La ignorància, la ignomínia, la falòrnia i la cohabitació: 2009\nFa uns quants anys vaig anar a viure a Tiana per segona vegada, en aquell moment i en aquell lloc el vaig conèixer. Més endavant, una fosca nit de setembre, es va dedicar a fer-me trucades estranyes – obscenes. No va trigar a traslladar-se des de Santa Maria de Martorelles, on vivia, fins al pis on jo m’estava, just a la planta de sobre. Naturalment vaig fugir, cap a Premià i més tard a Mataró.\nQuan néixer el meu fill les primeres paraules que va dir van ser: “vull que ELL sigui el meu padrí”. El vam fer padrí, però també vam mirar de fugir una mica més lluny, cap a Cardedeu. Ara ell es trasllada de sota el Montgrí fins a Cardedeu i per acabar-ho d’adobar jo treballo a Martorelles, des d’on ell em feia les trucadetes de mitjanit.\nM’està perseguint? Algú em podria amagar a casa seva? Sóc net, endreçat i puntual.\nPerpetrat per adrià a 9:03 6 comentaris:\nCARRIL D'ACCELERACIÓ I CEDIU EL PAS: USOS I COSTUMS\n1. Arribes al carril d’acceleració de l’autopista a una velocitat anormalment reduïda. Fas diversos intents de entro, no entro, entro, no entro. I, finalment, saltes a l’autopista com un salmó i que Déu hi faci més que tu.\n2. Arribes al carril d’acceleració de l’autopista a la velocitat correcte però t’agafen cagarrines quan veus els cotxes passar i vas frenant, frenant, frenant... fins que al final pares del tot i et quedes a sobre del triangle de cediu el pas amb el morret ficat dins l’autopista.\n3. Arribes al carril d’acceleració de l’autopista a la velocitat correcte, vas accelerant fins que agafes la mateixa velocitat a la que van els vehicles de l’autopista i t’incorpores tranquil·lament sense molestar, repeteixo, SENSE MOLESTAR.\nEscolliu, a mi m’és igual, però de la resposta en depèn la salut del vostre cotxe i la salut mental de la resta de conductors.\nPerpetrat per adrià a 8:59 Cap comentari:\nPROMESA I TANCAMENT\nHo vaig prometre i ho compleixo. Us prometo que ja no en parlaré més, per no fer-me pesat. Ahir vaig anar al debat que organitzava l’Il·lustre (on n’hi hagi) Col·legi d’Advocats de Barcelona sobre la pena mediàtica, el del cartellet del post de sota d’aquest.\nHe de dir que en vaig sortir una mica frustrat per diverses raons. La primera és que hi havia poca gent. Llàstima, als advocats ens hauria d’interessar més, no hi havia més penalistes disposats a escoltar una estoneta? La segona és perquè el degà del Col·legi de Periodistes de Catalunya (no poso noms de forma conscient), va engegar el ventilador i va culpar a tothom, incloses les persones que miren la televisió, de les situacions que s'han donat darrerament. No ho vaig entendre... si que tinc clar que els periodistes estan immersos en una lluita que no és seva, que és dels empresaris mediàtics (antena 3, tele 5...) per l’audiència. Però, digueu-me si és culpa dels empresaris que un càmera li digués a una dona: “mire ya sale, insúltelo”, per tenir unes imatges més impactants del noi de Tenerife (això és real). Si que va valer la pena la intervenció del President del Consell de l’Audiovisual de Catalunya. Va fer unes reflexions similars a les que jo havia fet en l’article de més avall (potser per això em va agradar tant :-)). Va acceptar que moltes de les situacions dels darrers dies havien estat patètiques... Genial, és un bon primer pas, jo també acceptaré errors gremials en els apunts finals següents:\n1. Reflexió a periodistes i advocats: el secret de sumari hi és SEMPRE. El secret de sumari s’inicia amb la instrucció del cas i s’acaba en el moment de la vista oral que és pública. Durant aquest temps només les parts poden saber coses del cas (advocats, fiscal i jutge). Quan el jutge declara el secret de sumari en una interlocutòria el que està dient és que mentre dura la investigació ni tan sols les parts poden saber res del cas. Per tant, si hi ha secret sempre, qui filtra coses a la premsa? Entono el mea culpa, perquè això ha de ser cosa dels advocats. Vigilem.\n2.La presumpció de la que hem parlat és d’innocència, no de culpabilitat, per tant, "presumpte assassí" és del tot erroni.\n3.Cal revisar i actualitzar els protocols de trasllat, detenció... Com bé va dir la secretària de la Junta de Govern de l’ICAB: les detencions espectacle no porten enlloc i no ajuden a cap procés.\n4. Pel que fa al cas de Tenerife... Un diari va escriure primer una crònica de les que tots hem llegit “el asesino, monstruo...”, cal cap d’uns dies deia, en el titular, que el noi estava abatut i que no es podria recuperar del que havia viscut. Doncs bé, més endavant, en el text de l’article diu que el noi “vomitava, tenia malsons, mal de cap, plorava...”, doncs apa!!! Més carnassa!!! Si no n’hi havia hagut prou amb la primera vegada, anem a treure en una segona més drapets bruts personals per tornar a vendre, o sigui que ni tant sols la compassió va ser real. Deixeu-lo en pau, collons, que ja heu fet prou mal!!!\nAh, per cert, una altre, quan m’atreveixi, parlaré de l’Il·lustre (on n’hi hagi) Col·legi d’Advocats de Barcelona, que també necessita una espolsada.\nPerpetrat per adrià a 9:50 Cap comentari:\nPRESUMPCIÓ DE NOU\nLa Núr va respondre, fa uns dies, amb aquest article a un altre que jo havia fet sobre la presumpció d'inocència. Li agraeixo, sobretot perquè el tema m'agrada i, com a mínim, n'hem parlat una estoneta. També perquè així sé que algú llegeix el que escric. Doncs bé, avui, a l'Il·lustre Col·legi d'Advocats de Barcelona hi ha la sessió que està descrita en el cartellet que he adjuntat. Estava prevista de fa temps i m'hi havia apuntat fa dies, però ara ha agafat més importància amb el que va passar el cap de setmana a Tenerife i que explicava, perfectament, la Núr. Demà explicaré com ha anat...\nPerpetrat per adrià a 8:35 Cap comentari:\nRECULLO EL TESTIMONI\nAvui em toca defensar dues coses que són difícils d’explicar.\nComenço per recollir el testimoni del post que hi ha just a sota d’aquest. Els delictes que, previsiblement, poden haver comès les dues persones imputades en el cas del Palau de la Música cobren una especial importància quan es parla de la quantitat, mentrestant podríem dir que “només” estan acusats de falsedat documental i apropiació indeguda. Serà la investigació que ara s’està duent a terme la que decidirà si se’ls pot, o no, acusar d’altres delictes i en quin grau s’han comès els que ja es coneixen (continuat, diversos...) i decidirà, sobretot, si s’han comès o no. No vull avorrir deixant aquí gran quantitat d’articles de codis o jurisprudència però si que cal recordar que la presó provisional és una eina que, com he dit més d’una vegada, s’ha d’utilitzar amb molta cura. Bàsicament perquè es tracta d’empresonar una persona que encara no ha estat jutjada, que no té una condemna concreta, que no sabem, perquè així ho diu la llei, si és o no és culpable (ningú ho és fins que es demostra en un judici, fins que hi ha condemna). L’alarma social es pot prendre com a base per a decretar una presó provisional, però, repeteixo, l’alarma social, no la indignació social. La llei no es pot dictar en base a la ràbia que sentim cadascú de nosaltres, les sentències tampoc. Pot ser que en aquesta ocasió s’hagi comès un error (no he llegit la interlocutòria del jutge que el va deixar en llibertat), malgrat tot la previsió i la certesa és que el judici per aquest cas no serà ni la setmana que ve, ni el mes que ve, ni, segurament, l’any que ve. No es pot tenir a la presó a una persona de forma preventiva durant tant de temps i aquí si que em permeto demanar celeritat a les autoritats judicials perquè la dilació en el procés no sabria com defensar-la.\nEl segon tema són els casos de “corrupció” que han sortit a la llum els darrers dies. No me’n podia estar de fer-hi algun comentar-hi, tot i que reconec que són temes difícils de tocar i voldria fer algunes apreciacions:\n1. No tots els polítics són iguals, ja he “confessat” algun cop que he estat polític en un poble i us puc assegurar que la majoria de persones que s’hi dediquen no tenen la intenció de lucrar-se de forma ràpida i a costa de molts. Aquest cas, com l’anterior, cobren força quan surten als mitjans de comunicació i quan sabem que aquell o aquell altre s’han embutxacat tants diners... En realitat, però, no crec que la corrupció política en els ajuntaments arribi ni a l’1 per cent del total d’alcaldes i regidors que hi ha a al nostre país (estem a la vora dels 1.000 ens locals).\n2. Ara alguns s’han apuntat a demanar la “presumpció d’inocència”. Aquest és un terme jurídic que es pot tenir a la punta de la llengua segons el vent que bufi perquè s’acaba prostituint. La presumpció d’inocència té molt a veure amb el que explicava en el punt anterior i s’ha de respectar sempre, no només quan la part passiva és militant d’un partit polític concret. No m’ha agradat el que ha passat però encara m’ha agradat menys la reacció d’alguns partits. Em permeto recordar-los que a les televisions públiques que depenen directament o indirectament d’ells es vulnera aquest dret a diari i no surten a fer-ne una defensa aferrissada com estan fent ara.\nRecuperem la calma si us plau, tinguem una mínima fe en la justícia, sabent que també comet grans errors i esperem al desenllaç de tot plegat. Els judicis paral·lels no són bons.\nPerpetrat per adrià a 10:21 2 comentaris:\nUn pot anar de bona fe quan té sis anys i després de robar un sobret de cromos quan l'enganxen demana perdó i promet no fer-ho mai més. Però quan se'n tenen setanta-tres i el que t'has endut són vint milions d'euros...\nDigueu-me burro si voleu, però hi ha coses que no entenc per molt que s'ajustin a llei i em fan pensar que no tots som iguals davant d'aquesta llei. Hi ha d'haver actuacions que han de ser estètiques i exemplificadores i aquests dos senyors haurien d'haver passat algun dia a la presó, ni que fos per fer-nos veure que passar-te trenta anys robant, enganyant i mentint mereix algun càstig més que una breu visita a la nova ciutat de la justícia.\nPerpetrat per Jordi Casanovas a 0:21 Cap comentari:\nNa Poeva és una prostituta. Diuen que va venir del nord, que la va portar un d’aquells vents freds que l’hivern et poden aclarir l’esperit o convertir-te en el més salvatge dels monstres.\nPoeva havia estat jove, com totes les prostitutes... com tothom i durant molts anys la seva millor ofrena era el seu cos. Un cos jove, bonic, perfecte. Un cos amb unes corbes ben definides i amb racons feréstecs i poc explorats.\nPoeva no havia estat mai amable, no li calia, els seus clients s’adaptaven a la irritabilitat constant que respirava i a les maneres de fer tosques i desagradables que exhibia. Però aquell cos els atreia. No els hi va importar mai que no demostrés cap gratitud, cap simpatia, cap tendresa...\nPoeva, però, s’ha fet gran, com en tots els contes tristos on hi apareix alguna prostituta. Els seu cos no és prou vell per deixar-ho estar, ni prou jove per atreure els clients com abans. Ella no ha après mai a ser acollidora i ara ja li sembla massa tard. El seu cos està massa potinejat, manejat... ja no queden racons inexplorats i els clients ja no se senten atrets per tanta deixadesa.\nPoeva, ara, seu en el mateix racó de sempre i observa, cansada, trista... però massa orgullosa per plorar, per trencar amb tot i tornar a començar de nou. Massa gran, segons ella, per aprendre paraules noves, altres maneres de fer...\nPer a Poeva, però, no és tard, els seus clients ho sabem, només li cal deixar l’orgull que l’ha mantingut fins ara. Si, encara hi és a temps!!\nPerpetrat per adrià a 14:38 Cap comentari:\nA veure, U2 ve a Barcelona a engegar la seva gira mundial, fent-hi dos concerts que han d’haver reportat a la ciutat uns ingressos considerables a part d’una publicitat a nivell mundial brutal. Segur que a més la gent que va anar als concerts, els periodistes que el van seguir, els policies que el controlaven van fer consum i despesa als comerços i bars del barri. Tenir un gran equipament al costat de casa dóna molts avantatges, prestigi i vida a un barri. Aquests beneficis, molt de tant en tant, comporten algun inconvenient.\nHi ha vegades que les autoritats haurien de poder engegar a pastar als veïns que truquen per queixar-se i aquesta hauria de ser una d’aquestes vegades. Per què una part de la bona imatge que havia donat la ciutat se n’ha anat en orris per culpa de quatre, i molt probablement el següent concert que hagi de programar Dr. Music s'hagi d'anar a veure a València o Saragossa. Llavors el mateix que ha trucat per queixar-se del soroll també trucarà per queixar-se que ja no es fan concerts i que el seu veí ha hagut de tancar el bar.\nI això em recorda al veí torracollons que, havent llogat una bonica casa al costat del local dels diables, el dia del correfoc de la festa major trucava a la policia local per queixar-se que fèiem soroll.\nI ja em perdonareu, però és que s’ha de ser burro de queixar-se i molt més de fer-ne cas. I no dic que els veïns no tinguin dret a dormir o a veure la televisió tranquils. Però hi ha vegades que un ha de saber aguantar-se.\nPerpetrat per Jordi Casanovas a 0:20 1 comentari:\nTiana, Bar de baix 2:00 a.m\nAdrià - Què? Baixem a Titus?\nJordi - Passo d’agafar el cotxe, a més és tard.\nAdrià - Si només són les dues!\nJordi - Que et dic que no, si agafo el cotxe és per anar a París\nAdrià - No hi ha ous!\nParís, Torre Eiffel 2:00 p.m\nAdrià - No hi ha ous a tornar al Bar de baix abans no tanquin\nJordi - Vale!\nJudith - Esteu com una puta cabra!\nAquesta història està basada en fets reals, qualsevol semblança amb els personatges reals és intencionada.\nPerpetrat per Jordi Casanovas a 16:31 11 comentaris:\n- Numerosas funciones de edición de canales\n- OSD teletexto y función de subtítulos soportada\nAgafeu aquestes frases i passeu-les per aquí seleccionant Español i Català.\nUn cop fet dieu-me si això no és mala llet, desídia i racisme. I el més greu és que passem de tot i ho entomem sense dir res.\nNo cal ni que expliqui com estaven les instruccions d'us...\nPerpetrat per Jordi Casanovas a 1:17 2 comentaris:\nRelats Conjunts - Anada de bola\nInterpretant el sentiment i els anhels del poble que ens acaba de donar el seu sufragi, proclamo la República Heilongjiangesa com Estat integrant de la Federació Xinesa.\nD'acord amb el President de la República federal xinesa senyor Kao Chiu, amb el qual hem ratificat els acords presos en el pacte de Liang-Shan-Po, em faig càrrec provisionalment de les funcions de President del Govern de Heilongjiang, esperant que el poble Xinès i el Heilongjiangès expressaran quina és en aquests moments llur voluntat.\nEn fer aquesta proclamació, amb el cor obert a totes les esperances, ens conjurem i demanem a tots els ciutadans de Heilongjiang que es conjurin amb nosaltres per a fer-la prevaler pels mitjans que siguin, encara que calgués arribar al sacrifici de la pròpia vida.\nTot aquell, doncs, que pertorbi l'ordre de la naixent República Heilongjiangesa, serà considerat com un agent provocador i com un traïdor a la Pàtria.\nEn proclamar la nostra República, fem arribar la nostra veu a tots el pobles de Xina i del món, demanant-los que espiritualment estiguin al nostre costat i enfront de la monarquia bolbònica que hem abatut, i els oferim aportar-los tot el nostre esforç i tota l'emoció del nostre poble renaixent per afermar la pau internacional.\nPer Heilongjiang, pels altres pobles germans de Xina, per la fraternitat de tots els homes i de tots els pobles, Heilongjiangesos, sapigueu fer-vos dignes de Heilongjiang.\nHarbin, 14 d'abril de 210 a.C.\nPerpetrat per Jordi Casanovas a 23:53 6 comentaris:\nLa presumpció d'inocència no són només paraules, no és només un gest puntual en un moment concret, no és cobrir l'expedient... la presumpció d'inocència és un dret que tots tenim. Un dret que, bàsicament diu que no es pot considerar a ningú culpable fins que hagi estat jutjat i, naturalment, una sentència digui que ho és. Així doncs la presumpció d'inocència és una actitud, una manera de comportar-se, és, fins i tot, una manera d'entendre el respecte a les persones, a la seva llibertat, als seus drets... una manera d'entendre la democràcia.\nAlgú, però, es creu que afegint "pressumpte" davant de qualsevol nom ja podem dir el que volguem d'aquella persona: "todos esperamos que se haga justicia y que se encierre al presunto asesino", això ho vaig sentir ahir, al l'infame programa de TVE "Gente". En aquest programa vaig sentir per primera vegada "terrorismo machista"!!!!! Imagino que, després, algú els hi va donar la definició de terrorisme i, de pas, la de masclisme. En programes televisius com l'esmentat i en d'altres molt similars d'altres cadenes han arribat als límits més bèsties de l'estupidesa humana posant contra les cordes al sistema judicial, a la imparcialitat judicial i, en definitiva, a la democràcia.\nUn dels màxims representants d'aquesta vergonya és en Jordi González que, darrerament en la seva nòria (més que nòria em recorda un ventilador que l'engegues, hi tires merda a sobre i l'escampa per tot arreu) ha creat situacions que han rondat la ilegalitat, per no dir que hi han entrat plenament.\nSi alguns periodistes segueixen vomitant la seva frustració, la seva ignorància i la seva estupidesa en programes estúpids ens juguem una part de la nostra democràcia, ens juguem una part del nostre sistema jurídic que, per més que aquests programes vulguin fer creure, no és tant dolent (entent que el que falla és l'administració de justícia que està colapsada, no el sistema normatiu).\nPerò és que alguns periodistes ho tenen clar, sinó que serveixi aquesta frase que em va dir un periodista que ara està a RAC: "allà on no hi ha polèmica es crea, el cas és que la gent t'escolti".\nPerpetrat per adrià a 8:20 1 comentari:\nUn peatge fa ràbia, dos molta ràbia, tres odi profund i si a sobre no portes targeta de crèdit, ni teletac i has de passar pel manual llavors n’hi ha per agafar una retallada i començar a engegar trets a tort i a dret.\nPerò el que em treu de polleguera és que només obrin una línia per pagar manualment i que en el cotxe que tens davant i hagi una d’aquelles persones que quan arriba agafa la bossa del seient de darrere, en treu el moneder, tria les monedes, paga, espera el canvi, el recull, el torna a posar al moneder que torna a guardar a la bossa que torna a deixar al seient del darrere i llavors a sobre demana el tiquet que ha de deixar al moneder per no perdre’l i agafa la bossa del seient del darrere...\nQue no ho sabies que hauries de pagar el peatge?, que no ho saps que d’aquí a deu quilometres n’hi ha un altre i d’aquí a vint-i-cinc un altre?\nVols fer el favor de tenir els diners preparats!\nPerpetrat per Jordi Casanovas a 20:11 1 comentari:\nPossiblement aquest post l'entenguin només algunes persones, demano disculpes a tota la resta, però penseu que és una cosa bona. He aconseguit una de les fites més importants de la meva vida i volia donar les gràcies a tots els que m'han acompanyat en aquesta travessa, amb noms concrets i a l'engrós:\nGràcies, particularment, a la Isabel i a l'Arnau, per ser-hi i per la seva paciència. A alguns amics, que ho són, sobretot a en Jordi i la Marta. Als meus pares. A la meva professora particular d'anglès. Gràcies, també, a alguns companys i companyes de feina per les oportunitats i per aguantar-me. Finalment, gràcies a tots aquells que d'alguna manera hi han participat o ho han patit, una abraçada i em teniu a a la vostra disposició pel que faci falta.\nPerpetrat per adrià a 14:26 4 comentaris:\nNOVA PREGUNTA EXISTENCIAL\nPer què allà on l'home diu: vaig a sopar amb els amics, la dona llegeix: s'acaba d'obrir un procés participatiu per recabar opinions sobre el meu sopar amb els amics?\nPerpetrat per adrià a 18:27 2 comentaris:\nTots són iguals, quan necessites un rei que mati un ós insuportable no el trobes mai.\nPerpetrat per Jordi Casanovas a 23:45 Cap comentari:\nAvui he rebut aquest missatge al mòbil:\nDuas chichas te qieren! Una tiene ojos azules. Descubre que es!\nHe de confessar que he estat a punt de respondre, bàsicament per curiositat. Com en una frase tant curta es poden crear tants dubtes? D'entrada, tot i que mal escrit o escrit en un idioma que no entenc, dues noies em volen (o m'estimen, no ho tinc clar). Cap de les dues em coneix, però ja m'estimen o em volen... bé, no? Una té els ulls blaus, perfecte!! I l'altra? No té ulls? Els té d'un altre color? Ja la descarten ells mateixos perquè els seus ulls no valen la pena? I què vol dir: tiene ojos azules, éls seus? En té en un pot amb formol?. El més interessant, però, és la darrera frase: "Descubre que es!". Així, amb un signe d'admiració!. I si, m'he quedat admirat: què és exactament el que he de descobrir? Que dues noies m'estimin... coi, si és això val la pena, sobretot si l'estimació és carnal... però, m'estimaran a l'hora o per torns? Potser el que he de descobrir és què és tenir els ulls blaus... però això ja ho sé. No sé, la verita és que he estat a punt de demanar més informació... per saber, bàsicament.\nPerpetrat per adrià a 9:24 1 comentari:\nNEU A CARDEDEU (SI VOLEU)\nTotes les imatges d'aquest blog (bloc, blok...) tenen, només, dret moral d'autor, això vol dir que les podeu fer servir per allò que vulgueu, indicant, només, la seva procedència.\nPerpetrat per adrià a 16:09 2 comentaris:\nTots són iguals, quan necessites un rei que mati ...


Accueil > Minist�re d'Agriculture, Environnement et Territoire > D�marches > Regulaci� de l'activitat editorial de la Conselleria d'Agricultura i Pesca\nMinist�re d'Agriculture, Environnement et Territoire\nLes publicacions oficials s�n una eina essencial en la intenci� d'apropar les institucions a la ciutadania. Pel que fa a la Conselleria d'Agricultura i Pesca, at�s el seu �mbit material de compet�ncies, l'activitat editora afecta, molt particularment, els sectors agrari i pesquer. Aquestes publicacions constitueixen el suport informatiu i difusor de les activitats que, en compliment de les seves funcions, desenvolupa la Conselleria.\nL'activitat editora de la Conselleria d'Agricultura i Pesca ha adquirit darrerament una import�ncia creixent que aconsella consolidar la imatge institucional amb la intenci� de refor�ar la seva projecci� en els �mbits on desenvolupa l'activitat.\nTot aix� ha fet necessari aprovar una norma que permeti racionalitzar i coordinar aquesta realitat d'acord amb criteris objectius, la qual cosa s'aconsegueix amb l'establiment d'uns �rgans d'execuci� centralitzada de la gesti� editorial amb la finalitat que s'ordenin les iniciatives emanades dels diferents �rgans promotors i adequar-les a les necessitats reals. D'aquesta manera, tamb�, es garanteix la necess�ria unitat de les publicacions i, finalment, se'n milloren la gesit�, la identificaci� i la difusi�.\nInst�ncia de part o d'ofici\nOrdre de la consellera d'Agricultura i Pesca de dia 15 de gener de 2009 per la qual es regula l'activitat editorial de la Conselleria\nTel.: 971 17 61 00\nFax: 971 17 61 59\nMinist�re d'Agriculture, Environnement et Territoire: C/ d'Eusebi Estada, 145 - 07009 PalmaT�l�phone 971 17 66 66 / 971 17 61 00 - Fax 971 17 73 10Domaine http://cmot.caib.es


Cap Vermell - Sessions de fartlek per Cala Rajada\nSessions de fartlek per Cala Rajada\nNo sé si qualcú se'n ha donat però Cala Rajada ja és "fosca" i "tranquila". Vull dir que, per exemple, el passeig maritim de Son Moll, els aparcaments de Cala Agulla, Leonor Servera...són buits!! I que vol dir si són buits? Que els qui sòm afeccionats a córrer podem gaudir d'aquest esport plenament pels nostres carrers i aparcaments. Aprofitant la tregua hivernal es pot aconseguir una forma física de cara a les competicions d'estiu, perque entrenar el que es diu entrenar de debó s'aconsegueix només amb la constància i l'esforç. El fartlek és un bon exemple d'això. Per exemple, si un corredor es proposa estar una hora sense aturar podria dividir aquesta hora en diferents ritmes. Cinc minuts a ritme de jogging. Cinc minuts a ritme viu, cinc minuts a ritme ràpid... i aixì succesivament. Tenc l'impressió que tots els grups que es reuneixen per anar a córrer només es dediquen a quedar a tal hora, posar-se a córrer i devorar quilòmetres i quilòmetres sense descobrir a veure del que són capaços de fer. I això està molt bé, en principi, però si un club o qualsevol individu vol dir qualque cosa quan es presenta a qualque cursa popular, si realment vol fer un determinat registre o una determinada posició, crec que és impossible d'assolir si en els seus entrenaments no fa sessions de fartlek. Aquesta pràctica és indispensable per aguantar un ritme. Acostuma al organisme a aguantar els ritmes imposats.\nImaginau-vos els aparcaments de Cala Agulla a l'hivern. El seu verd quasi d'estàdi d'atletisme donant voltes d'abaix a d'alt, fent fartlek. No és casualitat que cada gener es faci aquí una carrera de cross. Córrer damunt l'herba i fer un esprint al llarg del seu camí de grava de 200 metres en 29 o 30 segons és un lloc idòni per poder fer-ho. Això si, ha d'esser de dia, perque allà no hi ha llums i a l'estiu és pràcticament impossible, per raons òbvies.\nMolts de competidors d'èlit com per exemple aquells que van a les maratons de Nova York... 10 dies abans se'ls veu fent sessions de fartlek per Central Park davant la sorpressa dels vianants. Eliud N'getich per exemple. Inclús Bernard Lagat de 42 anys encara competeix a carrers populars de les grans ciutats americanes, i estranya és la vegada que no queda entre els tres primers (perque després es digui que a partir dels 40 ja no serveixes per córrer). Aqui només ens fa falta una montanya de 1500 metres d'alçada per entrenar i no desplaçar-se al Galatzó. Ja ho sabeu, a menys oxigen més resistència. Menys hematocrit a la sang, més resistència... I això no és dopatge.


El Barça d’handbol visita l’Hospital Germans Trias – Can Ruti\nL'alegria i la il·lusió s'han apoderat dels passadissos de l’hospital de Badalona en una jornada solidària emmarcada dins de la iniciativa de la Fundació ‘És Nadal tot l'any’\nLa meitat de la primera plantilla del Barça d’handbol ha visitat aquest dilluns els infants ingressats a l’Hospital Germans Trias – Can Ruti de Badalona. Ramon Garriga i Josep Maldonado, patrons de la Fundació Barça, han acompanyat la comitiva. Víctor Tomàs, Cedric Sorhaindo, Ludovic Fabregas, Dika Mem, Timothey N’Guessan, Casper Mortensen, Lasse Andersson, Kevin Möller i Abel Serdio han estat els jugadors que han completat la visita.\nEn acabar l’entrenament matinal a la Ciutat Esportiva Joan Gamper, els blaugranes s’han dirigit a l’hospital per passar un matí d’alegria i d'emocions amb els nens ingressats i les seves famílies. Els jugadors han regalat somriures als qui més ho necessiten en una visita plena de regals, autògrafs i fotografies per immortalitzar moments únics.\nPrograma de Benestar Emocional Pediàtric\nLa visita, emmarcada dintre del programa Benestar Emocional Pediàtric de la Fundació i de la iniciativa solidària És Nadal tot l'any, té com a objectiu fomentar el benestar emocional dels nens i nenes hospitalitzats mitjançant el reforç d'emocions positives. Amb aquestes visites es busca desenvolupar la capacitat d'adaptació dels infants i la seva imaginació i il·lusió perquè l'estat emocional i un entorn favorable tenen un paper clau en l'eficàcia del tractament i en la millora dels processos de recuperació dels infants.\nAquesta ha estat la cinquena visita, la temporada present, de les seccions professionals del FC Barcelona a diferents hospitals de la demarcació de Barcelona. Anteriorment, el Barça d’hoquei patins ja havia visitat l'Hospital Germans Trias – Can Ruti; el de futbol sala, l'Hospital Parc Taulí de Sabadell, i, pel que fa a la secció de futbol, els jugadors i jugadores del primer equip van visitar els nens ingressats als principals hospitals de Catalunya.\n“És molt positiu poder passar una estona amb els nens i les seves famílies, així aportem una mica d’aire fresc al seu dia a dia. L’hospital no hauria de ser mai un lloc per als nens, si amb la visita aconseguim que s’oblidin un moment d’on són ja haurà valgut la pena.”\nDeclaracions de Timothey N’Guessan:\n“Treure un somriure als nens i nenes és molt important per a la seva recuperació, així els podem ajudar a ells i els seus pares.”


Nadal al Taller de Memòria de Rafelbunyol\nDes d’octubre, més de 50 persones majors d’entre 60 i 85 anys participen en un taller d'estimulació de la memòria organitzat per l'Ajuntament de Rafelbunyol.\nEl taller, que s'està duent a terme en la Llar del Jubilat per tercer any consecutiu, ha despertat tant d’interés entre la població que s'han hagut de fer cinc grups que es reuneixen els dilluns i els dimecres.\nLa memòria no té edat. Per això, aquest taller ofereix un gran nombre d’exercicis d'atenció i concentració, de percepció visual, de càlcul, de raonament abstracte, de llenguatge, de memòria, d'imaginació i d'orientació espacial eficaços i divertits que ajudaran a mantenir la ment activa i desperta, retardant l'envelliment del cervell i millorant les capacitats cognitives.\n“Amb aquest taller, a més de trobar eines per a enfortir la seua memòria, han trobat amistats. Si fins i tot s'han fet un grup de WhatsApp”, afirma la regidora de Salut, Rosa Astor. “La soledat i la depressió són dos aspectes a tractar tan importants com exercitar la ment. Des de l'Ajuntament estem molt contents dels bons resultats d'aquesta iniciativa”, declara Rosa.


Capítol 1: Caminant entre espases\n"Agarro l’ampolla entre les meves mans tot i que la calor del te s'ha esfumat des de fa molt temps en l'aire gelat. Els meus músculs estan estrets fermament contra el fred. Si una manada de gossos salvatges aparegués en aquest moment, les probabilitats d'escalar un arbre abans que ataquessin no estan al meu favor. Hauria d’aixecar-me, moure’m, treballar-hi la rigidesa de les meves extremitats. Però en canvi em sento, tan immòbil com la roca sota meu, mentre l'alba comença a il·luminar el bosc. No puc lluitar contra el sol. Només puc veure amb impotència com m'arrossega en un dia que he estat tement des de fa mesos".\nAixí mateix era.\nNomés aquest text, només aquest grapat de paraules aconseguia recordar. La resta, tot, s'havia esfumat com un xoc d'ona contra els penya-segats, com el vapor d'aigua que se'n feia.\nTot havia desaparegut en el meu cap i només aquest text em donava una petita certesa de la darrera cosa que semblava recordar.\nM'acabava de despertar en sec i tots aquests pensaments m'estaven rondant pel cap. Només sabia que no sabia res i, tot ho havia descobert somniant. Somniant amb el mateix text, amb les mateixes paraules i amb el mateix to. Pronunciat per una veu dolça, fina i agradable que resonava per tot el meu cap com una gran tormenta sobre meu que mai desapareixia. Com un gran núvol carregat de llamps i trons que resonaven amb constància i que mai aturaven.\nVaig mirar al meu voltant i res m'era familiar. Res. Només vaig poder observar com un petit focus al sostre d'on em trobava em deixava amb la vista ben tapada, els meus ulls quedàren enlluernats. Esteia dins d'una petita habitació amb les parets blanques i el terra de fusta. I jo, esteia dins d'un llit blanc, suau i tou amb una manta que em cubria dels peus al coll. Vaig estirar-la i me la vaig treure de sobre. Vaig aixecar-me i vaig posar els peus sobre el terra de fusta, llis i fred. Anava descalça, però no vaig tardar a acostumar-me a la fredor del terra. Al fons, hi havia un armari de fusta i al costat, una porta. Tot era de fusta a aquell lloc? Vaig caminar fins l'armari i el vaig obrir. No hi vaig veure res, era buit. I amb una mica d'esgarrifança i por, vaig obrir la porta a poc a poc... Res. Res de res. No hi havia ningú ni res, només una escala de pedra que començava a mig metre d'on em trobava i que desapareixia dins la negra foscor quan es torçava cap a la dreta, fent una espiral cap amunt. Vaig començar a pujar l'escala amb temor de trobar-me amb alguna cosa, però primer vaig aturar-me a pensar a on era. Pareixia un lloc baix terra, era tot fosc i només s'hi veia pel petit focus que m'havia il·luminat quan m'havia despertat. Em decideixo ja a començar a pujar l'escala i poc després dels primers tres o quatre escalons sento un renou de més amunt. És el renou que fa una porta quan s'obre. Corro escales abaix i entro dins l'habitació blanca. Corro a amagar-me davall del llit, posant la manta al davant, que em cobreixi. Sento soroll de peus baixant per l'escala i començo a sentir-me indefensa i temorosa.\nDe cop, sento veus. Pareixen les veus de dos homes. Són veus greus i potents. Sento com parlen un idioma que no entenc i es criden l'un a l'altre. És molt estrany, tenc la sensació que ja he sentit aquest tremolor interior el qual em fa fer bategar el cor a mil i em fa bullir el cap de nervis. Però tot i aquesta sensació, continuo sentint-me insegura i indefensa.\nNoto com s'acosten al llit i, ja pensant que em descobreixen, m'adono que estic molt equivocada. Continuo sentint com es criden i s'enfaden, l'un amb l'altre. Crec que em cerquen. Pot ser s'han enfadat perquè pot ser jo encara hauria d'estar dormint plàcidament a aquest mateix llit. Pot ser pensin que he fugit o que he partit. La veritat, és que no sé que pensen, ni si em cerquen a mí, ni si em volen a mí. Però el que si sé amb certesa, és que cerquen alguna cosa.\nSento com començen a córrer per l'escalera, cap amunt i l'habitació queda en un silenci absolut. Un silenci inmens que no es podria descriure. Només sento tranquil·litat i harmonia a la fi, després d'un aterrador malson i una inseguretat que quasi m'ofegava.\nPocs minuts després del que acabava de viure, em decideixo a sortir de davall del llit. No veig ni sento ningú i començo a pensar a on deuen esser aquelles veus que fins fa poc rondaven per l'habitació. Però sincerament, no m'importava. No m'importava gens qui fossin, qué faguessin o on anaven. L'important ara era sortir d'aquell lloc estret i que, fins fa poc em semblava acollidor. Ara em semblava la casa d'uns bojos. I... I si ho fossin? I si fossin uns bojos? Uns secuestradors? I si jo fos la secuestrada? No ho sé. No sé res. No recordo res i això em mata. No recordo ni el meu nom, ni qui sóc, ni d'on vénc ni qué faig aquí. No recordo res. Res de res. I això em fa posar molt nerviosa i em fa sentir no-res. Començo a pujar les escales sense frissar gaire i, al mateix temps que pujo els primers escalons, també començo a notar les primeres llágrimes que em vessen per les galtes. Vaig pujant mentre ploro per a mí mateixa. Ploro perquè no sé res. Ploro perquè no sé qui sóc. Ploro per tot i a la vegada, per res.\nContinuo plorant, però també pujant i, finalment, veig una porta de fusta vella quasi espatllada. I de cop, penso una cosa: si en realitat aquells homes fossin secuestradors, per qué deixen la porta oberta? Si jo fos la secuestradora, el qué faria, seria tancar en clau perquè no es pogués sortir. Vaig oblidar-me de tots aquells pensaments que em copsaven la ment i vaig dirigir-me a obrir la porta que tenia al davant. Tot era foscor i em costava distingir bastant les coses així que vaig decidir obrir amb un cop sec.\nEm vaig enlluernar moltíssim. Vaig veure tot de llum del mateix Sol que em venia directa a la cara i que encalentia la meva tendra pell blanca. Em vaig agenollar i, per un moment, em vaig sentir lliure. Lliure de tot i de tothom. Lliure de mi. Lliure de mi mateixa, que m'encadenava just amb la meva pròpia ombra i amb els meus propis pensaments.\nLlavors, vaig girar suaument el meu cap per a tots els costats i vaig contemplar arena per tot. Desert? Esteia a un desert? Com era possible? Vaig fer unes passes per envant i sí, efectivament era arena i clarament, allò era desert. Em trobava en un desert d'arena. Enmig d'un desert d'arena. Déu meu... Esteia perduda. En un desert és dificil orientar-se. Vaig mirar cap a darrere meu i només vaig contemplar la porta per la qual acabava de sortir i una petita caseta com a de pedra d'un metre per un metre, més o menys. Era d'on havia sortit. Darrera la caseta només hi havia desert, també. Em vaig asseure al terra. Què se suposava que havia de fer ara? Per on haurien anat aquelles dues veus greus?\nEm vaig aixecar i, talment d'on em trobava, vaig continuar recte sense seguir ni instint ni sentits. Només recte. Recte cap al no-res. Recte cap a l'infinit. Recte, directament, cap a la meva futura mort, o això pensava. Vaig atrevessar quatre o cinc dunes altes i llargues, que se'm feien quasi infinites i llavors, vaig tornar a pensar amb l'únic que m'havia quedat gravat fortament dins del cap i que no volia sortir, ni deixar entrar-hi res més important per a mi: "Agarro l’ampolla entre les meves mans tot i que la calor del te s'ha esfumat des de fa molt temps en l'aire gelat. Els meus músculs estan estrets fermament contra el fred. Si una manada de gossos salvatges aparegués en aquest moment, les probabilitats d'escalar un arbre abans que ataquessin no estan al meu favor. Hauria d’aixecar-me, moure’m, treballar-hi la rigidesa de les meves extremitats. Però en canvi em sento, tan immòbil com la roca sota meu, mentre l'alba comença a il·luminar el bosc. No puc lluitar contra el sol. Només puc veure amb impotència com m'arrossega en un dia que he estat tement des de fa mesos". No sabia que volia dir això i, en aquell moment, importava poc. Només volia sortir d'aquell infern el qual pareixia que em dirigia. I no, no vaig pensar en cap moment de tornar enrere, ni en broma. Seria una pèrdua de temps i, sobretot, d'energia.\nSentia un vent suau i càlid que provenia de la meva dreta i que no vaig gosar contradir encara que em fegués sentir molt incòmode i, encara amb més sensació de calor, i es que amb la calor que suportava dels mateixos rajos del Sol, pareixia no bastar-me, vaig notar com un fred interior durant una estona,\nPerò tot m'era igual. Quasi res m'importava ja en aquells moments. No tenia ningú per qui preocupar-me ni lloc on arribar, així que només calia que respirés pau. Aquella pau tan necessària pel meu cor i tan important per una meva fràgil ment, que es trobava en una situació de desesper, desconfinça i inseguretat.\nPerò llavors, vaig començar a sentir un soroll estrident, com el d'un cotxe a tota. Vaig suplicar que no fossin els mateixos d'abans i que el que pasés, fos que em venien a rescatar d'un infern aterrador. Però no va esser així. En efectiu, eren els dos que abans havia sentit. Ho vaig saber perquè es van posar a cridar quan em van veure, i vaig reconéixer les veus.\nJo em vaig posar a córrer amb una desesperació i una inquietud impressionant, però amb l'arena feixuga sota els meus peus i amb el Sol abrasant sobre el meu cap, el meu cos esteia bastant indefens contra aquella màquina de tot gas i aquells dos a sobre. Corria i corria amb totes les meves forces i, de poc que m'agafaren. Però em vaig tirar al terra i ells, van haver de donar la volta. Em vaig aixecar a tota i vaig continuar corrent amb totes les meves forces i amb tota la meva ànima. Qui sap què em farien? I no pensava deixar-me agafar, però el meu cap pensava diferent al meu cos. Els meus músculs van començar a fallar-me i el meu cos començava a esser incontrolable.\nHavia fet una esforç molt gran per escapar-me de la situació, i pareixia que de moment me n'havia sortir prou bé. Però el cap de poc, vaig notar l'arena de la duna fregant la meva galta i els meus cabells llargs, castanys, tot estirats sobre l'arena. A poc a poc vaig començar a notar una gran calentor per tot el meu cos, però em vaig aixecar i vaig aguantar fins el final. Vaig continuar corrent amb el meu darrer alè. Aquells dos homes vàren baixar del cotxe i vàren córrer cap a mí. Vaig començar a notar com els sentits em fallaven, però tot i així vaig poder arribar encara a pegar-li a un a la cara. Ell em va agafar amb força del braç i em va golpejar el cap amb el que pareixia esser una pistola. Els meus ulls es van aclucar en sec i els meus sentits es van quedar a zero totalment. El darrer que recordo, és la imatge de cara de l'home que m'acaba de pegar, que em va agafar, tot just abans de caure a terra després de golpejar-me i quedar-me inconscient.\nCapítol 2: Record invisible\nVaig aixecar-me amb molt mal de cap. Veig tocar-me la ferida de la part esquerre del front i vaig sentir-m'hi mal.\nVaig observar que tenia la mà esquerra amb sang i vaig adonar-me'n que m'havia estat fent pressió a la ferida amb aquesta mateixa mà, però no ho recordava; i si ho recordava, no es veia res amb nitidesa.\nJa tenia experiència amb això de despertar-me en un lloc desconegut. I aquesta vegada, no pensava mostrar ni feblesa, ni tristor, ni desànim. Només seria una ment que lluitaria per la seva supervivència i un cos que respondria a aquests pensaments. Tenia ben clar que el meu objectiu principal era sortir d'on era i esquivar a aquells homes, que m'havien pres.\nAquest cop, esteia dins d'una habitació enorme, amb les parets vermelles. Tot estava molt decorat i era un lloc molt espaiós, on el terra, era tot d'un to marronós i blanc. Era tot molt bonic. Pareixia com un gran palau.\nVaig acostar-me al mirall que hi havia vora el llit que em trobava, que era com d'alta noblesa, i vaig comprovar, amb una capficada atenció, que la ferida que m'havien fet no era greu. Després em vaig observar a mi: cabells llargs, marrons i ondulats. Vaig veure el reflex dels meus mateixos ulls, tots verds.\nQui era, jo? Qui era? I què hi feia allà?\nMasses preguntes m'estaven rondant pel cap en aquell moment quan, de cop, vaig sentir unes veus que de cada cop s'apropaven més a l'habitació. Vaig córrer cap a la porta i em vaig quedar immòbil estirada a la paret. Les veus es van anar acostant, però van passar de llarg. Em va semblar entendre l'idioma amb el qual dos homes conversaven. Quan ja sentia les veus de lluny vaig estirar la porta, però no es va obrir. "Aquest cop no serà com l'altre vegada, no tan fàcil", vaig pensar, i em vaig posar a cercar per tot alguna cosa per obrir. No vaig trobar res.\nTampoc hi havia finestres ni cap obertura per on sortir. Només la porta. Vaig sospirar amargament i vaig posicionar-me a uns quants metres de la porta i vaig començar a pegar-m'hi, a veure si s'obria d'alguna manera. Em va parèixer una estupidesa, però en aquell moment va esser l'únic que se'm va ocórrer per sortir d'aquell lloc tan esgarrifós. Increïblement esgarrifós, i que em feia sentir tan incòmode.\nVaig comptar les vegades que corria per pegar-m'hi. Set. En vaig comptar set. Però a la vuitena vegada es va acabar l'agradable sensació de pegar-me contra la porta i es va substituir per una emocionant caiguda a terra quan la porta es va obrir de cop des de l'exterior. Vaig mirar cap amunt i vaig observar un home armat amb una armadura que es va posar a parlar-me.\nEn aquell moment, jo només podia sentir el batec del meu cor a mil i els meus aterradors pensaments, tots a l'hora. Encara arrossegava, també, aquell aturdiment de feia 6 segons, per l'obertura inesperada de la porta.\nA poc a poc, els meus sentits es van anar recobrant i vaig poder sentir les paraules que em deia aquell home, que anaven dirigides exclusivament a mi.\nNo sé com, però l'entenia. El vaig entendre perfectament.\n- Ei, tu! Et trobes bé? Aixeca't.- Vaig poder sentir amb una agradable veu, mentre m'agafava pel braç. No pareixia voler fer-me cap mal, tot i així, vaig desconfiar. Em vaig desfer ràpidament de les seves mans i el vaig mirar directament als ulls, verds com els meus, i vaig començar a córrer cap a no sé on. Estava enmig d'un gran passadís. Dins d'un edifici enormement alt.\nAquesta girada seca que li acabava de fer em va passar com una eternitat i havia notat com un calfred per tot el cos amb una estranya sensació. El meu cap va començar a pensar-se si aquell home, del qual estava escapant, m'era realment desconegut.\nPocs metres després de la meva partida a tota velocitat, se'm va aparèixer al davant i em va aturar amb la mà dreta, tranquil·lament, com si sapigués tot el que em proposava fer per escapar-me d'ell. Amb un to fred em va dir:\nI jo, em vaig aturar en sec. Em va tornar a agafar pel braç, però ara, més bruscament i jo, encara impactada pel seu ràpid desplaçament, ja no em vaig voler escapar més de les seves mans. Per un moment, vaig pensar que em sentia còmode i segura en l'estat que em trobava, però veloçment, el meu cap va recapacitar i vaig tornar a demostrar-me forta.\nAquell home mirava tot el temps cap endavant i cap vegada va girar-se cap a mi. Em continuava portant pel braç, sense posar-hi quasi esforç. Crec que tenia la seguretat de que no m'escaparia de nou. No sabia cap a on em duia i la meva curiositat em va passar al davant:\n- On anam? -Vaig preguntar-li. Però la meva pregunta no obtengué resposta.\nPoc temps després, va pronunciar:\n- Què? -Vaig estranyar-me girant la cara cap a ell.\n- El meu nom és Hak -Va repetir-me, mantenguent una postura freda i sense immutar-se. No es va despistar en cap moment del seu trajecte i tampoc va aturar-se.\nJo em vaig estranyar molt. Per què necessitava saber el seu nom? Ni m'importava ni em sonava, així que vaig fer com ell, cap el front i sense aturar-me.\nJo anava observat els enormes i extraordinaris passadissos pels quals anàvem passant quan, de sobte, es va aturar davant d'una enorme porta i va fer dos tocs. La porta es va obrir de dedins. Vaig comprovar que dos homes armats com en Hak havien obert les portes. Vam entrar dins d'una gran sala i just entrar-hi, vaig sentir una profunda veu que va començar a parlar, des d'una trona al fons de la sala. Era un home gran i amb barba blanca. Probablement, m'estava parlant a mi, però jo estava massa ocupada pensant on devia esser aquell enorme recinte dins del qual em trobava i què hi feia allà.\n- Fas bona cara! -Va començar-. Deus haver dormit bé -Va continuar-. Estic content que la ferida quasi no es noti.\n- Què? -Vaig pronunciar, el cap d'uns segons, despistada; sense haver escoltat quasi la meitat del que havia dit.\n- És molt graciosa! -Va dir, tot rient.\nJo vaig tornar en si aviat. De què s'estava rient aquell home? D'haver-me pres? O d'haver-me salvat? Em vaig amollar en sec d'aquell tal Hak, que encara no m'havia amollat cap vegada des que m'havia agafat.\n- Escolti, no sé qui és, ni m'importa -Vaig començar a amollar-li amb desesperació i quasi ràbia a aquell home estrany que s'havia posat a parlar-me-. L'únic que m'interessa és sortir d'aquí i tornar a casa. Així que digui'm on és la sortida, que hi aniré -Vaig exigir-li-. Però vostè no passi pena, que sabré anar-hi sola -Vaig dir-li, girant-me cap en Hak.\n- No crec que estigui vostè, senyoreta, en condicions d'amenaçar-me -Va pronunciar amb una gran serietat l'home de la trona-. A més, ja em dirà vostè a quina casa vol anar.\n- A casa meva, a on si no...? -El meu to va disminuir.\n- I a on és casa teva? -Va preguntar-me, com si sapigués que els meus records eren nuls.\nDefinitivament, em vaig rendir.\n- Casa? Quina casa...? No sé a on és casa meva. No sé on visc, ni on sóc. Ni tant sols sé qui sóc -Vaig dir-li, quasi ensorrant-me-. Però vostè ja ho sabia -Vaig replicar-li en un to sec, després d'una pausa.\n- Ets llesta tot i haver perdut la memòria. I continues essent la mateixa nina que fa disset anys vaig veure néixer. Ets la mateixa tot i no recordar res. -Es va aturar de parlar i em va mirar fixament-. Ets la mateixa tot i haver estat reptada pels maleïts kansims. Has resistit, i t'hem pogut rescatar a temps només amb aquesta petita ferida. És realment un milagre.\n- Vostè em coneix...?\n- Clar. Tu noms Ariadna -Va callar-. Els teus pares van desaparèixer durant una expedició en els territoris kansimians per trobar un portal que pogués transportar la gent del Món Terra fins aquí i d'aquí fins el Món Terra. Tu feia poc que havies nascut i els teus pares van confiar en mi en el cas que a ells els hi passés alguna cosa durant les seves indefinides expedicions...-Vaig aturar-lo.\n- Què? Però... No entenc res. Estic molt confosa... -Estava molt sorpresa i no sabia com reaccionar-. Has dit que el meu nom és Ariadna?\nHem vaig quedar totalment paralitzada. Però què m'estava contant aquell senyor, que no m'era gens familiar?\n- I què és el Món Terra? -Em va entrar la curiositat absoluta de cop.\n- És el planeta Terra -Va explicar-me, mentre s'aixecava-. Vine, t'ho explicaré -Va acostar-se a mi i em va agafar pel braç i, sense gaire esforç, va estirar-me.\n- No més agafar-me el braç -Vaig imposar-me de seguida.\n- Com vulguis -Va dir mentre m'amollava el braç i continuava caminant cap una petita porta de la seva altura que hi havia al costat esquerre de la gran sala. Jo el vaig seguir.\nVam entrar dins d'una altre gran sala, però no tan gran com l'anterior.\n- Això és la biblioteca -Va explicar-me-. Té centenars d'anys, igual que aquest palau.\nAmb això ja no em vaig sorprendre gaire.\n- Ja m'havia imaginat que era una espècie de palau.\n- Ah, i com ho has endevinat? Per la teva gran habitació amb un llit enorme o per els gegants passadissos pels que has circulat? -Va preguntar-me tot rient, amb ironia.\nDe cop, va posar la mà sobre una gran taula i va sortir-ne com una llum blava i blanca, que va crear una imatge. No era gaire nítida, però es podien observar perfectament dos planetes vists d'enfora.\n- Et preguntaràs perquè te'n recordes de quasi tot el què saps i has aprés durant tota la teva vida però no de tu mateixa i les persones del teu voltant.\n- Em pregunto més què hi faig aquí, que no qui sóc -Vaig mentir enormement.\n- Preferiria que fossis sincera amb mi -Va proposar-me-. Després, va acostar la mà a la imatge i la va engrandir-. Aquests dos planetes són el Món Terra i el Món Tersub -Va començar-. El Món Terra ha estat anomenat, tradicionalment, pels humans "la Terra" i el Món Tersub és el planeta on som ara mateix. És un món paral·lel al Món Terra. És quasi igual, només qui hi fa més calor i hi ha més desert -Va continuar-. Ah, i al nostre món només hi ha un continent.\n- Sí. Només un. Com que és un sol territori, els kansims i els dirics, hem provocat moltes guerres combatent per l'obtenció del continent. Els kansims i els dirics som gent que va esser exportada del Món Terra a aquest món paral·lel, que va esser creat per l'humà. Molt poca gent en el Món Terra sap de l'existència del Món Tersub, ja que és un planeta invisible.\nVaig quedar xocada.\n- Aleshores, és un món que no existeix?\n- Exactament. El Món Tersub, és inexistent pels humans del Món Terra.- Em va esclarir-. Es van seleccionar famílies aleatòries per esser exportades. Fa centenars d'anys que vivim aquí.\n-I les guerres?\n- Com t'he dit, fa molts d'anys que lluitam pel territori. Els kansims lluiten per un continent sotmés a ells i els dirics, lluitam per un continent lliure. Els kansims viuen a la part esquerre del continent i els dirics a la part dreta. Actualment, esteim apunt d'entrar en una guerra de nou; i tu ets la clau. Tu ets qui l'aturarà.\n- Què? Impossible! Què puc fer-hi jo? -Els meus ulls van quedar tan impactats com el meu cap i els meus músculs van deixar de respondre. La meva boca va quedar nua de paraules de cop.\nCapítol 3: I lluitarem!\nVaig sentir com les seves passes s'anaven endinsant cap el fons i, en sec, tancà la porta. Amb aquest cop fort les dues darreres petites flames vives que quedaven en aquell lloc es consumiren immediatament i tot quedà a les fosques. L'ombra de la foscor volia consumir-me, com ja havia fet amb moltes altres persones que hi havia allà tancades, separades, dins cel·les petites.\nEm vaig sentir, per tercera vegada, una presonera. I es que en realitat, ho era. Em vaig recolzar contra la paret d'aquella cel·la tan desagradable i vaig pensar en tot allò que m'havia passat des de que aquell senyor vell diriquià m'havia contant la veritat. Pareixia saber tant de mi... En canvi jo, ni tan sols sabia el seu nom.\nAra mateix, jo em trobava en el territori kansimià, que tenia una aparença bastant hostil. No és que aquell home vell, rei dels territoris diriquians, m'hagués manat aquí. Tot el contrari. He estat jo qui m'he cercat tot aquest embolic.\nTot va començar fa un mes, més o menys, quan el rei dels dirics va salvar-me, segons diu ell, d'uns kansims que m'havien fet presa. M'ha explicat que els seus soldats trobaren una nina i dos homes anant amb moust. El moust és una espècie de cotxe. Al fons, és estrany. Recordo què és un cotxe i en sé el nom, quan aquí, al Món Tersub, no existeixen.\nEls soldats em van reconèixer i em van portar al palau. Poc temps després, em vaig despertar a l'habitació. El rei diriquià també m'explicà la història dels meus pares, del meu passat i dels meus germans. Em va dir que tenia dos germans: en Lleó i n'Alícia. Em va dir que no eren germans meus de sang, perquè aquell rei ja els havia adoptat molt temps abans de cuidar-me també a mi, però que ens tractàvem com germans de veritat.\nEm va explicar la història de'n Lleó, i que havia mort uns anys després de jo arribar a ell. La seva malaltia no podia curar-se i patia, tot i així, va disfrutar de la seva infantesa fins el final. També em va explicar coses sobre n'Alícia. Ella era cinc anys major que jo i, tot i no esser germanes de sang, em va dir que teníem un caràcter molt semblant.\nTot allò que m'esteia explicant era cert? El punt culminant va esser quan em va dir que feia vuit mesos que n'Alícia esteia presa en el palau del rei kansimià, Morià.\nLa meva resposta va ser clara. No hi havia res a pensar. Tots els meus dubtes es van esvair de cop i el meu objectiu anterior va desaparèixer i va passar ràpidament a esser un altre. Tot i no recordar d'haver-la vist mai, tot i no recordar qui era, em vaig notar un gran buit ben al fons i per un moment, vaig creure recordar-la. Necessitava veure-la. Conèixer-la. No n'havia tingut prou en perdre un germà? Ara havia de consentir perdre'n un altre? No, de cap manera. Per buidesa que notés ara, segur que ho vaig passar malament quan en Lleó va morir o quan s'emportaren n'Alícia. Segur. Perquè abans recordava, no?\nVaig creure al rei diriquià i el meu pla de rescatar aquella persona que es feia dir "la meva germana" es va posar en marxa.\nEll em va fer prometre que no feria res al respecte, que ell feia temps que se n'encarregava; però no volia entrar en guerra amb els kinsims, que feien l'imbècil i negaven retenir-la.\nVaig pactar amb aquell senyor, que vés a saber-ne el nom, que no em mouria del palau. Tot i així, em va dir que no fes cas a l'impuls que en aquell moment esteia tenguent d'anar-la a buscar. Aquell home pareixia conèixer-me de veritat i al llarg dels dies estant en aquell lloc, vaig començar a notar com la veritat que ell em volia fer creure s'anava escampant per mi.\nVaig començar a confiar en ell, que m'explicava tantes històries meravelloses i que em portaven cap a llocs llunyans i fantàstics; però amb el temps, aquella cara de bona noia que fins el moment havia posat va començar a desaparèixer; així també com jo del palau. Aquell mes de portar-me bé només era una estratègia perquè no em tinguessin gaire vigilada. Així va esser com el rei va començar a tenir confiança en mi. Però els meus plans no canviarien. Ningú no m'impediria sortir d'allà. Jo feia temps que ensumava el dia que partiria i sabia que arribaria aviat.\nAixí va esser com pocs dies després, vaig decidir anar-me'n per fi. Vaig triar un dia preferible. No feia gaire foscor i els meus ulls hi podien veure suficientment com per decidir sortir aquella nit.\nDurant aquell mes d'estar pel palau, havia donat voltes per tot, cercant per on escapar-me. I ho havia trobat.\nVaig agafar menjar de la cuina i llum i una manta per tapar-me. També una corda. Ho vaig ficar tot dins d'una bossa. No era gaire lleugera, però tampoc pesant; en fi, podria córrer si fos necessari i amb això en tenia prou. Vaig ficar-me per davall d'un moble de la cuina, on hi havia el forat perquè entrés i sortís un moix molt gras del rei. Vaig sortir pel balcó de darrere del palau i vaig baixar a terra per un arbre molt alt, que arribava ran del balcó. Vaig córrer per tota la ciutat, orientant-me pèssimament per aquell lloc desconegut que només havia tengut ocasió d'observar des de dalt del balcó. Vaig arribar, temps després de córrer, fins les grans muralles que protegien aquella ciutat. Vaig enfilar-me al llocs dels vigilants i vaig agafar la llarga escala que hi havia per pujar fins dalt de la muralla, per vigilar si l'enemic s'acostava. En esser dalt, vaig poder observar molt terreny arenós. Tot era desert i el territori dels kansims no es podia veure; era molt més lluny. Tot i voler escapar-me d'aquell lloc, en el fons, sentia pena d'anar-me'n. De sobte, una veu greu em va començar a molestar i vaig haver de girar-me a callar-la.\n- Ei, tu! Baixa d'aquí, que no veus que cauràs? -Deia la veu, no gaire fort.\n- I tu, vols callar-te? Despertaràs tota la ciutat.\n- I això és el que no vols, no? -Vaig dir-me, amb una rialla. I després, es va aturar de parlar-me, veient que no li feia cas.- Qui ets?\n- I què t'importa qui sigui?\n- Què estas fent? Vols anar-te'n?\nEn va fer baixar de l'escala i del lloc dels guàrdies. Aquesta veu m'esteia començant a emprenyar molt.\n- Mira, no se que qui ets, tampoc m'importa. Pots anar-te'n quan vulguis, no necessites res de mi. Igual que jo tampoc necessit res de tu -Vaig dir-li en un to bastant agressiu.- Però, i tu? Tu que hi pintes per aquí a aquestes hores, també?\n- Jo... No podia dormir...\n- I què importa què fes jo?\nVaig fer un llarg sospir de resignació, vaig deixar la motxilla i vaig treure'n el fanal de llum.\n- Et passeges per la ciutat sense el llum encès? -Va començar a riure.\nVaig enlluernar-li la cara. En posar el fanal al costat de la meva cara, va veure'm clarament. Igual que jo a ell.\n- Però si només ets un nin petit... -Vaig mentir-li. Era un noi jove, d'uns vint anys. Era alt i tenia cert atractiu, encara que vaig fer com si res.- Fora d'aquí.\n- Ei, ei, ei -Va aturar-me quan em dirigia a partir.- Però si tu ets n'Ariadna! -Em va dir mirant-me fixament.\n- Si, aquest és el meu nom. Diria... Com em coneixes?\n- Però tu... -Va riure.-Senyora Ariadna, com no l'he de conèixer? Serà l'hereva del tron, sense el senyor Lleó, que en pau visqui, i sense la senyora Alícia també.\nEm vaig quedar bastant sorpresa i xocada, però vaig fer veure com si ja ho sapigués.\n- Per això mateix vaig a buscar-la -Vaig dir amb decisió i vaig començar a caminar cap a algun lloc sense concretar.\n- Què? Senyora, no digui això. No pot anar-hi -Va dir, i es va posar a riure.\n- Tot el temps has estat fotent-te de mi, no?\n- Però no digui això, senyora meva -Digué amb ironia.\nVaig passar d'ell i vaig continuar amb el meu camí sense especificar. Només volia una corda o una escala més alta o alguna cosa així.\n- Si tan decidida estas d'anar-la a buscar, vendré amb tu -Va riure'm.\nJo el vaig mirar amb una cara de fàstic molt exagerada, però no em vaig aturar.\n- Venga, no diguis això.\n- Dons saps què? Que vendré, vulguis o no. Què feria una indefensa dama pel desert? Jo me'l conec bé, al desert. Hi he treballat. Sóc transportista, saps?\n- No, no ho sé. I tampoc es que m'importi. Vés-te'n.\n- Saps? T'estic oferint amablement la meva ajuda i tu la rebutges amb molt de despreci. Així no es comporten les futures reines. -Rigué.\n- I tu què sabràs de com s'han de comportar les futures reines? Ves-te'n, t'he dit.\n- Que amable per la teva part.\n- Es que no vull que m'acompanyis.\n- I perquè no? -Va preguntar, finalment, quedant de mans plegades.\nJo em vaig aturar i vaig fer un llarg sospir, afirmant.\n- Sí. Està bé. Pots venir. Però no perquè sigui una dama indefensa, això t'ho asseguro -Vaig dir-li ben directament a la cara.\n- Es que et fa gràcies tot a tu? -Però ell no m'escoltava.\n- Per cert, em dic Nil.\n- Nil? Quina classe de nom és aquest? Com el riu Nil del Món Terra? -Vaig riure.\nDe cop, em vaig adonar que jo no podia saber mai allò. Com podia saber que a la Terra hi havia un riu que nomia Nil? D'on havia tret jo això? Com més pensava, més difícil se'm feia entendre la meva pròpia lògica.\n- Vine, que conec un bon lloc per on sortir -Es va aturar.- Però antes aniré a cercar unes coses a casa meva. Espera't aquí.\nEn uns vint minuts va esser allà de nou i vam començar el nostre trajecte. Durant tot el llarg camí vam estar empipant-nos, encara que en el fons ens vam agafar molt d'apreci.\nEll va complir la seva paraula, em va acompanyar fins la ciutat principal del territori kansimià. Realment es sabia tots els amagatalls i llocs preferibles perquè no ens descobrissin. Va anar realment bé que m'ajudés i finalment, vaig acceptar que sense la seva ajuda no me n'hagués ensortit, ni de lluny.\nTot entrant quasi dins l'impenetrable castell, tot fortificat perquè ningú hi pogués entrar sense ser-hi convidat, ens van veure. O això és el que vaig creure. Poc després, el guàrdia de l'entrada s'intercanvià amb un altre home la positura de guardar la porta principal i nosaltres dos vàrem veure el moment indicat per entrar al palau. Tot just entrar-hi, vam veure que es dirigia cap a nosaltres un altre guàrdia. Gran i alt. No hi poguérem fer res, només resar perquè no ens matessin; perquè en Nil m'havia explicat, durant el nostra trajecte, que aquell que gosava entrar dins el castell reial del senyor Morià, moria. I no pas amb una mort seca, si no, que deixava que et consumissis lentament.\nI no era allò el que m'espantava, morir lentament; el que em feia por a mi era deixar de viure sense recordar allò que em feia viva.\nTot quant havia intentat fer per recuperar: què feia jo allà i qui era, s'havia esfumat quasi en sec amb un potent cop de destral. Ja ho veia tot perdut, però em va semblar que en Nil no. Ens van agafar i ens van separar. Jo vaig anar per un passadís i ell per un altre. Sentia els seus crits i ell els meus. Intentàvem desfer-nos d'aquells dos homes, però els nostres veus es van anar consumint com aquell qui deixa de respirar.\nI no n'he tornar a saber.\nI aquí sóc. Recolzada de la paret d'una diminuta cel·la, on pareix que no podré escapar-me. De l'únic que estic segura es que no deixaré mai de recordar aquell text. Aquell profund i intens text. I de moment, amb això, en tenc prou.


Europa – Pàgina 3 – Espai Fàbrica\nHo dèiem abans i ho mantenim ara. El procés d’autodeterminació a Escòcia i a Catalunya són diferents. Les realitats sociodemogràfiques i econòmiques d’ambdós actors en els respectius contextos en són un primer exemple. Com...\nby Àngel Ferrero · Published 25 de juliol de 2014\nEl 31 d’agost de 1994 s’acomiadava de Berlín el Grup Occidental de les Forces Armades Russes. Tres anys abans s’havia dissolt la Unió Soviètica i l’espai postsoviètic començava lentament a enfonsar-se en una dècada...\nEntrevista a Rafael Poch publicada al seu blog ‘Diari de Berlin’ el 5 de maig de 2014. -Estats Units- Unió Europea i Rússia s’amenacen amb una política de sancions econòmiques. És la bestreta d’una...\nby Slavoj Žižek · Published 5 de maig de 2014\nUna i altra vegada, en els informatius televisius sobre les protestes massives a Kíev contra el govern de Ianukóvitx, vam veure imatges de manifestants enderrocant estàtues de Lenin. Era una manera fàcil de demostrar...\nEl govern ‘kamikaze’ “La llibertat té un preu”, va dir Barack Obama el passat 26 de març a Brussel·les. El primer ministre interí d’Ucraïna, Arseni Yatseniuk, va ser l’encarregat de passar la factura a...\nL’historiador i assagista Tariq Ali explica en aquesta entrevista el seu suport a la independència d’Escòcia. Els polítics laboristes escocesos diuen que parlen des de l’internacionalisme, i sovint acusen els partidaris de la...\nPer què una Escòcia independent necessita la seva pròpia moneda, en contra del que preveu el Llibre Blanc del govern d’Edimburg. Els republicans australians es van marcar un cèlebre gol en pròpia porta...\nEn la història de l’Europa contemporània hi ha hagut cinc Alemanyes. La primera és la fragmentada i preindustrial Alemanya anterior al segle XIX, un mosaic multinacional que va sobreviure fins a Napoleó reivindicant una...


Estrena Bola de Drac! - BOLADEDRAC.CAT\nTorna Bola de Drac, l'autèntic, la genuïna i com mai l'hem vist!\nTORNA “BOLA DE DRAC”\nEl dia 1 de febrer, al Canal 3XL, podrem veure el darrer i últim capítol de "Bola de Drac Z Kai", el 98 titulat: "Pau per al futur! L'esperit del Son Goku és etern!". Amb aquest capítol acomiadarem la sèrie, ja que la saga del Monstre Bu no existeix en aquesta versió que es va terminar d'emetre al Japó al març del 2011; ja que és la versió fidel d'Akira Toriyama, i ell volia terminar "Dragon Ball Z" amb en Son Goku a l'Altre Món i Son Gohan, que és el protagonista de Bola de Drac Z, com a salvador del món; però la Toei Animation va voler que en Toriyama continués la sèrie, i es va fer la Saga de Majin Bu; i “Dragon Ball Kai” segueix fidelment la obra d’Akira Toriyama, per aquest motiu la sèrie acaba amb la Saga Cèl·lula.\nPer tant, el dia 1 de febrer direm adéu a "Bola de Drac Z Kai", però no totes les notícies són dolentes, ja que el dia 2 de febrer, a les 21.30h el Canal 3XL estrena "Bola de Drac", és a dir les primeres aventures d'en Son Goku, quan coneix la Bulma, el Iamxa, el Follet Tortuga,.... o s'enfronta als primers i terribles enemics com, Satanàs Cor Petit; en un total de 153 episodis. Però això no és tot, s'emetrà "Bola de Drac" com mai l'hem vista fins ara, amb una millor qualitat d'imatge.\n"Bola de Drac", és la història d'un nen amb cua, anomenat Son Goku, amb una gran força i un caràcter que fa que l'espectador s'enganxi a seguir les seves aventures. Aquesta primera part es plena d'humor i d'acció, on hi ha un drac màgic, càpsules que es converteixen en cases, personatges i móns fabulosos.\nGoku juntament a la Bulma, buscaran les set boles de drac per ajuntar-les i invocar al Drac Shenron, que concedeix qualsevol desig.\nAixí, tornarem a veure en Goku volant al damunt del núvol Kinton, les disfresses i entremaliadures picants del Follet Tortuga, l'entrenament de Goku i Krilín guiats pel Follet Tortuga, els esternuts de la Lunch, els enfrontaments dels nostres amics en diferents edicions del Torneig d'arts marcials, Goku contra l'exèrcit de la Cinta Vermella i en Tao Pai Pai, la sagnant lluita contra en Satanàs Cor Petit....\nBola de Drac és la sèrie més esperada pels fans, fa més de 10 anys que no s'emet, aquesta primera part de les aventures d'en Son Goku a la recerca de les boles de drac és la més genuïna i estimada, per la barreja d'elements: humor, aventures, lluites... A més amb aquesta primera part, les noves generacions quedaran encisats per aquesta història i nosaltres la tornarem a veure com si d'una sèrie nova és tractés.\nEl nom i la mitologia de Son Goku, prové de la llegenda de Sun Wukong, el déu mico de la mitologia xinesa i personatge de l'obra clàssica xinesa "Viatge a l'Oest". En aquesta història Sun Wukong acompanya al monjo Xuanxang a l'Índia per recuperar uns sutres (discursos i ensenyaments de Buda per arribar a la il·luminació espiritual completa), Sun Wukong ja és un personatge entremaliat i molt inquiet. Aquest déu mico, era un mal de cap per al Regne Celestial, qui va haver de ser enviat fins amb Buda per sotmetre'l fins que es va orinar en un dit del màxim déu i el va enviar amb XuanXuang a què es corregís. Quanta similitud amb la personalitat de Goku, veritat? I les boles de drac representarien aquestes sutres que porten buscant el monjo i Sun Wukong.\nLa sèrie s'emetrà de dilluns a diumenge a partir de les 21.30h i amb un total de dos episodis diaris, en total 14 episodis setmanals. "Bola de Drac" hauria d'acabar-se, si no hi ha canvis, el dia 18 d'abril, per donar pas a Bola de Drac Z (291 capítols), i després a Bola de Drac GT (64 episodis).\nEstigueu atents a les vostres pantalles! Seguirem informant...\nA continuació podem veure l'anunci promocional de Bola de Drac de Televisió de Catalunya!\nEl dia 2 de febrer ens veiem tots al Canal 3XL, que no hi falti ningú!\nA continuació podem veure el comunicat que ha fet el Canal 3XL des del seu Facebook.\nAquesta notícia ha estat redactada per Boladedrac.cat el dia 01/02/2012 a les 16:00


700 persones protesten a Tarragona per l’horari del servei d’hemodinàmica | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\n700 persones protesten a Tarragona per l’horari del servei d’hemodinàmica\nPacients i sanitaris exigeixen la unitat oberta les 24 hores del dia\nTarragona 17 GEN 2015 - 19:49\tCET\nProp de 700 persones s'han congregat aquest dissabte a la tarda a Tarragona per exigir l'ampliació horària de la unitat d'hemodinàmica de l'Hospital Joan XXIII. Pacients, personal mèdic, afectats, entitats i sindicats demanen que aquest servei, que atén persones que han tingut un infart de tota la província ,obri les 24 hores del dia perquè el malalt no sigui traslladat d'urgència en ambulància més de cent quilòmetres fins a l'Hospital de Bellvitge.\nLa marxa, convocada pel Grupo de Trabajo en Defensa de la Sanidad Pública, ha acabat als voltants de l'hospital tarragoní. “És inadmissible que la vida de les persones depengui de quina hora t'agafa un infart”, han afirmat en un manifest els organitzadors de la marxa, que fa dos anys que organitzen accions de protesta perquè el servei d'hemodinàmica ampliï l'horari. En el text els manifestants també han denunciat el “desmantellament” de l'hospital i han acusat CiU de dur a terme “una política criminal” per afavorir la sanitat privada.\nDivendres passat un centenar de persones també es va concentrar davant la delegació de la Generalitat a Tarragona per demanar que el servei d'hemodinàmica estigui disponible totes les hores del dia. A aquesta marxa hi van assistir els diputats al Parlament Xavier Sabaté (PSC), Hortènsia Grau (ICV-EUiA), Jordi Roca (PP) i Matías Alonso (Ciutadans). En paral·lel, des del dijous una desena de persones del sindicat CGT continuen tancades als serveis territorials de Salut per saber en quina data s'implementarà la mesura. El conseller de Salut, Boi Ruiz, té previst desplaçar-se a finals de mes a la ciutat per anunciar el dia exacte.\nDes del 2012 les manifestacions per aquest motiu s'han anat repetint a Tarragona. A finals d'aquest any un pacient va denunciar que gairebé perdre la vida durant un trasllat d'urgència fins a Barcelona a causa d'un infart que no van poder tractar al Joan XXIII, ja que la unitat d'hemodinàmica estava tancada. Aquest 2015 les protestes han pujat de to quan ha transcendit que un farmacèutic, molt conegut a la ciutat, va morir quan el traslladaven a Barcelona per un infart. Aquest dissabte la seva vídua duia la pancarta de la manifestació al costat de pacients que van sobreviure al trasllat.\nMor durant el trasllat perquè el servei per a infarts estava tancat


Gandia celebra del 20 al 24 de setembre la Setmana Europea de la Mobilitat Sostenible | Safor Press\nPublicado por: Safor Press 0 comentarios Gandia, Liduvina Gil, Mobilitat Sostenible\n· La iniciativa pretén conscienciar sobre la necessitat de canvi dels nostres hàbits de mobilitat per salvar el medi ambient i millorar la seguretat\nGandia, 15 de setembre.- El regidor delegat de Trànsit i Mobilitat, Nacho Arnau; l’edil delegada de la Infància, Liduvina Gil; i l’intendent cap de la Policia Local, Salvador Morant, han comparegut aquest matí en roda de premsa per presentar les activitats que ha organitzat el consistori amb motiu de la XX Setmana Europea de la Mobilitat Sostenible que tindrà lloc del 20 al 24 de setembre i que té com a lema «Per la teua salut, mou-te de manera sostenible». Igual que l’anterior edició tindrà especial incidència en els més menuts tenint com a objectiu assegurar el benestar de la infància i adolescència del municipi.\nNacho Arnau, ha informat que Espanya és un dels països on més municipis se sumen a les diferents mesures proposades des d’Europa i que generen paral·lelament activitats pròpies. En aquesta edició han participat activament les àrees de Mobilitat, Infància, Educació, Salut i Joventut. «A poc a poc la mobilitat a les ciutats està canviant en favor de l’ús de vehicles de mobilitat personal, la bicicleta i caminar més. Totes aquestes accions contribueixen a millorar el nostre entorn i l’administració ha de facilitar que la ciutadania es moga d’una manera sostenible i segura» va destacar l’edil de Trànsit i Mobilitat.\nPer la seua banda, Liduvina Gil ha afirmat que aquesta iniciativa es presenta com una oportunitat per treballar i difondre els Objectius de Desenvolupament Sostenible i, a més, per aconseguir la conversió dels entorns escolars en àrees de protecció de la salut de la infància.\n«Desplaçar de manera sostenible millora la nostra salut física i mental, a més de disminuir la contaminació de la ciutat. Per tant, la mobilitat sostenible implica entendre la importància de restar espai al cotxe i facilitar la caminabilitat a les ciutats» va explicar Gil qui afegia que la crisi sanitària ha fet encara més necessari la generació d’espais que garantisquen la distància física.\nFinalment, Salvador Morant ha explicat que la intenció de la present edició és que siga visible i no es limite només a una jornada de conscienciació. «Tots hem d’aportar per canviar els hàbits de circulació i per això el diumenge 19 a les 11 organitzarem una marxa amb bicicleta que partirà des de la plaça Major».\nMorant també va recordar que igual que s’ha realitzat durant tota la setmana, a les rodalies d’aquells centres educatius on siga possible, es restringirà l’accés de vehicles de motor per conscienciar de la necessitat de realitzar aquest tipus de desplaçaments de forma sostenible. «És una iniciativa que no s’aplicarà en els entorns d’aquells centres propers a vies imprescindibles per a la mobilitat de la ciutat» va destacar l’intendent cap de la Policia Local que va explicar que els centres escolars comunicaran als pares si s’aplica la mesura en el seu entorn i de quina manera.\nPel que fa al programa d’activitats, destaca l’assistència en línia al desé Fòrum Mundial de la bicicleta, que es durà a terme el divendres 17 de setembre a la vesprada. En aquest fòrum els membres de Consell de la Infància, podran debatre i conversar en línia amb altres xiquets i xiquetes de la resta de món, sobre la mobilitat sostenible.\nA més, els alumnes de 5é i 6é de primària la realització de cinc reptes sobre la Mobilitat Sostenible, que podran anar complint al llarg de la setmana del 20 al 24 de setembre i per al que comptaran amb un carnet.\nEls reptes van des de la preparació de materials (pancartes o cartolines) amb les seues propostes de mobilitat, tallers de formació i pràctiques de mobilitat, jocs sobre el coneixement de les normes de circulació i finalment, participar en el que s’ha anomenat «Revolta escolar» on els alumnes el dia 24 eixiran a la porta de les seues escoles per exposar les pancartes i cartolines que han fabricat amb les propostes.\nSi aconsegueixen complir-los tots, podran recollir el seu obsequi dissabte 25 al Parc Mòbil d’Educació Viària que s’instal·larà a la plaça del Prado mostrant el carnet amb tots els reptes aconseguits.


Dinastia XXV d'Egipte - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Dinastia XXV)\nLa Dinastia XXV fou un període històric de l'antic Egipte, en el qual el país fou governat per reis d'origen nubià, que van sortir de Napata i s'enterraven al cementiri d'Al-Kurru d'aquesta ciutat. Kashta fou el primer rei que va dominar a Egipte, però només al sud, a Elefantina i Siene (Assuan), vers el 750 aC. El seu fill Piankhi II de Núbia va dominar Tebes vers el 730 aC i la zona del Delta vers el 720 aC i de fet fou el primer sobirà nubià d'Egipte (Piankhi I). La dinastia va continuar amb el seu fill o germà Shabaka I d'Egipte i II de Núbia, el fill o germà d'aquest, Shebiku, i després el seu germà Taharqa. Va acabar amb Tanutami, fill de Shabaka. Egipte va passar a Assíria.\nLlista de faraons de la XXV dinastia (Núbia i Egipte)[modifica]\nPiankhi 747-716 aC\nShabaka 716-702 aC\nShebitku 702-690 aC\nTaharqa 690-664 aC\nTanutami 664-653 aC\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Dinastia XXV d'Egipte\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Dinastia_XXV_d%27Egipte&oldid=28751679»


Notícia històrica - PREMSA - Aquesta setmana acaba la temporada de mitja veda de caça - Federació Catalana de Caça\nAvui és el tercer dia hàbil de la temporada de mitja veda de caça a les demarcacions de Catalunya Central i Barcelona.\nJoaquim Zarzoso, president de la representació territorial de la Federació Catalana de Caça a Barcelona, explica que "al Vallès la espècie estrella és el tudó, que és el que fa més mal a l'agricultura". També hi ha "la tòrtora salvatge, la guatlla" encara que aquesta última sol migrar abans, "i la guineu", que no és una espècie que s'acostumi a caçar, encara que estigui permès. En canvi, la carn de les aus és força apreciada i els caçadors l'aprofiten per autoconsum.\nDes de la Federació expliquen que en aquests dies no hi ha cap risc per ningú, donat que els caçadors disparen amb les escopetes cap al cel. Només es pot desenfundar l'arma durant la cacera o en un camp de tir autoritzat. A més, necessiten demanar el permís d'armes "a la guàrdia civil. És un tema del Ministeri de l'Interior, de manera que el primer que es mira és que la persona no tingui antecedents penals". També es necessita una assegurança de responsabilitat civil.\nNormalment els caçadors són veïns de la mateixa població, que intenten anar de la mà amb la pagesia i els propietaris, que tenen el 80% del territori. De fet, per això s'hi troben els senyals de vedat de caça. Tan bon punt acaba la mitja veda, aquest cap de setmana, comença la temporada general que inclou la resta d'espècies, amb protagonisme especial del senglar.


Granados: “Suspenem la campanya per no fer més gran el desgavell provocat per la suspensió de les eleccions” - Socialistes | Partit dels Socialistes de Catalunya\n“Tenim un país amb quatre mesos sense govern efectiu, ni control parlamentari, ni pressupostos per fer front a una pandèmia sanitària i una crisi econòmica i social”\nLa viceprimera secretària del PSC, Eva Granados, ha anunciat aquest dilluns que el Comitè Electoral del partit, un cop analitzada la situació política a Catalunya i “davant la suspensió de les eleccions”, ha decidit “suspendre la campanya electoral”. En aquesta línia, Granados ha demanat als altres partits que, “per coherència, també suspenguin les seves campanyes”. “Eleccions suspeses, campanyes suspeses”, ha insistit.\n“El PSC pren aquesta decisió per no fer més gran el desgavell provocat per la decisió del candidat d’ERC, Pere Aragonès, de suspendre eleccions”, una “nova mala decisió que ha dut a Catalunya a un embolic, del que ja vam advertir”, ha argumentat a continuació.\nEva Granados ha lamentat que els partits del Govern “no han volgut fer eleccions per motius partidistes al llarg d’un any” i, ara, “el que tenim és un país amb quatre mesos sense govern efectiu, ni control parlamentari, ni pressupostos per fer front a una pandèmia sanitària i una crisi econòmica i social”. I ha recordat: “Aviat farà un any que el president Torra va dir que el Govern estava trencat i la legislatura esgotada”.\nLa viceprimera secretària socialista ha afirmat que “un govern seriós és capaç d’organitzar eleccions quan toquen. El desgavell s’hauria evitat si ens haguessin escoltat, però volien suspendre per terra, mar i aire les eleccions per por de perdre”. Finalment, preguntada per la possibiltat que el PSC presenti un recurs al TSJC contra la suspensió de les eleccions, Granados ha explicat que el partit “ha consultat diversos juristes. Estem a l’espera dels informes i decidirem en funció del que ens diguin”.\nRecord per a Sergi Mingote\nEn un altre ordre de coses, Eva Granados ha recordat “l’amic i company” Sergi Mingote, que va morir aquest cap de setmana en un accident al K-2, a l’Himàlaia. Granados ha trasllat de nou el condol dels i les socialistes a la família d’“una gran persona, esportista i alcalde de Parets del Vallès”.


El New York Times s'emmiralla en la superilla del Poblenou\nPuig: "No confio en aquesta mesa de diàleg" El Nacional\nBarcelona. Diumenge, 2 d'octubre de 2016\n"Imagineu que els carrers fossin per passejar, les interseccions per jugar i els cotxes gairebé mai fossin permesos. Això, que sembla un somni pel vianant i un malson pels conductors, s'està convertint en una realitat a Barcelona". Amb aquesta descripció el diari nord-americà The New York Times introdueix als seus lectors la filosofia de la superilla del Poblenou.\nEl diari, que defineix Barcelona com un centre del turisme, la cultura i els negocis, més de moda que Madrid; assegura que la ciutat ha viscut un augment de la seva popularitat des dels Jocs Olímpics que ha anat acompanyat d'un augment també de la seva congestió als carrers i voreres.\nPer això, assegura que l'ajuntament de la ciutat està buscant maneres de reconstruir el seu paisatge urbà, lliurant espais destinats als cotxes per als vianants. Això, asseguren que atrau l'atenció internacional. La iniciativa pretén reduir el trànsit però també la contaminació i utilitzar l'espai públic de manera més eficient, fent els barris més agradables.\nEl periodista que firma la informació cita paraules de la regidora Janet Sanz que explica que la iniciativa és per "recuperar els carrers", i també que la perspectiva és que l'any 2018 s'hagin implantat, com a mínim cinc superilles, en diverses zones de la ciutat. Tot i això, també expliquen que quan es van implantar hi va haver diverses reaccions entre els veïns de la zona.\nComparativa amb Nova York\nUn cop explicat el projecte de Barcelona, el diari s'hi emmiralla i explica què passaria si això es fes a la ciutat de Nova York. La ciutat nord-americana ha fet de fa un temps ençà una espècie de places per vianant, el diari, però, adverteix els seus lectors que no té res a veure amb la filosofia de la superilla de Barcelona. "Les superilles representen un enfocament més radical, que qüestiona fonamentalment la idea que els carres són per als cotxes", diu el diari.\nEn un plànol de la ciutat expliquen que una firma d'arquitectes de la ciutat va planejar com i en quines zones es podria aplicar la idea de superilla al conegut barri de Manhattan. Segons aquesta firma, aquest disseny es podria implantar perfectament en aquesta zona de la ciutat, ja que "la gran majoria" del, residents a Manhattan no tenen cotxe. En aquest sentit, asseguren que "els seus carrers estan principalment utilitzats pels cotxes" i que per tant, "hi ha una enorme necessitat de crear llocs segurs per a caminar i anar amb bicicleta".\n22 de febrer de 1931 Francesc Macià retorna de l'exili de Bèlgica Marc Pons


Tot el que has de saber sobre la rehabilitació energètica d'edificis\nBlogAistercel » Aïllant amb cel·lulosa! » Aïllant amb cel·lulosa! » Tot el que has de saber sobre la rehabilitació energètica d’edificis\nTots ens hem trobat alguna vegada en una reunió de veïns on les queixes plouen com un “brainstorming” d’idees negatives. El matrimoni de l’entresòl ha passat fred aquest hivern perquè les finestres són velles i deixen passar l’aire de l’exterior. La parella jove de l’àtic demana col·locar plaques solars al terrat per estalviar en energia. I la senyora que habita el pis just sota el nostre no para de repetir que cal canviar la il·luminació de tota la escala.\nI nosaltres, tot i no poder estar més d’acord amb tots ells, mirem les parets de l’edifici de més de 15 anys i sospirem per un miracle que millori la gestió energètica del bloc de pisos sense haver de buidar ni butxaques ni comptes d’estalvi o pensions dels veïns.\nPer ajudar els veïns desesperats ha arribat el Programa de Rehabilitació Energètica d’Edificios (PREE), unes subvencions de caràcter estatal i nodrit amb fons europeus que a Catalunya són gestionades per l’Institut Català d’Energia.\nAixí, la Generalitat disposa de 43,8 milions d’euros per destinar a reduir el consum d’energia final i les emissions de CO2 del parc d’edificis català.\nFins al 31 de juliol es poden presentar al PREE projectes que afectin edificis sencers o parts d’ells. Això sí, han de ser anteriors a l’any 2007 i les obres que es vulguin subvencionar no han de significar ni ampliacions ni canvis d’us.\nA més, els projectes han de complir tres requisits indispensables:\nLes intervencions han de millorar en almenys una lletra la qualificació energètica d’emissions.\nLes obres han de comportar un estalvi d’energia final de, com a mínim, el 10%. Si l’edifici no disposa de qualificació energètica d’emissions, l’estalvi ha de ser del 20%.\nEl cost mínim de l’obra ha de ser de 10.000 euros sense IVA.\nEls proyectes que s’hi presentin han d’entrar en tres tipologies:\nMillores en l’evolupant tèrmica, com l’insuflat de cel·lulosa.\nSubstitució de sistemes energètics per d’altres més sostenibles.\nCanvis en els sistemes d’il·luminació.\nEn les primeres tipologies, les ajudes seran del 35% (15% en la tercera) en el cas de projectes per a edificis sencers. Per a parts d’edificis, les ajudes en les dues primeres tipologies seran del 25%.\nNo obstant això, pot haver hi ajudes addicionals per criteris socials (edificis de protecció pública, àrees de regeneració, bons socials…), per salts de dues lletres o més en la qualificació energètica (passar a una A o una B), o per les anomenades actuacions integrades: uns paquets d’obres que inclouen dues o més tipologies.\nPer exemple, en el cas dels edificis complets, les actuacions integrades han de suposar una intervenció en l’envolupant tèrmica que suposi una disminució de la demanda d’almenys el 30% de l’energia per calefacció o refrigeració. A més del canvi d’una instal·lació tèrmica per una altra d’almenys el 60% de la potència existent. O bé la renovació en més d’un 25% de la superfície il·luminada.\nEn el cas d’intervencions en altres immobles que no siguin edificis complets, les intervencions integrades han de complir una actuació en l’envoltant com en el cas anterior i una instal·lació solar fotovoltaica o una altra renovable de generació elèctrica amb una potència mínima de el 10% de la potència elèctrica contractada.\nA la web de l’Institut Català d’Energia hi ha una calculadora on es pot fer una simulació del que costarà el projecte que volem presentar al PREE. Una forma senzilla de convertir les queixes dels veïns en solucions patents.\nI si vols saber quant estalviaràs en calefacció i aire condicionat gràcies a la rehabilitació energètica de casa teva amb cel·lulosa, no dubtis a contactar amb nosaltres.\nL'energia més barata és aquella que no es consumeix. Amb aquesta premissa, el 21 d'octubre…\nprevious post: Són temps d’aïllament… tèrmic i acústic\nnext post: L’exemple de la Garrotxa Domus, que tant de bo s’estengui…


El Món | Rivera alerta de l'"ambient guerracivilista" que veu en la política espanyola | Política\nper ACN 05/12/2018 22:02\nRivera alerta del que han creat ells, suposo!\nQuina barra ! Ell n'és un dels principals culpables. El seu llenguatge transpira odi i pura confrontació. I ara fa com si ell no hi estigués per res.\nMisèria pels miserables, qualsevol cosa que penjo justificar la pròpia existència de Ciudadanos. És magnífic el bomber de dia piroman de nit.\nToralment d'acord. Tú , com a populista de extrema dreta ho saps molt bé. Sentse mentides i demagogia no ets ningú.\nFarem de pont entre el Nacionalisme i el Socialisme, aix quin sol que fa - Carlos Adolfo\nBusca fer una "Profecia Autocomplerta"\nsembrant pors en la ment de la gent... La por és el motor de les guerres. No caiguem en el parany.\nEls pobles que obliden el seu passat estan condemnats a repetirlo, durant el franquisme és van fer tortures, assassinats en massa, violacions dels drets humans I empresonaments arbitraris, vaja encara es duen a terme ara. Cal recordar que la monarquia és imposada pel nan genocida impotent.\nSembra vent i recolliràs tempesta.\nCom per tot arreu que passa C's van escampant el mal, només poden observar el que se li retorna,al que el provoca el mal\nDe piròman a bomber! Tots els papers de l'auca!\nAcció-reacció; que això ho digui un matón de barrio com és aquest Rivera...Tot quadra. Ah, i em deixava a la filla del Rufino, per Deu!!!\nFora feixistes i gavatxos fracassats !! Potser os creieu el que dieu? que et prens abans de parlar mister coca? amb la cara de malvats que feu ja se os veu l' ànima, sembla que veniu del mateix infern Endavant REPÚBLICA CATALANA!! VISCA CATALUNYA LLIURE!! Adéu Espanya feixista i casposa!!\nA Rivera el voten els analfabets socials\nMentres caspanyistan i Catalunya mantingui gentusa que sols sap enfrontar i ,amenaçar , robar,i reprimir no tenim solució,estem acabats, anem a la decadencia tots plegats\nNoi , ets un degenerat sense humanitat ni moral. Aquest noi es molt perillós, algú li hauria de fotre un tret al clatell.\nFOT-LI...QUE ÉS INDEPE!\nGuerracivilisme? Dels creadors de les frases: el KKK va sorguir per culpa dels negres que els blancs van esclavitzar o els nazis eren angelets que es van veure obligats a gasejar jueus, gitanos..., ara la nova: els supremacistes indepes catalans tenen la culpa de que se'ls hagi tancat a la presó o enviat a l'exili, ja que han obligat a l'unionisme espanyol pacífic i demòcrata a castigar-los. No hi ha pitjor cec que el qui no vol veure-hi. Unionistes, sempre violents, repressors i cínics.\nEl fanatisme i demagogia xarnega del Rivera portará molts desastres politics . Aixó cal una rápida reacció catalanista per aconseguir un referéndum com cal per demostrar a tot arreu la realitat de Catalunya. Els liders europeus tenen que actuar sense complexos d´ estat estil " Poncio Pilato" , rentants-se las mans de quelcom que també els correspon. A la EU hi ha massa conformisme i acalantar poltronas.\nAlerta del què ell ha extès, la catalanofòbia. De què t'estranyes, tot el vostre programa polític és sembrar malestar i res més !\neste ambiente es el que TU has creado, desgraciado de mierda!!!\nRiverà ho pagaràs molt car\nIniciada per criminals i franquistes com tú. Pero tranquil que a les rates ja sabem quin final els hi espera.


El futur s'està menjant el present i ningú ho veu...\nEn molts Posts he parlat sobre aquest tema.\nPotenciar la creativitat, la capacitat de reinventar-se, de reaprendre, la curiositat, les ganes per saber, parlar en públic, preparar un treball...\nL'escola encara "fabrica" nens per fer coses programades, teledirigides.\nSempre hi hauran nens que necessitaran ser programats, que no voldran pensar gaire.\nPerò el que hem de fer es fer pujar al carro al màxim de nens possibles. O sigui, si hi ha una possibilitat que un nen pugui ser més creatiu, amb més capacitat per investigar i resoldre problemes pel seu propi peu, millor.\nEl futur que espera als nostres fills es impossible d'imaginar però alguna part del futur ja està apareixen al nostre present i molt no ho volen veure.\nPer tant, ens han de fer pensar que tot canviarà i que els nostres nens, en el seu futur, el % de feines on es necessitarà la seva creativitat, la seva capacitat de reapendre, de resoldre problemes, de reinventar-se serà molt més alta que avui dia.\nAquí alguns exemples.\nEl decatlon ja està utilitzant uns caixers automàtics. Encara es poc pràctic però ja està inventat un codi de barres que al passar per caixa, i sense treure els productes del carro, una maquina pugui saber la factura total. Si no fa falta treure els productes del carro i pots pagar ràpid, potser aquest dia desapareixeran totes les dependentes de grans superfícies.\nDe fet, penseu una caixera de gran superfície, agafa el producte i el passa per un lector de codi de barres una i altra vegada. Es la típica feina que una maquina pot fer. De fet, algunes d'elles ja estan per sota del que una maquina podria fer...ja que no diuen ni Bon Dia. Per tant, evident que la feina de caixera te molts números de deixar d'existir en el futur dels nostres fills.\nUn altra exemple, els camions de les escombraries molts ja només porten un conductor. La recollida de les escombraries la fa uns braços mecànics. Per l'altra banda Google està investigant/desenvolupant cotxes que funcionen sense conductor.\nEs evident pensar que en un futur no molt llunyà els cotxes de servei i segurament el transport de mercaderies de llarg recorregut, serà fet per maquines que aniran soles. Segurament alguns anys més tard d'això els hi tocarà el torn als cotxes particulars, si encara en tenim.\nLes google glass, juntament amb altres tecnologies, permeten que un doctor pugui operar a distancia. Per tant, canvia el concepte de metge, de feina...els bons metges poden tenir un abast mundial i els dolents perdre punts.\nLes impressores 3D, que permeten que qualsevol pugui fabricar un prototip o, les mes potents, fabricar productes comercials. Que cada empresa es pugui fabricar les seves peces...això ho canviarà tot. Ara imprimeixen amb materials plàstics però, que faran en el futur?\nEn el futur imminent també seguirem necessitant feines manuals, com el senyor que et ve a muntar l'armari (sino el montes tu d'Ikea) o el paleta que et fa les reformes...però la proporció d'aquestes feines es va reduint. Això, crec, no hi ha cap dubte...\nNo ho veu la gent? El futur esta en un lloc i seguim fent el mateix de sempre. En el futur la majoria treballaran en llocs on serà mes important el cervell que no pas el múscul...i sobretot el cervell creatiu ja que el cervell lògic acabarà sent substituït per una maquina. Potser d'aqui 150 anys el cervell creatiu també serà substituït, però a curt termini sembla que no.\nPer tant, em d'estimular la creativitat en els nens, em de preparar-los per canvis bruscs durant la seva vida laboral...el seu futur es això...hem de potenciar els seus talents (siguin els que siguin) perquè es l'única manera que tenen d'ensurtir-se'n..\nIntentar fer nens-robots que aniran a la universitat, tindran un títol i ja podran treballar d'allò tota la vida i amb molt bons sous...això ja te més de ciència ficció que de real...si no es tenen les aptitud i actituds apropiades.\nAcabo de fer un escrit, que potser publicaran a la revista de l'escola dels meus fills, sobre per que a les muntanyes altes hi neva i fa molt fred, més fred que a baix. Trobo molt divertit entendre el perquè...el meu fill m'ho va preguntar i no vaig saber respondre...em vaig informar i vaig intentar fer un escrit que sigui el màxim comprensible per un nen...no sempre es fàcil però jo ho he intentat... Aquí va l'escrit: Per què a la muntanya fa més fred si l'aire calent puja i s'està més a prop del sol? No us heu preguntat mai per que a la muntanya fa més fred i hi neva més si l’aire calent puja i estem més a prop del sol? No hauria de fer més calor? Primer confirmem una cosa, l’aire calent puja per que pesa menys que l’aire fred que hi ha al seu voltant. Degut a aquest efecte, un globus, d’aquests que porten persones, pot volar. Escalfen l’aire de dins del globus. Això està demostrat. Per tant, si l’aire calent sempre puja, sembla evident que\nQue és la gravetat? (segons un senyor que es deia Einstein)\nDes de ben petit tenia assumit que la gravetat era una espècie de propietat de la matèria, principalment si era enormement grossa, de xuclar-te cap a ella, de no deixar-te marxar. Era una cosa que era així, un tòtem. De fet, segons Newton, era la evidencia clara. Si una cosa la tires cap amunt i cau i en canvi, la lluna no cau, es que la terra xucla amb alguna força. Amb aquesta idea vaig viure molts i molts anys....i sempre que explicava la gravetat a nens o a qualsevol altra, utilitzava la expressió "xuclar", per indicar clarament que la terra exerceix una força cap al seu centre. Moltes vegades havia escoltat la teoria d'Einstein, on deia que els cossos grossos curvaven/deformaven l'espai/temps..però era un concepte que creia que explicava altres coses, no pas la gravetat. Fins que un dia, mirant un documental d'Einstein vaig caure i vaig lligar el concepte " curvar espai " i " gravetat ". Em va xocar no haver-hi caigut abans. Supo\nde febrer 04, 2021\nQuan ets competent, no competeixes amb ningú perquè no et cal. Només competeixen els que són incompetents. Eudald Carbonell historiador, arqueòleg i antropòleg Aquesta frase m'ha agradat molt. No se si es veritat o mentida. Pero si que he vist molta gent intentar demostrar que son bons perquè no ho eren (o no s´ho sentien) i molta gent molt bona que no fan cap esforç per demostrar res. Nomes falta veure com parlen, com treballen perquè tothom tingui clar que es competent en al materia.\nVida a l'Univers i la familia\nLa sal i el salarium\n¿Conoces la ley de la vibración?


Vlasky Hotels - PREUS AMB ELS DESCOMPTES MÉS GRANS a tots els hotels a Vlasky\nexperiència [Vlasky, Besenova]\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Besenova, no busqui més enllà de Villapark Vlašk\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Besenova, no busqui més enllà de Villapark Vlašky. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Les instal.lacions i els serveis que proveeix Villapark Vlašky asseguren una estada plaentera als seus clients. Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, aparcament de cotxes, instal.lacions de barbacoa, servei de bugaderia, caixa forta són només algunes de les comoditats que fan que Villapark Vlašky sigui diferent dels altres hotels de la ciutat. L'ambient de Villapark Vlašky es reflexa en cada habitació. calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, TV satèl•lit/cable, reproductor de DVD/CD són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel ofereix meravelloses instal.lacions d'oci com esquí, pesca, massatge, parc infantil, equitació que faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Villapark Vlašky és una elecció inteligents per a viatgers a Besenova, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.\nDissenyat tant per oci com per negoci, Chata Valaška està situat idealment a Besenova; una de les lo\nDissenyat tant per oci com per negoci, Chata Valaška està situat idealment a Besenova; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. A Chata Valaška, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients. Gaudiu de les comoditats d'alta gama com ara calefacció, escriptori, balcó/terrassa, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, reproductor de DVD/CD per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. Parc infantil, jardí de l'hotel, són llocs ideals per a relaxar-se després d'un llarg dia. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Besenova, el Chata Valaška és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.\nLlocs històrics de Vlasky\nDescobreixi els barris de Vlasky\nHotels Vlasky populars