràpia a les circumstàncies i estat del nostre pacient.\nAlt percentatge de recuperació\nEl compromís del pacient, la nostra entrega i un tractament individualitzat ho fan possible.\nRecupera la teva vida i tornar a gaudir-la plenament sense dependencies\nL’addicció és un malaltia i com a tal la reconeix l’OMS.\nÉs una malaltia neurològica, crònica, progressiva i que pot arribar a ser mortal si no es tracta.\nEs caracteritza perquè crea en la persona una dependència absoluta cap a un fals benestar o recompensa que creu obtenir a través de certes conductes o el consum de substàncies, fins al punt de tornar-se un impuls incontrolable.\nTot això repercuteix de manera negativa en la seva salut i en la seva vida en general.\nCal superar els prejudicis, entendre aquest punt i donar-li la importància que té: un addicte és una persona malalta que necessita ajuda professional.\nSegurament, no et passaria pel cap tractar de recuperar-te d’una apendicitis pel teu compte ni entendries que algú et recriminés el fet de patir-la, oi?\nDe la mateixa manera, tampoc s’ha de prendre a la lleugera una addicció ni culpar l’addicte per no ser capaç de deixar per si mateix el consum o hàbit de què és dependent.\nEn concret, és una malaltia neurològica, crònica, progressiva i que pot arribar a ser mortal si no es tracta.\nAquestes són les addiccions que tractem\nUna conducta addictiva és la conseqüència d’una malaltia, no pas la seva causa.\nTractament d'addiccions a substàncies\nTractament d'addiccions comportamentals\nUna addicció comportamental és una malaltia mental que fa que una persona senti una necessitat o impuls incontrolable de dur a terme una activitat determinada, cada vegada amb més freqüència, fins a tornar-se dependent del fals benestar que li genera. Això provoca un deteriorament en la seva vida.\nTractament de codependència en addiccions\nLa codependència o coaddicció és un problema emocional que, sovint, pateixen els qui conviuen amb un addicte i que els genera una dependència cap al malalt obsessiva i basada en la por: temen que al seu ésser estimat li passi alguna cosa dolenta o es culpabilitzen per la seva situació.\nCom tractem l’addicció a Craving Girona?\nNo t’enganyarem; sortir d’una addicció no és fàcil, però sí possible.\nLes possibilitats de superar-la són elevades quan el malalt accepta ajuda professional i segueix el tractament.\nA Craving, concretament, el nostre índex de recuperació és superior a un 85%: una àmplia majoria de persones que han deixat enrere tot el dolor i els problemes que els van causar les seves dependències i que avui són capaços de portar una vida normal i totalment lliure d’elles.\nCom ho aconseguim? Amb el teu compromís, la nostra entrega i un tractament que en tot moment té en compte cada pacient i tot el que el concerneix.\nExplica’ns el teu cas perquè puguem ajudar-te\nL’objectiu d’aquesta primera entrevista és esbrinar com podem ajudar-te a tu. Després, sempre ets tu qui tria com seguir: pots acceptar la solució que t’oferim o no.\nDecideixis el que decideixis, aquesta primera trobada és sempre gratuïta i no et compromet a res; ni tan sols tens per què facilitar-nos el teu nom real.


Sánchez no llança la tovallola i confia a reunir-se amb Torra a Barcelona\nEl Govern al·lega que "tots els escenaris estan oberts" malgrat la fredor del líder independentista\nEl president manté la intenció de veure el cap del Govern en el Consell de Ministres del 21-D\nMadrid - Divendres, 07/12/2018 | Actualitzat a les 18:33 CET\nEl Govern central no es dona per vençut i continua confiant que es pot materialitzar la reunió entre Pedro Sánchez i Quim Torra a Barcelona el 21 de desembre. Malgrat la fredor amb què el Govern català ha respost a la possibilitat d’una trobada bilateral entre els dos mandataris, l’Executiu insisteix que hi ha opcions que es produeixi. "El Govern no llança la tovallola", van assenyalar aquest divendres fonts governamentals i van insistir que hi ha propostes que s’acaben acceptant "perquè cauen pel seu propi pes".\nLa trobada va ser proposada per Sánchez amb motiu de la celebració a la capital catalana del Consell de Ministres del pròxim 21-D, en el qual està previst aprovar mesures específiques per a Catalunya. El Govern va respondre amb una oferta perquè es reunissin els dos equips de Govern, el de l’Executiu i la Generalitat, com en una cimera bilateral entre dos estats, una cosa que la Moncloa rebutja.\nTot i així, el gabinet de Sánchez confia a tancar la cita i no descarta que l’agenda presidencial pugui encaixar alguna fórmula per facilitar la trobada, com per exemple fer-la el dia anterior, per dotar de més rellevància a la cita. "Tots els escenaris estan oberts", indiquen fonts governamentals.\nLa reunió amb Torra és especialment valuosa ara que Sánchez ha decidit que presentarà els Pressupostos del 2019 davant del Congrés. La posició que adoptin el PDECat i ERC decidirà si els comptes públics es tramiten o no, i el Govern confia que, més enllà dels abismes, els independentistes no bloquegin el projecte. Si fos així, el president guanyaria oxigen, aclariria un avenç electoral imminent i tindria més aplanada la supervivència a la Moncloa fins a la pròxima tardor.


Customitzats | (Mini)jo\nby peptaberner on 24/11/2012\nGrossa l’ha feta el dissenyador Custo Dalmau, probablement un dels més internacionals que tenim, amb la samarreta de la selecció catalana de futbol. No li ha agradat a ningú, es veu: “a qui hem de matar perquè la retirin?”; “avui ma filla m’ha vomitat a sobre i ja tinc la nova samarreta de la selecció catalana”, “no sé què és pitjor, si el llibre d’anglès The secret diary of Adrian Mole o la nova equipació de la selecció catalana”, són alguns comentaris que expressaven decepció al Twitter.\nDefinitivament, l’estrena de la nova vestimenta no estarà a l’alçada de la polèmica generada pel disseny rococó d’en Custo, que s’ha inspirat en les flames del drac de Sant Jordi per pintar una mena de llengües de foc grogues i taronjes que els jugadors lluiran al pit i a l’esquena: Nigèria, la selecció número 57 del rànquing FIFA, serà el rival de nostra selecció no oficial el 2 de gener, a Cornellà-El Prat, territori més aviat espanyol(ista).\nUn combinat, l’africà, que té figures com l’Obafemi Martins, del Levante, l’Obi Mikel i en Víctor Moses, dues estrelles rutilants del Chelsea; que ha participat en cinc mundials i que ha tingut a les seves files a glòries com en Finidi George –el del barret de tío Pepe, del Betis–, en Taribo West, en Mutiu Adepoju, l’Amokachi o en Rashid Yekini. Ah, i el gran Emmanuel Amunike, Manolo per als amics, que va deixar empremta a l’infermeria del Barça de Bobby Robson, al cel sia.\nMolta samarreta per tan poca selecció, el dia que el míster català que amb prou feines parla castellà, en Johan Cruyff, dirà adéu al càrrec més honorífic dels que es fan i es desfan. Són les coses de no tenir ni estat propi, ni estructures d’estat, ni dret a decidir: perquè et facin una mica de cas t’has de posar una samarreta ‘customitzada’ i l’endemà de la ressaca de Cap d’Any au, a jugar, amb un fred que pela i contra els hereus de l’Amunike. In, inde, inde-pen-dèn-ci-a!\nTags: Catalunya, Custo Dalmau, diari de girona, futbol, independència, Nigèria, pep taberner, selecció catalana\nAmb el peu esquerre →\nSi per Kanses …