jcmllonja | 19 Agost, 2007 00:52\nDamià Huguet: peces per a un collage\n( Per a la presentació del llibre DH DAMIÀ HUGUET, Campos, Agost, 2007)\nEls maldecaps del biguer. Ho deia ell: jo som Biguer! Faig bigues. Una petitíssima biografia, ni que fos a la solapa del llibre, s’agrairia per les joves generacions. Damià Huguet, nat a Campos, 1946-1996. Biguer. I tot això més: periodista, pintor, fotògraf, editor, activista, empresari, pare de família i... escriptor. Sobretot poeta. Però pus Call vermell, per molt que ell s’hi donava als seus començaments ( “Jo, home de call vermell i damià de sang que vessa som qui dic: terra, país, Mallorca”). Tant de call vermell, -un sediment producte de la rubefacció del ferro-, provoca un d’aquests reduccionismes que fan de tap a la complexitat de l’obra d’en Damià Hi ha el perill del lloc comú, el poeta del call vermell i les tenasses. Això agrada molt als ciutadans que no saben que és i quan els ho expliques, els pareix com exòtic. Del call vermell a la panxa roja hi va només un pas.\nDevots d’en Damià. ENDAMIANATS. M’agrada aquest títol, és d’un epígraf del llibre que comentam. Aquí, amics seus, endamianats, hi diuen cosa. Bernat Nadal, la notícia de l’escenificació d’ “Esquena de Ganivet” de M.A. Raió i Pep Tosar o la peça d’en Joan Perelló (“no hi ha fites, ni horitzó”, li diu l’amic). Servidor també era un devot d’en Damià Huguet. A aquesta terra nostra, que fa brostar poetes xarecs en excés i poetes excessius, també n’hi ha que tenen el do de la poesia. És un do, no cal donar-hi més voltes. I es veu que a aquest Migjorn de Mallorca hi ha bona llacor, de Blai Bonet a Santanyí, a Miquel Bauçà a Felanitx . Devots d’en Damià, tocat pel do de la poesia.\nHuguet rima amb internet. Als externs, i jo ho som, a fora poble solen fer qualque gràcia per cauré be. Vaig pensar, ara fa onze anys que en Damià no hi és i durant aquest lapse de temps ha esclatat això d’Internet, idò: “Huguet i Internet”. Ja n’hi havia un que ho havia pensat -no això de la rima grollera i carrinclona- sinó quin hagués estat el paper del nostre Damià en un món amb Internet. N’Andreu Manresa s’ho demana: “És viu en D@mià Huguet?” Diu que l’ha vist fa poc : “prim, alt, dret com un espàrrec a l’ombra, connectat a Internet, baixant pel·lícules i cançons”. Certament som fills del nostre temps, i en Damià l’hagués fet retre a Internet, i molt, com ho feu amb les eines que manejà. Davant l’ordinador però, googlejant, “adesiara entotsolat, espigolaria qui era , per on parava el seu món i la seva gent”. La lliçó d’en Damià : l’ús de les eines i dels llenguatges dels temps que ens toca viure, servant, sempre fidelitat a la seva terra. Huguet, ben cert, rima amb Internet.\nQuatre traus per sargir un discurs de geografies perifèriques. Faig de geògraf ocasionalment i la feina m’ha deixat un ròssec, el meditar sobre espais i territoris. Ni que siguin els petits o els interiors. M’agrada canar l’ànima de la gent. I un territori el delimiten les fites. No totes elles netes, algunes brutes, altres amagades, perdudes davall els batzers del temps i els desenganys. Pàtries, regions i galàxies, la geografia universal, el món i la bolla d’en Damià. Quin era el seu lloc? Per a uns : “Huguet pertanyia a la pàtria sentimental de la gran pantalla”, una pàtria, com se sap, habitada per nòmades i malfactors ( Malle, Vigo, Antonioni, Truffaut, Visconti....). Per a altres: “Campaner de catalana casta, mallorquí de nació, patriota universalista...” Però era caparrut, se sabia pertanyent a una terra concreta, la “Terra d’aquí”. “Campos, sempre groc aspriu, verds d’home encara, lloc meu”. Voleu una brúixola més clara? Ara hauríem de dir: “voleu un GPS més precís ?”\nEl sedàs dels sentiments. Però és del temps que hauria volgut parlar. Malgrat en Damià proclami : “haurem de calar foc al temps”. M’és ben igual. No m’interessen tant els onze anys que fa que no hi és, sinó el viure per sempre. L’escriptura entesa com un acte de supervivència, també en el cas d’en Damià. L’art com una perdurança de la vida i les persones. Me desagrada que es parli reiteradament de la humilitat d’en Damià, com si aquesta paraula disminuís el cabal de la seva obra, com si el reduïssin a un fraret de Jesús. Ell potser que ho fos –humil i bona persona- la seva obra no. Humilitat i creació és un oximoron, una espècie de contradicció. Adesiara, passejava per les esquenes dels ganivets on s’hi troben els equilibris perillosos de l’autenticitat. Malgrat manisfestàs que “un dia té massa hores per dir la veritat”, la perdurabilitat del temps és una de les obsessions de tots els creadors.\nLa paradoxa huguetiana. I és aquí on sorgeix la lectura i la paràbola del meu Huguet: la paradoxa on es va veure immersa l’obra huguetiana. La tibantor entre el que era Campos i la modernor o la postmodernor d’en Damià. El veig, braços estesos. A un la potència del lèxic popular i a l’altre la naixent cultura de masses, fent de contrapesos. Aquesta és la tensió bàsica d’en Damià Huguet: la tensió de viure entre un món que s’escola pel forat del rentador i les noves eines de la modernitat. I les dues li agradaven, en ell eren compatibles, però no en la realitat del seu voltant. Els nostres enemics no ho poden sofrir, per què els romp els esquemes als quals ens volen disminuir: és el reduccionisme de lo nostro, els indígenes de calçons amb bufes, la impermeabilitat a la tècnica i a la modernitat.\nEl dret a la nostàlgia. No vull dir que els pobles amb història no tenguin dret a la nostàlgia, el que es perillós és la contemplació ineficaç del passat. Damià, posà molt d’ esment en evitar l’oblit d’aquell món tan estimat per ell: “es convertí en el seu cronista”, diu S. Verd. I feu de tot, de pare de família a periodista de primera mà. Un “Toter”. I travessà de la regió de l’il·lusió al racó del desencant, composant aquest mapa que grava el burill del temps. “Sabem que la pressa d’abraçar el futur amb la mirada / Atura sempre el bategar d’aquesta poesia imaginada que ens venç / Mentre la vida ens mena a una existència traginada”\nUn home franc. Quan Campos, i tot l’interior de Mallorca, du camí de convertir-se en un barri residencial de Palma, un poble dormitori, pisos i més pisos, cases i mes cases... Això d’avui en dia, ben segur, seria un altre dels maldecaps d’en Damià. Com aquells que el feren anar al “cuartelillo”, o li feien perdre clients de la seva fàbrica. Tanmateix, com diu Damià Pons, “era naturalment generós, no li resultava imaginable la possibilitat d’escatimar cap esforç en benefici dels amics, de la llengua, del país” . Devia ser així. Dugué la seva malaltia amb coratge i discreció. Però “La poesia no ens estalvia l’angoixa, ni el desassossec. La poesia no ens fa immunes a la vida. La poesia no modifica el destí d’un país, ni millora les males persones...” li escriu en Lluís Maicas. Ell ho sabia, malgrat tot, remarcaria la seva franquesa i també el sentit de l’humor, que en tenia, i molt, ja que pareix que únicament hi pervivia el sentit tràgic de la vida. No.\nDavant la mar a la gatzoneta. Jugava de defensa. Però pareixia que envestia. Albert Camus sempre deia: “Tot el que se de les relacions humanes ho he après jugant a futbol”. I també pintava la mar, flocul·lava d’un lloc a un altre, de la galàxia a la terra d’aquí, encastats els seus móns, com un ‘cordonsillo’ damunt el pit d’un hippie. Amb les seves paradoxes, encobridores de la gran literatura. M’agrada molt imaginar-me en Damià, assegut a la gatzoneta davant la mar, és la meva imatge refugi: “La mar no vol cavalls que trenquin el paisatge, / Amb tota la blavor que sura damunt l’alga. / La veu que veim amb arbres, romp amb esquits de temps / Tot els murs que ara sobren, al paradís on som.”\n(A reveure Damià !)\nCAMPOS ( MIGJORN DE MALLORCA)\nBon vespre, senyores i senyors, amigues i amics:\nServidor és CLIMENT PICORNELL.\nQuan me va telefonar en Biel Huguet i me va dir si volia presentar el llibre d’homenatge a son pare, només duia el corcó de per què ho havia de fer un servidor, en primer lloc un extern i un “no ningú”, i en segon lloc, quina responsabilitat !, vaig pensar, amb la caterva de primeres espases que hi han escrit... , no vaig tenir altre remei que dir-li que sí, i per molts de motius que ara no explicitaré. Ara que veig que hi ha una autoritat, el Dr. Damià Pons i un campaner, en Joan Pomar, he quedat com a més tranquil, però a la vegada, se m’ha restringit de tal manera el paper que m’havien comenat, que hauré de triar, entre les coses que havia pensat, i, algunes, de les moltes que havia escrit. De totes les maneres, com molt bé sabia en Damià Huguet, com es fa als festivals de cinema, han de xerrar poc, sinó els presentadors estiren i se’n duen de l’escenari als qui xerren en excés.\nTot i cercant el meu racó en aquest acte, faré, en part, el que m’havien comenat.\nHe llegit el llibre que ara presentam ( dues vegades), he mirat les fotografies, l’he recensionat i, també, he compost un collage escrit ( ell els feia molt bé pintant i aferrant ) amb una lectura transversal del llibre. Esper que la meva intervenció -una intervenció apòcrifa, en part- feta amb molts de textos manllevats sense permís dels autors d’aquest llibre, sia ben interpretada.\n1.- El llibre, DH DAMIÀ HUGUET (editat per l’INSTITUT D’ESTUDIS BALEÀRICS, Palma, 2007, 300 pàgines), és una peça excel·lent, confegida per Biel Huguet, el seu fill, i na Cèlia Nadal, que fan el pròleg tot dos amb el leit-motiv del que “Aquest llibre vol ser...”.\n1.- un homenatge a en Damià, 2.-un plany públic per tot el que hauria fet en Damià –i na va poder fer- , 3.- un acte de gratitud a tots els qui, com en Damià i amb en Damià, durant els anys 60 i 70 treballaren pel nostre país, 4.-una reivindicació del localisme, Campos, perifèrics militants, 5.-però també aquest llibre vol ser un pont cap Buñuel, Tàpies; Blai, Godard, Mª del M. Bonet, Fellini, Ràfols Casamada, Cesar Vallejo, Paco Ibáñez....París, Sicília, Barcelona... Ho han aconseguit.\nS’ha de fer esment de l’assessorament d’en Pep Mendiola, “Mendi” i en Sebastià Verd, que el coneixien bé. S’hi veu l’ofici d’aquest quatre personatges.\nI dels dissenyadors de CLAVE: Toni Armella i Barbara Corral, també.\nÉs un conjunt de treballs que toquen les múltiples activitats d’en Damià Huguet.\na.- Comença amb una una peça preciosa, intimista i personal de n’ Andreu Manresa ( “Damià Canova” el seu malnom), de la qual ja en tornaré a parlar\nb.- Francesc Parcerisas que hi revolta la poesia –que ja havia estudiat en Joan Mas i Vives- Parcerisas hi incorpora uns certs tocs insòlits i sorprenents: con si fos de la “beat generation” Huguet? Idò no està mal pensat, deu ser una altra de les seves paradoxes.\nc.- La tasca d’editor examinada per en Damià Pons, amb una escrupolositat immensa ( ha examinat les factures dels impressors i tot...) que reflecteix les grandeses i les misèries d’editar poesia i en català, en un temps on les ajudes a editors eren no res.\nd.- La prosa no periodística a cura de Joan Mas i Vives; i no únicament, els 58 relats de “Les fites netes”, amb un pròleg de Joan Veny- sinó altres qualitats d’en Damià des dels seus guions cinematogràfics fins a una tipologia de prosa hiper-realista (?) sí, però molt irònica, en aquesta jo hi he vist molt bé el Damià que vaig conèixer:\n“Paper de ceba: paper molt fi, que res no té a veure amb la ceba ( vg. “gent de la ceba”) quant a sabor, però sí en delicadesa i en el full exterior d’aquesta planta. No fa plorar a literats llagrimosos ni eixuga el moc de canonges romàntics. S’utilitza per embolicar objectes delicats, joies de Lalique, porcellanes de Sèvres, vidre de Murano, preservatius acabats d’usar, vels de mare-de-déu. Un encant”\ne.- De la fotografia en té esment en Miquel Àngel Raió, en sorgeixen les seves temàtiques i obsessions, la família- retratada sempre amb fons plans, com si anàs a cal retratista- les portes velles, la terra clivellada, un ca magre fermat amb una cadena- i els autoretrats ! bones peces, ell amb la Minolta a l’ull, una amb boina i puret...-,\nf.- La pintura i l’escultura estudiades per Cristina Ros, tal volta el seu plaer més intimista: titulà la seva exposició “Secreta passió”, els seus collages –les peces més interessants segons Cristina- amb les seves influències, i les darreres teles, dibuixant la mar, no pintant marines. Diu Ros: “El blau mediterrani moltes vegades amb una veladura grisosa serà el color que inundarà les teles i els papers d’en Damià els anys 90, no pintant marines, sinó horitzons”\ng.- Antoni Serra examina i resitua la seva tasca de comentarista i crític de cinema, tot i que la majoria de treballs apareixeren com a periodista s’ha fet be separant-ho, perquè la seva dèria cinematogràfica be es mereix un capítol a part : “Tots els habitants d’aquesta galàxia generacional varen influenciats pel cinema”, diu Serra. El mateix Damià sempre deia: “Més que un escriptor em consider un profund estimador del cinema”.\nCrònica de 1971, d’en Damià : “Pel·lícules que no veurem al nostre país” – es referia a Blow-Up i a la Voie Lactée- “a no ser que tengueu la sort de viure l’any 2071”.\nh.- El vessant periodístic l’estudia en Sebastià Verd, que en fa una anàlisi pormenoritzada (“periodista de primera mà”), els seus maldecaps, per l’article dels quintos i la qüestió de la bandera espanyola, les visites al “cuartelillo” de la Guàrdia Civil”, la arxifamosa fotografia del futbol, la defensa del medi ambient aquí personalitzada en Es Trenc, l’esvaniment de la ruralia... Però també les seves entrevistes, a Blai Bonet, a Maria del Mar Mar Bonet....És un text sentit i dur el d’en Sebastià ( “Campos s’ha convertit en un poble dormitori que ha venut l’ànima”).\ng.- L’activisme cultural i polític és cronografiat per Joan Pomar; ens presenta D. Huguet co-organitzant actes –ara fa més 40 anys d’aquells conferències d’estiu a Campos-, recitals de cançó, membre de l’OCB, col·laborador de la revista RESSÒ, revista de l’OCB de Campos, que li ha dedicat dos números quasi monogràfics, un després de mort i un al cap de 10 anys.\nTots aquests treballs alternant amb textos dels seus poemes i escrits, fotografies i pintures. Joan Ramon Bonet ha tengut cura de les fotos, Miquel Àngel Raió / Concha Almeda, han seleccionat les fotografies i en Bernat Nadal ha fet una meticulosa tria-antologia dels seus poemes..\nGeneral | Enllaç permanent | Comentaris (74) | Retroenllaços (0)\nNIT de COL·LISIONS Climent Picornell\njcmllonja | 10 Agost, 2007 15:08\nNIT DE COL·LISIONS\nUn dels meus rituals estivals és passejar pel poble un poc abans d’anar jeure: bona nit, bona nit, bona nit...i bona nit si et colgues. La porta oberta de ca madò Prudència “Boscana” em deixa veure el corral, amb els coleus de fulles multicolors, i la parra plena de diskettes de CD penjats d’un fil: “Van molt bé pels moscarts i ses abelles i els aucells no s’acosten als raïms; les m’ha duits el meu nét”. Bono, vaig pensar, deu ser el mateix efecte que el de les dues botelles plenes d’aigua, fermades amb un fil ferro al cap de cantó davant can Nigorra: Me digueren les quatre madones de veïnat que així els cans no s’hi aturaven a pixar, i era més net que haver-hi d’espolsar flor de sofre. Arrib a la rotllana de la fresca de ca ma mare, és de les més antigues. Ja n’hi havia davant el portal de ca seva quan era nina: venia gent amb bandúrries. Records estantissos d’una alegria esbravada: les tragèdies de la vida només les sedassa el temps. “Mon pare”, diu ella, “dormia a la finestra que donava al carrer i mai va dir res, ni protestà gens. No deia ni piu, sabia que ma mare volia la fresca davant ca seva. Entrava, capell posat, mostatxos blaquinosos, ‘bona nit’ i per endins”. El tema va ser que, avui, un servidor havia pujat de Palma, on hi he estat un parell de dies per feines. Ma mare d’ençà que va morir mon pare no hi ha tornat pus a Ciutat. “Palma no m’agrada sense ell, sense ton pare, amb ell anàvem als gelats Italians, a Alcampo a dinar i fer la compra, i coses així”. Na Praxedis “Malondra” entona: ” Fa poc hi vaig ésser i pel carrers de Ciutat vaig veure uns “caràcters” -no vull dir que siguin dolents-, però no m’agradaren, m’estim més ser per aquí...”. “Aquí, arribes a conèixer la gent nova, que, tanmateix, si se vol fer s’externa, noltros no els ho deixam ser”, opina na Catalina “Sutxa”. “ La meva veinada els escomet: Tu qui ets? D’on ets? I un diu de ‘Marruecos’, uns de ‘Rumanía’, o de Palma, n’hi ha d’Amèrica i així. De totes les maneres hi ha massa gent nova, sobretot als pisos que han fet”. “Sí, s’altre dia passava una parelleta jove, ell fa feina a Hisenda de Manacor i ella a l’Hospital. Hi ha de tot”.\nUn descafeïnat de màquina, amb gel, serà la darrera beguda del dia, a un dels cafès de la plaça. A una taula rodona fan un truc de sis, quatre parroquians miren i callen, els qui no juguen ja se sap: són de suro. En Sebastià “Flonjo”, un home fortot que venia a ca nostra a ajudar, quan fèiem matances, ha tornat molt vell, va amb gaiato i dorm, pegant capades, davant la televisió que està a tota pastilla i ningú la mira. Entren dos externs, vilafranquers o montuïrers, i un diu a l’altre: “Demana tu, que se pensaran que només feim gasto de cadira”; “Cadira? ‘Querida’ he de menester jo!” “Idò si veniu els divendres, hi ha un bona guarda de bacives que prenen la fresca defora”, replica en Miquel “Fadró”.\nDecidesc tornar per amunt i anar a Son Dormes. A la sortida en trob dos que discuteixen, fadrins vells, picadors del temps de “Al Rojo Vivo” de Can Picafort, on anaven amb una ‘mota’ petita, una Guzzi d’aquelles amb les marxes a una palanqueta del costat. “Te’n recordes, Joan?”, li deia un a l’altre, “Que qualque dia no l’aficàvem”; “no enfornàvem”, deia en Tià, “no enfornàvem, Joanet”, “I bé, dàvem llengo, hi havia vespres que la tenia esbraonada a sa llengo, d’assajar-la per damunt i per davall...” “Quines dones, ai! I ara són nins i ja viuen a ca s’al·lota, com si fossen casats; a la vila en conec no sé quants, així els pares estan més tranquils, diuen: ‘són del poble i els coneixem, i així no van per aquí o per allà’, tenen ‘quarto parat’ amb llit de matrimoni, les padrines velles escainen un poc però llavors, quin remei, hi han de consentir...” “Què trobes Climent? Tu també ho ets d’aquella època, eres un poc hippie”. “Més puta era aquest. Un dia baixava pel carrer Major, cabells llargs, i un va dir: ‘Qui és aquest Bon Jesús?’ ‘Jo som sa mare’ -va dir ta mare- “I ara l’hi consents?” li digué l’amo en Miquel de s’Hostalric, “Jo ja l’hauria tos amb tres estissorades...” “I ara, els tres de l’amo en Miquel li han sortit peluts, i ben barbuts: un no sap mai la vida cap on t’empeny.”\nEn Toni “Calàndria” ompl una cotxada de ninetes: “les me’n duc al concert d’en David Bisbal, a sa plaça de toros, mira tu quina nit m’espera”. Abans d’arribar repartesc els dos darrers ‘bona nits’, un a l’amo Arnau “Flastor” i l’altre a l’amo en Joan “Pidaler”. Asseguts un davant l’altre, però a cada banda de carrer. No se xerren fa anys quan surten a la fresca, abans ho feien plegats; qui sortia darrer travessava i anava a ca l’altri, fins que un dia es discutiren. I es discutiren per una qüestió molt mallorquina: la fama -molt mediterrània i molt universal-, l’honor i el rànking. Un vespre d’agost l’amo en Joan digué en veu alta el que devia ser un pensament, però feia una estoneta que no motaven cap dels dos: “Qui deu ser el més ric del nostro carrer ?” S’asseien, un devora l’altre, amb el respatller de la cadira davant, amb els braços damunt. “En Toni de can Duro, deu ser el més ric. Li ve d’avior”. “Llavors deven venir els de Can Tribes, i els deven seguir el de ca l’amo en Tomeu Pastorel·lo, tots dos vénen de famílies de majorals, degueren robar a n’els senyors de ses possessions, i ara són ells qui les tenen.” “I el quart ? Qui deu ser el quart ?” L’amo Arnau ja com a reia, perquè li tocava a ell, creia, segur... “Vatuadell!” Digué l’amo en Joan: “ I dec ser jo!” Se va sorprendre a ell mateix: “Dec ser jo.” “Beneitarro!” Li va enflocar l’amo Arnau, “Som jo. Som jo. Beneit, tenc el doble de terres que tu! Botxarro! Lo que no som ni la meitat d’estufat.” Agafà sa cadira, se va asseure davant ca seva i no se xerraren pus mai més. Ara quan pas per davant ells, ruta obligatòria, he de dir bona nit, alternativament, a cada un d’ells, girant el cap a cada banda de carrer. Un ‘bona nit’ no basta per tots dos.\nA punt d’anar al llit, la televisió m’informa que la NASA ha captat la col·lisió còsmica de quatre galàxies entre sí, que han espargit per l’univers milers de milions d’estrelles. Ignorava que l’”Efecte Papallona”, desfermat pel concert d’en Bisbal, fos tan ràpid. Per assossegar-me, pens que la causa fou la brega d’en “Pastorel·lo” i en “Pidaler”: encara no pot ser que la perdiu torni col.\n( Les imatges, ad usum la web del filòsof, aquí damunt amb la guàrdia baixa. Són, per ordre, un carrer de Maó amb el professor Tornasol; a Felanitx a un recital del poeta valencià Josep Piera, a Palma a la investidura de Doctor Honoris Causa del pintor Miquel Barceló, i a Sa Pobla a un concert memorable de Quimi Portet )\nLA CONSPIRACIÓ INTERNACIONAL I ALTRES LLEGENDES. Climent Picornell\njcmllonja | 29 Juliol, 2007 23:03\nLa conspiració internacional i altres llegendes\nEra a un sopar d’aquests d’estiu. M’assegueren a una taula amb el prec de donar conversa a entesos i enteses diverses, engominats amb camises màniga llarga, rics que es fan el naturista i esquerrans empegueïts de ser-ho. Ja saben vostès de què va: dir que sí amb el cap, riure un poc i haver de remugar per endins. Els temes vorejaven discursos que no puc suportar. Per exemple: el cotxe que funciona amb aigua ja està inventat, però les multinacionals del petroli el tenen segrestat i tancat amb pany i clau; el mateix amb l’energia de fusió; altre tant per a la medicina, el preparat que ho cura tot, la panacea, existeix, però les grans companyies farmacèutiques l’han amagat o neguen la seva efectivitat, per continuar amb els seus enormes guanys; i coses així, un estol parescut a les anomenades llegendes urbanes. Tenc comprovat que, indefectiblement, es passa d’aquest discurs simplista a la teoria de la conspiració internacional. Res passa perquè sí, passa perquè uns pocs, poderosos a l’ombra, poders fàctics planetaris, decideixin que passi així. No com la “mà oculta que engronsa el bres”, molt més cutre i vulgar, però efectiu. La gent s’apunta a aquesta teoria, a vegades ornada amb recerca, a vegades descarnada i bruta, com compra les interpretacions apòcrifes de Nostradamus, ben igual de com llegeix els horòscops sabent que no encerten, sinó que embetumen, o escolta els endevinadors professionals: ja siguin els pastorets de Fàtima o els del dia de la bèstia. Malgrat, la realitat, tossuda, els desautoritzi clamorosament. És igual, el personal té tendència a creure i espargir les fantasmades amb molta benevolència i, en canvi, és d’una duresa cega amb les evidències que responen a criteris científics. Tot es ven en el mercat globalitzat. I si no ho creuen, teclegin qualsevol ‘xorrada’ al Google.\nLa cosa es va complicar quan algú em demanà el parer sobre una qüestió, no sé quina: “Pens, que si saps el que creus, és difícil respondre a la pregunta; no tenc contesta”. Va quedar esculat, pensant la resposta ( no és meva, és del president Bush, la me vaig aprendre de memòria d’un article d’Umberto Eco), però, vaig continuar: “Estic plenament convençut de què els éssers humans i els peixos coexistirem amb plenitud” ( l’autor és el mateix ). Els somriures em feren entendre que havia pixat fora de text, però ja nedam, que va dir aquell. Com que no era això, vaig pensar que la cosa anava del “Club Bilderberg” : un selecte grup format per 130 persones poderoses, segons Daniel Estulin, que cada any es reuneixen en secret, és el govern planetari. “Ho fan –vaig dir amb to convençut- per a instaurar un poder a l’ombra, amb una pau mundial fonamentada en l’esclavitud i la dominació”.\nVaig encertar, i la conversa continuà amb un to d’assentiment cap al que havia amollat per sortir del pas. En fi, ja ho veuen, si no surt la teoria de la conspiració, es passa a la de la concatenació –un subproducte de la teoria del caos-, allò de que un aleteig d’una papallona a una selva del sud-est asiàtic, és capaç de provocar, per mecanismes encadenats, sismes o problemes a mig món, del fenomen del Niño a les decisions erràtiques d’en Putin, per exemple. Com que quedava bé, vaig decidir continuar per aquest camí. “L’inici és a l’any 1952, Ray Bradbury escrigué un conte de ciència ficció – El renou del tro-, uns caçadors que viatgen a través del temps, quan són a la prehistòria maten un insecte, sense voler. Com a conseqüència d’aquesta mort quan tornen al present es troben amb un escenari radicalment diferent: l’insecte mort hauria causat un efecte en cadena de dimensions immesurables”. Començava a entretenir el meu auditori, excepte a dos o tres que escainaven. (“Maldito intelectual”, podia llegir en les seves cares). Els de la mala cara augmentaven i per tant vaig decidir canviar el rumb de la conversa, pensant amb l’encàrrec dels amics i que era una nit d’estiu i no un foro de debat.\n“Sabien que la lletra del ‘Aserejé’ oculta un missatge satànic?”; “M’han contat que els bitllets dels euros perdran la seva tinta en menys de vints anys”; “ Era cert que Bibi Andersen va guanyar un concurs de ‘soldador de l’any’ quan estudiava FP?”. Ara el preocupat era jo, que ja duia el camí d’altres anys en que la cosa havia acabat com la processó de la moixeta. Però es va redimensionar. Tanta sort. Brollaren el robo d’òrgans per fer trasplantaments, el submarinista engolit per un hidroavió que recollia aigua de la mar quan anava a apagar un incendi, els caimans amollats pels compradors de mascotes dins les clavegueres s’han ensenyorit de Nova York, el nom de la droga LSD que havia inspirat una cançó de The Beatles ( “Lucy in the Sky with Diamonds”). Aquesta darrera l’havia aportada una senyoreta escotadíssima, no la vaig voler contradir ni matisar, ni tampoc afegir-hi que a Ana Obregón, un pit siliconat -que en feia la meitat d’un dels seus- li havia esclatat dins un avió. Però sí que vaig emparellar les llegendes urbanes amb el concepte “Net-lore”, el nou Folk-lore d’Internet. “Les llegendes urbanes modernes, com les antigues, que tenien el fonament en creences religioses o paranormals, neixen de fets quotidians, per tant han de tenir un cert fonament real, un poc exagerat però creïble, el més important és que estiguin ben contades, amb un poc de suspense”. Arribava el moment d’un poc de component local. “L’aigua de Mallorca ve dels Pirineus i ja en pots fer de bots”; i en Colón mallorquí ? O el drac de na Coca, un cocodril que habitava la Palma del segle XVII.\nVaig provar amb Samuel Huntington, l’analista de la connexió dels poders civils i militars, que ha pensat que el ressorgiment islàmic -Al Qaeda i tot això- no és més que una reacció social deguda a l’estancament i la corrupció de les institucions existents ( vaig estalviar-los el lligam de l’efecte papallona, encadenat a la corrupció de l’ex-ajuntament ‘pepero’ d’Andratx ). No me podia sofrir, però continuava el discurs: “Afirma que hi ha un paral·lelisme evident entre els inicis del protestantisme el segle XVI i l’islamisme violent contemporani: els dos volen una religió més pura i exigent; prediquen el treball i l’ordre; apel·len a la dinàmica emergent de les classes mitges ( tampoc vaig citar els discursos del president Antich, enaltint-les); hi ha corrents interns, luteranisme/calvinisme - xiita/sunnita ( no devia saber res d’ UM-PSM)”. La taula que m’havien encarregat “dinamitzar” feia badalls d’avorriment. La meva deriva no acabava d’anar bé i vaig usar el meu darrer ‘cartutxo’: començar a contar ‘xistes’ de Lepe. Què no faríem pels amics!\n(Les fotografies són meves, fetes a SON DUC D'ARTÀ a l'illa de Mallorca )\nS' ORDI BO O LA RECERCA D' UN NOM DE LLOC. Climent Picornell\njcmllonja | 26 Juliol, 2007 22:38\nS’ORDI BO O LA RECERCA D’UN NOM DE LLOC\nUn borino ros, amb gran dedicació, afica la trompa dins cada una de les flors de la bouganvilea, talment com un colibrí. Els conills, orelles altes, s’aixequen damunt els seus peus llarguers de darrere i talaien per si un cas. El perfil de les muntanyes es pot dibuixar correctament i estrictament per mor de la llum del sol que ja s’endevina per darrera. És molt de matí.\nEl vespre abans, un terral fort, quasi de llebeig, havia fet xiular tots els racons i redols de la casa; els moscarts s’havien esvalotat i els dragons, prop dels llums, i les rata-pinyades no feien coneixedor . Però ara, la calma era total i la boira s’anava ensenyorint de l’ambient, poc a poc. Al cap d’una estona ja no es veia ni la bardissa de davant. Pel camí hi apareix en Miquel “Parretes”, magre i amb el pel blanc, curt i fort com a fil-de-ferro, és un poc parent meu, i em saluda sempre alçant molt enlaire el braç dret (com qui dir et faig un poc més de cas que als altres perquè ets parent d’enfora).\n- “Va bé ?” M’escomet, “Sí... idò mira tu quina boirada s’ha posat. Aquí baix a sa Clotal de S’Ordi Bo la poden llescar d’espessa que és.”\nS’Ordi Bo, vaig pensar, fa temps que no n’hi sembram d’ordi. Aquests enigmes, insòlits i menors, sense categoria, mobilitzen sovint la meva atenció de desenfeinat de vacances. Vaig decidir dedicar el matí a esbrinar-ho. Ma mare, la propietària, no en tenia ni idea, s’havia fet molt ciutadana, però va saber qui havien estat els darrers majorals de la finca i els vaig poder visitar. L’amo en Toni “Paparró”, caminant amb dos gaiatos, ja no filava gaire prim i només l’interessava contar-me que en el “Frente” de Saragossa, durant la guerra civil del 36-39, el capità volia que només ell tiràs les bombes de mà en els casos compromesos, perquè tenia molta força al braç i molt bon dret per endevinar l’objectiu... El proper pas em va dur cap a ca l’amo en Pep “Verdall”, quasi cent anys, però el cap clar com un llum. Vaig dur sort, se’n recordava perfectament.\n“En aquest lloc que em demanes hi enterràrem un mul, és un bocí que teníeu enllà des Pou Bo. Al pobre animal li pegà un mal a ses cames, començà que no aguantava ses coses i acabà que no s’aguantava ni ell. Li donarem unes begudes d’herbes i li férem fregues amb oli i greix per devers ses cames, però tanmateix es va morir. Es teu padrí no sabia molt bé què havia de fer; abans quan es moria bestiar gros el duien a un lloc que deien es Carnatge, però en aquell temps ja no s’usava. Decidírem que l’enterraríem i el duguérem a sa Clotal, un lloc fondo, cavàrem un dia i mig, i de nit el tiràrem dins aquell clot. I tapàrem. Es teu padrí hi va fer sembrar ordi tot d’una”.\n“S’ordi, aquella anyada anava rònec, magre de tot, llevat d’un bocinet –on hi havíem enterrat es mul- que s’havia fet bo, però bo de tot, alt com un homo: només una clapa del sembrat de tres o quatre metres quadrats. La gent no se’n podia avenir. Què hi heu tirat d’embrivada ? Demanaven. Noltros fèiem de no sentir-ho. Això es va repetir devers quatre o cinc anys i la gent va començar a referir-s’hi com es lloc de “s’ordi bo”. Ja ho veus... i ara què has de remoure ?”\n“Res, coses meves, cabòries...” li vaig contestar. Hi vaig anar d’horabaixa, havia fet un dia de molta calor i a aquell lloc, un poc pregó, hi feia bon estar. Al punt exacte de s’ordi bo un estol de caderneres, més de quaranta en vaig comptar, s’hi havia aturat. En veure’m alçaren el vol.\nLES CLASSES MITJANES ( DELS DISCURSOS DEL PRESIDENT ANTICH ). Climent Picornell\njcmllonja | 12 Juliol, 2007 19:57\nLes classes mitjanes (als discursos del president Antich)\nEixamplar les classe mitjanes i aportar-los el màxim benestar possible, fou un dels eixos del discurs d’investidura del president Antich fa uns dies. Els analistes dels fenòmens socials provocats pel turisme a les illes s’han sentit més fascinats per si aquest enconaria una nova classe dirigent –semblant a la burgesia, per dir-ho amb referents decimonònics- que no a la vertadera revolució social que ha implicat el procés d’assalariament, induït també pel turisme, donant lloc a un nou segment social, que també per dir-ho d’alguna manera, haurem d’anomenar classe mitjanes, sensu lato i amb permís de Max Weber. No sé si s’hi haurien d’incloure tots els assalariats, si no és així, també han de sortir els proletaris en aquesta història social, un poc tenyida de romanticisme marxià. Sigui com sigui, conviuen amb antics terratinents residuals, encara poderosos, petits pagesos propietaris –que passaren durant el segle XX de proletaris ( pagesos) a propietaris-, burgesos -en sentit medieval d’habitants dels burgs nous, a Palma i a la vorera de mar-... Tot plegat, un fris que ha pegat un bot cap a una societat moderna, conservant pàtines de la tradició pre-capitalista, que ara s’esborren dins la memòria recent. Alguns no han pogut pair aquest canvi i es lamenten de la servitud que ha comportat abocar-se totalment al turisme : “ com no sia la vocació de tots els illencs la de llustrabotes”, em deia un vell professor.\nL' arribada del turisme de masses ha significat una nova era, fins el punt que es distingeix entre "abans del turisme" i "ara”. Es vol significar amb això que el turisme ha incidit sobre la societat i la cultura, encara que, com ha observat algú encertadament: “la Mallorca pre-turística era un paradís... només per als botifarres”. Es poden fer tot un seguit de caracteritzacions de l' home illenc de l' etapa pre-turística, ja que el canvi provocat pel turisme incidirà, sobretot, en el sector de la població classificat com a classes baixes, que a les illes constituïen un conglomerat social, potser el més important, sense oblidar el canvi i relleu de les classes dirigents. Aquí no hi arribà la revolució liberal, ni tan sols al món urbà, tal com havia passat a altres comunitats, qui sap si per la idiosincràcia del caràcter, de l' hàbitat o de les activitats econòmiques de les illes. La població a les parts foranes es dedicava quasi exclusivament a l'activitat agrària, s’hi pot afegir el contrapunt d’algunes fàbriques i un moviment obrer minimalista. Tanmateix l’apoliticisme, subjugat pel funcionament caciquil del vot polític –que es va reverdir amb l’ecotaxa-, l’afecció als hàbits tradicionals amb el temor quasi religiós als canvis, la confiança temorenca en les autoritats, imposava un fort signe d'estabilitat, caracteritzant una societat molt conservadora. Una massa de jornalers agraris, pagesos de petita propietat, artesans i petits industrials, comerciants, rendistes, funcionaris, un clergat regular i secular nombrós i massa influent, tots, mesclats amb pobres de solemnitat, funcionaris del govern central i grans terratinents, eren el gresol de les capes socials illenques.\nEl punt d'inflexió, marcat a qualsevol taula estadística, ens demostra com el pas d'una societat que depèn del sector primari a una altra que depèn del sector terciari catalitzat pel turisme és ben clar, així com el seu efecte en l'augment i el ritme de creixement de les illes i de l’evolució social. El turisme de masses significa un canvi - un més- en la dependència respecte de l'exterior. Certament, també és a l'exterior el bessó del procés turístic. Hi ha, això sí, un gir històric i notable: la indústria turística de masses funciona en condicions absolutament capitalistes. El fulminant que marcà l’arrencada de la nova etapa es donà el juliol de 1959, el “Plan de Estabilización” imposà una devaluació important del canvi exterior de la pesseta i es normalitzà la seva convertibilitat.\nL'estructura ocupacional de la població de les illes Balears en les darreres dècades, reflecteix aquest canvi, que ha estat concomitant amb el procés d'urbanització i, en definitiva, amb el procés de desenvolupament econòmic que el turisme va desfermar a tot l'arxipèlag. Es pot comprovar que el pes relatiu de les ocupacions camperoles ha disminuït de forma espectacular –ara, a més, molts dels jornalers són immigrants-. En els nivells ocupacionals no camperols, l'expansió ha estat, sobretot, en les ocupacions manuals (peons i obrers qualificats) i en segon lloc, en els nivells intermedis, petits comerciants i treballadors mitjans. Hi ha hagut variacions menors en el pes relatiu dels nivells mitjans-alts o alts. El més cridaner ha estat el procés creixent d'assalariament. Aquests fets ens fan tèmer del canvi social a què han estat sotmeses les illes Balears, que no és altre que el pas d'una societat agrària-tradicional a una societat de serveis moderna. En síntesi, observem avui a les Balears una estructura social composada per una exigua classe alta, una classe mitjana, amb les fronteres molt imprecises ( els sociòlegs parlen de classes mitjanes-mitges, mitjanes-altes i mitjanes-baixes ), i un gran grup de classe treballadora; hi hem d’afegir els aturats, pobres i exclosos socials, que tanquen la cadena. Vet aquí uns dels grans canvis socials que ha operat el turisme a les illes Balears: la mobilitat social ha fet de força anivelladora, entre les classes altes i les baixes, sobretot per l’aparició d’aquestes noves classes mitjanes i assalariades i la retracció de la població agrària. Cal dir aquí, per no oblidar-ho, que la població agrària residual es veia com la dipositària dels valors més tradicionals, fonamentadors del que s’anomena trets identitaris, no així aquestes noves capes socials, més aculturades.\nLa societat tradicional pre-turística de les illes Balears tenia un lentíssim canvi social: qui naixia missatge, moria missatge; qui volia progressar emigrava cap a l' exterior; sense mobilitat vertical de la població, amb l’aïllament i l’economia agrària, no existien problemes d’integració. L’economia hiperespecialitzada és el factor desencadenant d’aquests condicionaments que han originat aquesta nova societat, amb un ràpid canvi social, el congriament d' una estructura social heterogènia, amb l’aparició d’aquestes classes mitjanes i assalariades, el canvi de signe migratori (i la seva repercussió demogràfica interna), la mobilitat vertical de la població, l’aparició de problemes d' integració de determinats grups socials i la superació definitiva de l' aïllament insular, tot diluït dins el que ara s’anomena globalització. Convendria examinar, però, fins a quin punt els canvis comportamentals provocats per la irrupció del turisme han duit també implícits canvis del sistema de valors. Es pot discrepar de les característiques, però els trets generals de la societat de Balears són prou definidors. És, com deia el principi, el camp del comportament empresarial qui ha demanat el protagonisme, fins i tot quan tirava la pedra i amagava la cara. No cal dir que la participació de la mà d’obra assalariada, dels petits empresaris i, també, dels efectes no desitjats d’una economia en expansió s’han de fer presents quan s’analitza el fet turístic i el canvi social. Ara el president Antich vol donar protagonisme a aquestes classes mitjanes aparegudes amb els diferents “booms turístics”. Ja era hora, no només s’ha de parlar del paper d’aquesta anomenada "Burgesia turística", una classe que s'ha hagut de formar amb molt poc temps i que no es sap molt bé si ha assimilat el seu paper d’èlit de poder. Com em deia un amic: “pareixem una societat incompleta, un país a mig fer”. Ara però ja tenim la perspectiva clara que el turisme de masses ha transformat la societat de les illes en una societat moderna d’economia de mercat. Amb els seus avantatges, els seus inconvenients, les seves penyores i els seus ròssecs.\n( Fotografies PEP TORRO )\nJARDINS D'ALTRI A L'ESTIU, AMB CASPA. Climent Picornell\njcmllonja | 03 Juliol, 2007 18:28\nJardins d’altri, amb caspa\nL’atribut “caspós”, entès com aquell qui té caspa, però a més en du les espatlles plenes, ha vengut a significar, recentment, el mateix que endarrerit, cutrós, antiquat, reaccionari... Per això, avui en dia són titllats de casposos determinats comportaments dretans, ja siguin de l’església ultramontana o, per part dels volgudament moderns, algunes intervencions culturalment passades d’època de l’esquerra. Tothom pot ser-ne ferit. Per part dels creguts i molt sobrats parlants de llengües molt parlades, el qui parlam català ( “en indio”, per a ells) i sobretot els qui hi escrivim, som casposos incurables, ni que ens rentem amb “Geniol al huevo”. Dedicat a aquests pentinats amb brillantina, un grupet de casposos “polacos” reflexionàrem sobre l’ús i l’abús de la caspositat. S’ha de prendre com un senzill exercici lèxico-semàntic, probablement, idiota. I caspós.\n- “Com eliminar la caspa, sense xampú” ( Llibre d’auto-ajuda). Seguit de la publicació de “Com alliberar-se dels llibres d’auto-ajuda” (Amb xampú).\n- “Sexe, caspa i rock-and-roll”. Hi ha però mercat per a les “Teràpies contra la caspa” ( “Caspateràpia”). I grups de self-help: “Casposos unidos” o “5ª trobada de casposos del Pla de Mallorca”.\n- Ja preparen una escissió a un partit en crisi, es dirà: “Partido caspista español”.\n- “En el nombre de la caspa”\n- “La caspa o la vida!”\n- Coneixen “Caspa diva”? Tal vegada escrit per Caspar Melchor de Jovellanos ? Però sí que deuen conèixer la famosa: “Caspas y barro”.\n- A les televisions : “Los caspañecos”; “Sesión de caspa”; “Caspa de ajuste”; “Caspa de tarde”; “Bricocaspa”; “La gran caspa”...\n- “Agustín, el Caspa”. I després, actuació de “Caspistas escocíos”\n- “Caspi qui pugui!” ( En catalán, intraducible al español).\n- “Con la caspa hemos topado”; Es posa en marxa l’ “Operación caspa”, amb el lema “Caspa y Cierra España!”\n- “Corta y caspa”\n- “Coño, caspa!” ( Seguit de “Caspa en el coño” o “Coto privado de caspa” o també: “En tu caspa o en la mía ?” Cap d’aquests no havien fet “El vot de caspitat”). “Cáspatela!”.\n- Organització del “Saló-fira de la Caspa i els seus derivats”, amb la publicació de “Història de la Caspa”. I també de “Tot el que vostè vol saber sobre la caspa i no gosa demanar” ( com és ara: “Els negres tenen caspa?” o “Per què els homes tenen caspa i les dones no es graten” o “Sapi perquè les gambes no tenen caspa”)\n- “Caspa en los ojos”, conegudíssima melodia.\n- Literatura infantil. “Caspaneus i els set casposos”, habitants de “Caspalàndia” on tothom es grata i és feliç, fins que arriba el malvat “Rascayú”, per vèncer la caspa indòmita.\n- “Caspa.com”, derivant millor cap a “Caspa.net” o “Caspa.brut”\n- Creació de “L’Institut Balear d’Estudis Càspics”, encarregat de les jornades sobre “L’Ordenació territorial de la caspa en el cap i la seva derivació sobre les espatlles”, estudi previ a establir el “Pla director sectorial de la Caspa”.\n- “La caspa a la cuina”: “Croquetes vegetals de caspa”; “Truita de caspa”; “Bunyols de caspa”; “Panellets de caspa, amb moniato...”\n- Personatges coneguts: “Casper, el fantasma de la caspa” o “Caspalino, pan y vino”; parlant de més pel·lícules “Bienvernido, mister Caspall” o “Coge la caspa y corre”; noves versions de “20.000 leguas de caspa submarina” i “La vuelta al mundo en 80 caspas”. A “Lo que la caspa se llevó”, on s’hi diu aquella famosa frase: “Jur per Déu que mai més tornaré a tenir caspa”.\n- Als anuncis: “Mamà, mamà: caspa” o “Un poco de caspa, basta”; o ressaltant els pits, “El caspado mágico”.\n- On viu Busch? A la “Caspablanca”.\n- “Caspa naranja, Caspa limón”; “Caspa Cola”; “Caspa light”; “Caspa sin alcohol”\n- “Caspes o cardes?”;\n- “Todo por la caspa”\n- Somnis casposos: mirant una bolla de vidre d’aquelles en les que cau la caspa lentament.\n- Personatges com : “Casparoja” o “El Cid caspeador” i el “Caspitán Trueno”, qui sempre deia: “Cáspita”.\n- Idò: “Santes Caspes”.\n( Les imatges són del meu amic CHANO MARQUEZ )\nMATINADA DEL CORPUS PEL 'DOWNTOWN' DE PALMA. Climent Picornell\njcmllonja | 08 Juny, 2007 11:19\n(PALMA, 1760 per Juan Ballester, agafat del blog ALTA MAR)\nEls obrers d’un edifici en restauració em treuen del llit. Els renous de les màquines i els crits m’envien a la dutxa, em semblen romanesos. Davant Sa Llonja, cap al passeig d’en Sagrera, unes clavelleres arrabassen flors d’una Lagunària i d’un Pitosporum, aquest, el record de ca ma mare, estava sembrat al jardinet que donava al carrer, Jacint Verdaguer, molt olorós: són els rams amb els quals, com esca, fotran les carteres als turistes que se mouen per la Seu i els seus entorns. Dos operaris més, de l’Ajuntament, desembossen una claveguera, ara arriba una altra olor.\nÉs dijous. “Tres jueves hay en el año que relucen más que el sol: Jueves Santo, Corpus Christi y el día de la Ascensión”. Avui és el Corpus, dia feiner.\nFuncionaris ben pentinats deixen els seus infants a la “guarderia” que hi ha a la conselleria d’Interior, la que comanda –encara- na Rosa Estaràs, on era l’antiga Comandància de Marina. La gent que ve dels aparcaments dels molls, apressada, travessa els passos zebra, mentre estrangers que fan feina a les drassanes de vaixells esportius van a l’inrevés en bicicleta i, alguns, en skate-board.\nNa Laura me mostra un esparadrap a la cara: “M’han trobat un sarcoma, molt perillós, m’hauran de posar unes cremes i després com unes radicacions, m’ho faré a Bilbao, allà hi tenc ma mare”. En Sion, molt magre, amb una bossa de mà molt grossa espera un taxi: “M’ha caigut una dent, vaig a n’en Forteza-Rei que la m’adobi”.\nJa dins els jardins de s’Hort del Rei, pos rumb cap a la Seu, me trob amb les diverses estàtues-vivents que comencen a muntar les seves plataformes i a maquillar-se, el de més prop tot de marró, va d’Indiana Jones, amb una llandera, mig cos nu, s’embetuma la cara, també de color marró-terra. Per les escales del Palau Reial, dalt murada, esbarts de turistes dematiners. I dones caminadores de mitja edat i que encara volen estar bé, vull dir que es volen sentir com eren abans. Les rues, per tot arreu del seu cos, denoten però la seva davallada senil. Ai.\nDavant s’Almudaina, les galeres manades per gitanos comencen a aposentar-s’hi, fa una olor sorda de pixum mal escurat i de fems de cavall a l’estiu. Uns picapedrers davallen les estàtues gòtiques del portal del Mirador de la seva peana i una turista que parla amb un dialecte del sud d’Itàlia, a través del seu telefonino, s’ha perduda.\nEntr a la Seu, per fer-hi la volta de costum, agaf dues estampetes de dos devots servents (de sí mateixos, com tothom), el beat Pedro Gelabert, Manacor 1887-1936, “cruelment martiritzat prop de Gandia”, supòs que per les inevitables hordes marxistes; l’altre és Sebastián Gili, Artà 1811-1894, fundador de la congregació de les agustines germanes de l’Empara, “morí en olor de santedat” ( Quina olor deu ser aquesta ? Olor de mort, però bona ?). Ja preparen per dir la missa del matí a la capella que va il·lustrar en Miquel Barceló, les restauradores de la barroquíssima capella de devora ja estan enfilades a les bastides de més amunt. A l’estiu hi ha més gent dins la Seu, l’escolà barbut encén aquell ciriot gruixat, el ciri pasqual, primer el tomba per poder arribar al ble amb el metxer, s’hi pega una bona estona, mentre un canonge explica a dos convidats detalls de l’obra del pintor de Can Cordella, senyala amb el dit intensament alguna cosa de davall el Sagrari, que s’obri cap a un costat, amb una frontissa diferent.\nComença la missa, és el Corpus, però no ho pareix. Definitivament ho deuen haver passat a diumenge. En Teodor Suau, ahir va fer 60 anys, llegeix l’epístola de la missa, han armat un harmònium a la dreta per acompanyar els càntics. Veig gent per darrera els vitralls d’en Barceló, “pareixen radiografies, sí, però no hi ha càncer”, i de la pell ceràmica, d’on estic assegut, es veu bé el tsunami de l’esquerra. Res. Amb els capellans i un parell de fels és com més natural tota la parafernàlia de la capella ( més “natural” s’ha de pronunciar amb la “ela maricona” que fan els felanitxers, amb la llengua molt aferrada al paladar).\nNa Marita Camacho també hi era, la trob quan sortia, “recorda que en Quimi Portet ve el 16, tenc les entrades” “La barca nova d’en Pep Albertí, Arnauimarc Nou, durà a passejar Sant Pere dins mar, per si ens hi volem embarcar dia 29”, li record.\nSortim i sonen les campanes, “queden, ara?”, però a deshora, la missa ja és a punt d’acabar, quina cosa més estranya. Més galeres a la costa de la seu, entre els “pòrticos” de Can March. L’escultura de n’Andreu Alfaro, uns tubs d’alumini o acer inoxidable guaiten per damunt el jardí, com qui dir: “ei som aquí!”. Al jardinet de la plaça de la Reina –magnífica la fotografia antiga on es veu al poble tomant l’estàtua de la reina, el poble sempre disfruta de tomar estàtues que els polítics disfruten de bastir- els agranadors proven de treure, molt indolentment, les fulles de damunt la rosa dels vents, davant l’estatueta d’homenatge a Joan Alcover –“faune mutilat, brollador eixut, jardí desolat, de ma joventut”- Quina solitud? En ta senectut, vas quedar fotut, qui sap si perdut, i ut. “Mestre Pere, i ere, alçau bandera, i era, que cada any, i any, heu corregut, i ut. Heu guanyat, i at, una somera, i era, que cada any, i any, vos fa un ruc, i uc...” (Venga, venga, que és massa de matí per desbarrar).\nA n’Antònia, del quiosc del Born, una jove li fa una entrevista, me demanen si puc fer el que faig. És a dir, em demanen si puc fer com qui compra diaris i n’Antònia els me dóna i jo li pag i ella me torna el canvi.... jo dic que sí, i els que filmen ben contents, no record de quina televisió varen dir que són. Mentre, arriben els ordenances d’algunes conselleries o de l’ajuntament i se’n duen feixos enormes de premsa, som a temporada de pactes post-eleccions. Dins el Bar Bosch a una taulada de dependentes de la botiga de roba Massimo Tutti-Frutti, una d’elles demana: “A quién votaste ?” “Pues no sé que, no sé si estoy empadronada, qué había que votar? No estoy muy enterada...”\nEn Miquel Garau, que ja se’n va, em parla de la restauració del Museu Diocesà, magnífica, hi vaig anar l’altra dematí amb en B. Mesquida i en Xavier Vidal-Folch , director adjunt de El País, qui me diu: “Que guapa que està Palma?” En Mesquida no ho pot suportar i li canta les malifetes de l’equip i de la batle Catalina Cirer. Tanmateix.\nAl Forn del Sant Cristo, compr un pa i un croissant antic ensucrat, les botigues comencen a obrir, Palma es deixondeix. Bé, Palma... el downtown de Palma, el bessó de la ciutat, el meu tros de ciutat de cada dia, en començar-ne un de nou. Amèn.\n«Anterior 1 2 3 ... 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 ... 51 52 53 Següent»


La tragèdia del 'Columbia' apunta un sobreescalfament com a causa\nEs continuen cercant més restes del transbordador i la investigació encara està oberta\nUna dona plora a Houston pels set astronautes morts.\nDiferents grups de recerca pentinaren ahir jardins suburbans i remotes zones de Texas rere la pista de restes del transbordador espaciaColumbia, mentre els experts se centraven en un sobreescalfament del costat esquerre de la nau com a causa de la seva desintegració.\nCentenars de policies i soldats es desplegaren per l'est de Texas i Louisiana cercant també més restes dels set astronautes que moriren quan el transbordador més antic es desintegrà dissabte durant el seu retorn a la Terra. Restes humanes i bocins deColumbia quedaren escampats sobre una zona de 160 quilòmetres de llarg i 16 quilòmetres d'ample, en la seva majoria en els boscos de Texas coneguts com els Piney Woods.\nMentrestant, el president George W. Bush es reuní ahir al saló Oval de la Casa Blanca amb l'administrador de l'Administració Nacional per a l'Aeronàutica i l'Espai (Nasa), Sean O'Keefe. «El president pensa que el programa espacial ha de continuar», va dir a periodistes el portaveu de la Casa Blanca, Ari Fleischer. «Som una nació que mai no ha detingut els seus avanços i que mai no ho farà».\nEls científics de la Nasa continuaven analitzant dades a la recerca de pistes, concentrant-se inicialment en un dràstic escalfament al costat esquerre deColumbia i una maniobra correctiva inusualment brusca registrada just abans de la desintegració de la nau. Una junta investigadora independent nomenada per la Nasa i encapçalada per l'almirall de la Marina Harold Gehman, una de les persones a càrrec de la investigació de l'atemptat contra el destructor USS Cole al Iemen, també es va reunir ahir per primer cop. Aquesta investigació es realitzarà de manera paral·lela a la que està duent a terme la mateixa Nasa.\nPer la seva banda, el diari The New York Times va informar ahir que la Nasa havia retirat cinc dels nou membres d'un plafó de seguretat, després que aquest avisàs que el transbordador podria patir problemes de seguretat si el pressupost de l'agència no era augmentat. Alguns dels experts van dir que la retirada d'aquests experts era un intent per evitar les seves crítiques.\nL'almirall retirat Bernard Kauderer estava tan disgustat amb la retirada dels membres que ell mateix va renunciar al Plafó d'Assessoria de Seguretat Aeroespacial de la Nasa, un grup d'experts a càrrec de supervisar la seguretat de les operacions de l'agència espacial, va dir el diari. La Nasa va reconèixer que aquestes persones van ser retirades, però va aclarir que havia canviat la composició del grup per poder sumar membres més joves i amb més coneixements.\nLa més recent anàlisi de les dades emeses des deColumbia va mostrar que la temperatura de la part esquerra de la nau va pujar 32 graus centígrads en cinc minuts quan reingressava a l'atmosfera. Quatre minuts després, «vam tenir un augment a la resistència a l'avanç al costat esquerre del vehicle», va dir Rom Dittemore, administrador del programa de transbordadors. «El sistema de control de vol va contrarestar aquella resistència intentant dirigir el vehicle perquè giràs cap al costat dret (...). Poc després, vam perdre el senyal. Començam a creure que va ser un problema tèrmic, més que estructural».


Les autonomies en fase 3 gestionaran el tram final de la desescalada - Diari de Girona\nLes autonomies en fase 3 gestionaran el tram final de la desescalada\nSánchez demanarà una sisena pròrroga de l'estat d'alarma fins al 21 de juny i a partir d'aquesta data els ciutadans podran circular lliurement per tot el país El cap de l'executiu vol reactivar «immediatament» el turisme\nacn/europa press 31.05.2020 | 23:46\nPedro Sánchez, ahir a La Moncloa. acn\nPedro Sánchez, ahir a La Moncloa.\nEl president del Govern, Pedro Sánchez, va anunciar ahir que a partir del 8 de juny la responsabilitat de la gestió del tram final de la desescalada es traslladarà a les comunitats autònomes que ja estiguin a la fase 3. Els presidents autonòmics, va dir Sánchez, seran els que tindran la capacitat de decisió sobre els ritmes de desconfinament i la mobilitat interna entre territoris. Sánchez en va parlar a la conferència telemàtica de presidents per fer seguiment de la pandèmia, on també va anunciar que demanarà una pròrroga de l'estat d'alarma de quinze dies més, fins al 21 de juny. A partir d'aquesta data, els ciutadans podran circular lliurement per tot el país. «Serà un estat d'alarma diferent i més lleuger, però necessari per acabar la feina», va insistir.\nSegons el nou plantejament del Govern espanyol, a partir del 8 de juny es podria donar la circumstància que algunes zones de Catalunya quedin definitivament sota la competència de la Generalitat, mentre que en d'altres sigui encara el Ministeri de Sanitat la màxima autoritat competent. Això dependrà de com avancin les fases de desconfinament al territori en els pròxims dies. La setmana vinent, el Govern tornarà a proposar a l'Estat com avança la desescalada a les diferents regions sanitàries i aquelles que passin a fase 3 el 8 de juny quedaran sota el paraigües de la Generalitat.\nEn aquest supòsit, l'Estat «només es limitarà a restringir la mobilitat», va dir Sánchez, ja que a les regions que estiguin en fase 3 s'aixecarà l'estat d'alarma. En el cas concret de Madrid i Barcelona, si es compleixen els calendaris previstos fins ara, no entrarien en fase 3 fins, justament, el 21 de juny. El president espanyol, però, assegura que si es dona aquest escenari i en funció de l'evolució de la pandèmia no caldria igualment allargar l'estat d'alarma més enllà d'aquesta data, quan finalitzaria la sisena i darrera pròrroga. L'anomenada nova normalitat arrencaria al conjunt de l'Estat el 21 de juny, com a màxim.\nPel que fa a Catalunya, Sánchez va assenyalar que dissabte va parlar amb el president de la Generalitat, Quim Torra, «per explicar-li el disseny de l'estat d'alarma» en la sisena i última pròrroga. «Em va dir que no ho veia, que no era necessari», va afegir, lamentant discrepar amb ell.\nAmb l'arribada de la nova normalitat, Sánchez va assenyalar el turisme i l'automoció com a sectors prioritaris en el procés de reconstrucció. El turisme, va dir el president espanyol, és un dels majors «pilars» de l'economia i el sector «més afectat per les restriccions» que s'ha de reactivar, diu, «immediatament». Un altre sector que comptarà amb una «atenció específica» en els programes d'estímul del Govern espanyol és el de la mobilitat i l'automoció, que suposa un 10% del producte interior brut espanyol. En aquest sentit, el govern treballa en un pla de reactivació i de suport al sector per a una reconversió cap a un model més sostenible.


Ràtios a l’escola de la nova normalitat | nel martí\nRàtios a l’escola de la nova normalitat\nby Nel Martí | dissabte, 1 agost, 2020\nLa distància entre el relat del que ha de ser l’escola del segle XXI –la nova escola- i la realitat de les polítiques educatives que s’apliquen i que ho podrien fer possible; la distància –deia- entre el desig educatiu i la voluntat política és cada dia més gran. I les decisions de governs -poc convençuts en el poder de l’educació- per afrontar la nova crisi cap a la nova normalitat encara empitjoren la situació.\nL’escola està patint una multicrisi d’afectes imprevisibles. I no, no crec que sigui una exageració, ni tampoc un catastrofisme o un victimisme. És la realitat derivada de relegar l’escola a tercera categoria i buidar-la de les seves funcions més essencials, educatives i educadores. Amb la crisi econòmica l’educació segueix sent secundària en els pressupostos públics. Amb la crisi social, l’educació passa a ser subsidiària d’altres objectius més prioritaris. I amb la crisi de la pandèmia l’escola deixa d’organitzar-se educativament (i complint els criteris sanitaris), per organitzar-se sanitàriament, abandonant la més elemental lògica pedagògica. I açò darrer és especialment significatiu en l’àmbit de l’ensenyament secundari.\nÉs evident que l’activitat escolar s’ha d’organitzar sense posar en risc la salut i la vida de les persones (com també qualsevol altra activitat, per cert). I açò, en el context de la covid-19 hauria de passar per incorporar dos criteris organitzatius de bona educació als habituals criteris sanitaris bàsics (de distància, rentat de mans i mascareta): fer grups petits i evitar que els grups es barregin. De fet aquestes són les mesures que han donat bon resultat allà on s’han reiniciat les classes presencials. Així ho explicava fa pocs dies el doctor i investigador Oriol Mitjà en un fil de tuïts sobre el brot covid-19 a una escola de secundària a Israel, deu dies després de la reobertura de les aules. I deia “brots a Israel, Canadà, USA o Nova Zelanda mostren que la transmissió a escoles és possible. Més a secundaria, molt menys a primària. Les estratègies d’altres països -mantenir grups petits, evitar que els grups es barregin, l’ ús de les mascaretes i distancia d’1m fora de classe” són les pautes a seguir.\nEl principal criteri, idò, òptim sanitàriament i òptim educativament, era fer grups petits i estables. I açò a secundària volia dir organitzar el proper curs escolar amb més professorat i reforçar el paper dels tutors-mentors. D’aquesta manera es podien reduir les ràtios i les interaccions entre grups i professorat. Aquesta organització a més hagués permès donar resposta als tres possible escenaris, de normalitat, de semipresencialitat i de confinament total.\nEn canvi, a secundària, els criteris de la Conselleria d’Educació del Govern de les Illes Balears per a l’elaboració dels plans de contingència als centres escolars, respecte de les ràtios i l’organització dels nivells per especialitats, es mantenen igual que en la vella normalitat. Amb les mateixes ràtios i organització per assignatures i professorat, s’han introduït elements de grups bimbolla –aplicant distància, neteja i no reagrupament- en l’escenari de presencialitat o semipresencialitat, sense aplicar la reducció del nombre d’alumnes per grup ni reorganitzar els àmbits de coneixement. Açò sí, s’ha anunciat que s’ampliaria el professorat per evitar de superar les ràtios! Però aquesta no era la qüestió. No es tractava d’incorporar professors per a no superar les ràtios establertes normativament, sinó de reduir les ràtios normatives de la vella normalitat per a donar respostes a les necessitats educatives de la nova normalitat, amb més professorat i noves estratègies d’aprenentatge de mentoria. No s’ha fet ni una cosa ni l’altra, amb la qual cosa les ràtios del curs escolar que ha de començar (2020-20219) seran les mateixes que en temps pre-covid-19. Hem dibuixat escenaris per a educar en un context de pandèmia, amb el recursos i criteris anteriors a la crisi sanitària. I açò no és possible, ni és eficaç (sanitàriament) ni és raonable (educativament).


El Govern amplia els ajuts directes a la solvència després de només esgotar el 53% del pressupost en la primera línia La República\nEl Govern amplia els ajuts directes a la solvència després de només esgotar el 53% del pressupost en la primera línia\nACN Barcelona.-El Govern convocarà una nova línia dels ajuts directes a la solvència empresarial, després de només esgotar el 53% dels 993 milions pressupostats en la primera convocatòria. Aquests incentius […]\nACN Barcelona.-El Govern convocarà una nova línia dels ajuts directes a la solvència empresarial, després de només esgotar el 53% dels 993 milions pressupostats en la primera convocatòria. Aquests incentius es financen amb les transferències habilitades per l’Estat pels sectors més afectats per la covid-19. En aquesta ocasió, podran optar-hi tots els sectors menys els que van quedar expressament exclosos per l’executiu de Pedro Sánchez, com ara el financer. La mesura ha estat acordada amb els agents socials i econòmics al Consell del Diàleg Social (CDS), que s’ha celebrat aquest divendres. Les sol·licituds de la nova línia d’ajuts, de 463 milions d’euros, es podran presentar telemàticament del 21 de juliol fins al 30 de juliol a través de Canal Empresa.\nD’aquesta manera, s’han estès els ajuts directes a les empreses afectades per la crisi sanitària que no havien quedat incloses als 191 CNAEs pactats inicialment.El procediment per demanar-los serà exactament igual que a l’anterior convocatòria, de tal manera que amb la inscripció prèvia ja no caldrà fer cap altre tràmit posterior. Els requisits també són els mateixos, i caldrà demostrar haver perdut un 30% de facturació el 2020. En la concessió dels ajuts no es tindrà en compte l’ordre cronològic de la presentació de les sol·licituds.El conseller d’Empresa i Treball, Roger Torrent, ha destacat que, “malgrat la rigidesa de les condicions estipulades pel reial decret llei”, el Govern ha estat “capaç de donar una resposta ràpida i eficaç, després de la primera línia d’ajuts, per poder ajudar el conjunt del teixit empresarial afectat per la crisi de la covid-19”.La primera línia d’ajuts a la solvència empresarial es va obrir el passat 21 de juny. Es van presentar un total de 31.217 sol·licituds, 27.907 de treballadors autònoms, professionals i petites empreses i 3.310 empreses de més de 10 treballadors. Aquest volum de sol·licituds representa un import estimat de 530 milions d’euros, un 53% dels 993 milions d’euros amb què està dotat el pla d’ajuts.El Govern treballa amb l’objectiu que els pagaments d’aquesta primera línia es puguin dur a terme durant el mes de juliol. Amb l’ampliació a tots els sectors d’activitat de la nova línia d’ajuts, la Generalitat preveu arribar a esgotar el 100% de l’import disponible.Aquests ajuts extraordinaris directes per a la solvència empresarial estan destinats a satisfer el deute i els pagaments a proveïdors i altres creditors, així com els costos fixos incorreguts pendents de pagament.


GAM Nous Embarassos - Petits Amb Llum\nGAM Nous Embarassos\njuny 23, 2020-7:00 pm - 9:00 pm\n« GAM Maresme – Vilassar de Mar\nAquest grup es reuneix el tercer dimarts de mes al Mas Guinardó (plaça Salvador Riera, 2 08041 Barcelona) de 19 a 21h.\nEm dic Lucía i vaig perdre el meu primer fill, Simón, a les 25 setmanes. Set mesos després de donar a llum al Simón, em vaig quedar embarassada de nou, i vaig passar 9 mesos de moltes pors. El GAM de nous embarassos em va ajudar molt a poder\nexpressar tots aquells dubtes i angoixes que tenia per l’experiència viscuda.\nEl meu nom és Anna i el meu fill Ray va morir dins la meva panxa a les 29 setmanes de gestació enredat amb el cordó umbilical. Tinc gravat a la memòria l’instant en que van dir-me que el cor del meu fill “no tenia batec”. Quan vaig saber que estava de nou\nembarassada, els sentiments d’alegria i por van aparèixer immediatament i en igual proporció. Per tal de poder gestionar totes les emocions vaig anar al Grup d’Ajuda Mútua amb altres famílies que també passaven pel mateix i així vaig aconseguir més recolzament i comprensió.\nEl GAM de Nous Embarassos vol ser una eina de suport per a totes aquestes famílies que, després de despedir-se d’aquell bebe que va haver de marxar, enfronten amb valentia la vida i es plantegen buscar un germanet@.\nEn aquest grup son benvinguts els bebes i nens.\nAnna Puigdomènech – anna.puigdomenech.puig@gmail.com\nLucía Prado – lpradoperez@gmail.com


Presons – Pàgina 2 – Notes de seguretat\nL’informe Global Prison Trends 2018 és la quarta edició d’un estudi anual que s’elabora amb el suport de l’Institut de Justícia de Tailàndia i la Penal Reform International (PRI).\nPenal Reform International és una organització no governamental i independent que desenvolupa i promou respostes efectives i proporcionades a la justícia criminal arreu del món.\nPer exemple, la PRI defensa l’ús de mesures i sancions sense règim de privació de llibertat, un mètode que s’ha expandit els darrers anys. D’aquesta manera, amb mesures alternatives a la presó, es pot reduir l’amuntegament dels centres, sobretot en casos de condemnes per fets no violents o de delictes de baix nivell relacionats amb les drogues.\nUn any més, l’informe explica que la situació de les presons al món és, en general, molt dolenta per la degradació de les condicions i pel creixent nombre de persones empresonades. És per això que han elaborat una llista de recomanacions per als estats i les seves polítiques penitenciàries:\nEls estats haurien d’introduir novetats legislatives per reduir les taxes d’empresonament, enfocant les prioritats en mesures de prevenció del delicte, les alternatives a la presó i les rehabilitacions.\nCal implementar estratègies per abordar la superpoblació de les presons ampliant l’ús de les alternatives a la presó i lluitar per la reducció de la pobresa i la desigualtat.\nEls estats haurien de complir, respectar i protegir els drets humans i les garanties processals de les persones detingudes. Així s’evitarien el maltractament i les tortures.\nL’empresonament preventiu només s’hauria d’utilitzar com a últim recurs, i hauria de tenir en compte lapresumpció d’innocència i els principis de necessitat i proporcionalitat.\nLes polítiques de fiança monetària haurien de revisar-se per assegurar-se que no es discrimina les persones amb poca capacitat econòmica.\nLa pràctica de la condemna s’hauria de guiar pel dret internacional, incloent-hi els acords de l’ONU de Tòquio i Bangkok.\nEls estats haurien de reduir l’ús de la cadena perpètua. Haurien d’abolir-se les sentències per a tota la vida sense possibilitat de llibertat condicional.\nLes condicions de vida dels presos condemnats han d’estar en línia amb les normes establertes a les anomenades “Regles” de Nelson Mandela.\nEls estats que conserven la pena de mort, haurien d’avançar cap a l’abolició, establint una moratòria com a primer pas per a l’extinció.\nEls estats haurien de revisar les seves polítiques en relació amb les drogues. Cal despenalitzar les infraccions lleus i aplicar sentències proporcionals.\nL’empresonament de nens hauria de ser l’últim recurs, i la pena de mort i la cadena perpètua prohibides en el cas dels menors.\nEls estats haurien d’adoptar polítiques i sistemes de justícia i protecció dels nens davant la violència i els maltractaments.\nLes normes de l’ONU a Bangkok han de guiar els estats en la reforma de la justícia penal per garantir que els sistemes compleixin les necessitats de les dones empresonades.\nLes sentències a les dones haurien de tenir en compte qualsevol victimització, les responsabilitats de cura de menors i el context de la conducta criminal, potenciant les sancions sense reclusió.\nRecentment, l’Institute for Criminal Policy Research (ICPR) ha publicat l’informe Prison: Evidence of its use and over-use from around the world, que pretén oferir un estat de la situació a partir de les dades disponibles i els usos i abusos que tenen lloc en les polítiques d’empresonament.\nLes autores destaquen, des d’un primer moment i per cada un dels països, quins són els dèficits més importants als quals s’enfronten els sistemes penitenciaris i de detenció.\nAgrupant-los per països, dels que es poden considerar entre els països en desenvolupament, en destaquen els dèficits que suposen la massificació dels centres penitenciaris i aspectes relacionats amb una feblesa institucional que pot derivar cap a les males condicions dels presos, la corrupció o el control de les presons per part de grups de crim organitzat. L’exemple més paradigmàtic és el del Brasil, que reuneix tots aquests dèficits.\nUn segon grup de països, els desenvolupats, també tenen alguns dèficits sovint compartits amb la resta de països que analitza l’informe. El més important i evident és el biaix ètnic o de població estrangera que hi ha entre la població penitenciària i la del país. Un altre element, que va estretament lligat a l’anterior, és la penalització de la població vulnerable. Els casos que més criden l’atenció en aquest àmbit són els dels Estats Units, Austràlia i Hongria.\nPerò, més enllà dels dèficits del sistema, les autores centren part del debat en les ràtios de presos per cada cent mil habitants, els motius que els expliquen i algunes solucions per mirar de reduir aquestes ràtios.\nEntre els 10 països de l’estudi, els EUA són el país amb més població penitenciària del món (2.145.100 presos) i el segon amb la ràtio més alta, 666 presos per cent mil habitants. Altres països que el segueixen de prop en xifres absolutes són el Brasil, quart al món, i la Índia i Tailàndia, cinquè i sisè del rànquing, respectivament. Pel que fa a les ràtios, ja lluny dels EUA trobem Tailàndia, en el desè lloc, i el Brasil, en el trenta-dosè.\nFinalment, en relació amb els motius que expliquen aquestes ràtios, les autores els agrupen per aspectes de criminalitat, de marc legal, institucionals, socials i de política domèstica i internacional. Paradoxalment, entre els múltiples aspectes que es presenten, se’n desenvolupen diversos que, si es treballen, poden ajudar a racionalitzar el nombre de presos. En destaquem la politització de la justícia, l’empresonament de delinqüents de perfil baix, la sobrerepresentació de grups ètnics, nacionals o socials a les presons, l’enduriment de les polítiques contra delictes de salut pública (drogues), l’abús del temps de detenció abans del judici i, finalment, les alternatives a la presó a l’hora d’assolir l’objectiu pel qual s’empresona.\n Els països tractats són: Kènia, Sud-àfrica, el Brasil, els Estats Units, l’Índia, Tailàndia, Anglaterra i Gal·les (en aquest cas, no es tracta del Regne Unit), Hongria, Holanda i Austràlia.\n Kènia, el Brasil, Sud-Àfrica, l’Índia i Tailàndia.\n Té la tercera ràtio més alta de presos dels 10 països estudiats (301/100.000 h.); aplica una legislació dura contra els delictes de salut pública (drogues), que penalitza les poblacions més vulnerables; una opinió pública i política a favor d’una resposta dura; un 68% de població penitenciària negra o mulata, quan representa el 51% de la població; massificació de les presons i el control d’aquestes per part de bandes organitzades.\n L’any 2000, hi havia 7,7 presoners negres i 2,7 d’hispans per cada presoner blanc. Les darreres dades disponibles a l’informe són del 2015 i presenten una certa millora, 5,7 presoners negres i 2,3 d’hispans per cada presoner blanc.\n El 2016, el 27% de la població penitenciària era “aborigen australiana”, quan només representa el 2% de la població.\n Destaca el cas hongarès pel gir polític cap a la dreta del seu govern i l’acumulació de problemes, que ha merescut els avisos del Tribunal Europeu de Drets Humans (TDEH), amb les recomanacions respectives, i un informe molt negatiu del Departament d’Estat nord-americà, ambdós del 2015. Segons aquests informes, els problemes més destacables són la corrupció policial, la brutalitat especialment cap a l’ètnia gitana, la intimidació a la societat civil, i la massificació i les males condicions de les presons.\n En el sentit que les opinions públiques, publicades i polítiques desplacen els experts a l’hora de dissenyar la legislació i les polítiques penitenciàries.\n A Holanda, un 24% de la població penitenciària ho és sense que hagi començat el judici, que té un termini màxim de 104 dies. Tot i això, no és el període més llarg de temps; a França, Eslovàquia i Espanya, pot arribar a ser de 4 anys, i Romania i Suècia no tenen cap límit màxim de detenció.\n En aquest cas, els experts parlen de fins a cinc objectius: denúncia de l’error, càstig o reparació, dissuasió, incapacitació o rehabilitació.


DIARI D'UN JOVE MASTERITZAT : de juny 2011\nMURPHY ATACA DE NOU\nTot el món coneix la llei de Murphy,aquella que diu que si alguna cosa pot eixir mal, n'eixirà. Jo tinc una relació molt especial amb Murphy basada en el fet que la meua persona actua com un pol d'atracció de totes les situacions desesperants i absurdes. És una relació d'amor-odi la que mantinc amb el tal Murphy, per cert, una relació molt semblant amb la que tinc amb la gravetat, però això ja és una història.\nEl cas és que demà he d'entregar el Treball Final del Màster i amb tant de requisit era d'esperar que alguna cosa eixirà mal, perquè et demanen (atenció, aquí va la penúltima crítica contra el màster, després de la última ja no el criticaré més, ho promet, però no sabeu com de frustrant és estudiar coses que no t'interessen ni mínimament), tornant, et demanen que si tres còpies impreses, que si una més gravada en suport informàtic, que si una altra més per correu electrònic, que si un pòster, que si la sang d'un unicorn, que si una de les relíquies de Jesucrist, que si una prova de puresa de sang, etc..total que l'ordinador ha trobat convenient que hui era el dia més idoni per estropejar-se. Però no m'he sulfurat, un que sap de vell que és ja, tenia còpies de seguretat. Ah però resulta que aquestes còpies se m'han desquadrat completament. Ale, faena de nou quadrant-ho tot, després no he pogut guardar-ho en PDF (que és el millor format per a que no se't desquadren els documents) perquè l'ordinador-cafetera supervivent no pot fer-ho i aquí és quan comence a estar fins als c.... amb perdó. Sospitant coses pitjors he decidit imprimir-ho tot aquí a Xàbia per si alguna cosa sortia mal, clar que prompte he recordat quin poble és Xàbia (si, poble, perquè cada dia és més poble, tirant ja a aldea) i no ho he pogut imprimir. Llavors gràcies a Paola (et dec 1 paella) he pogut guardar-ho tot en PDF. Una crisi superada.\nDesprès venia el sainet de gravar-ho tot en CD i com no, no he pogut perquè gravar CDs és una cosa que mai he pogut fer, dec ser molt torpe. Finalment ho he aconseguit a través de poders gràcies a Paola de nou (et dec 2 paelles). Però tot no acaba aquí, queda imprimir-ho tot, enquadernar-ho ja ho puc visualitzar i ja estic tremolant de pensar en els diners que em costarà la broma, hauré d'atracar una licoreria i més coses que passaran perquè quan Murphy ve de visita es queda alguns dies.\nEn fi vaig a relaxar-me amb una sessió d'astronomia, la meua nova aficició. És increíble les coses boniques que hi ha al firmament i la quantitat de merda que hi ha aquí baix.\nPublicat per APMB a 21:55 Cap comentari:\nUN BRINES EN UN BAGUL.\nDesprés d'una mudança el pitjor és recol·locar-ho tot, roba a l'armari, coses que vas acumulant durant el temps i munts de fulls d'apunts. Quan et disposes a guardar-los tots et trobes amb més apunts de la carrera pendents de classificar. Això és el que m'ha passat mentre intentava guardar tots els apunts del màster en un bagul, això si que és un baul de los recuerdos.\nI m'he trobat uns de Brines un d'eixos professors que val la pena tindre, no per la qualitat de les seues classes sinó pel fet que és un absurd rere un altre. Una bona manera de que les seues classes passaren ràpid era transcriure literalment el que deia i voi là una de les classes de Brines que m'he trobat:\n[el Brines està indignat per un article de Pedro J. Ramírez en el Mundo]\nEl senyor Pedro J. què té moltes idees i és molt indocumentat. Lo de Goya que va morir en l'exili, això no ho lleva ningú, no era ninguna xoxà, era pintor de cambra i segueix els lliberals. Els seus títols no es diuen 2 de maig, es diu Afusellaments de Moncloa. Els desastres de la guerra i punt. Era el pintor de cambra de Josep I i punt, com ho havia sigut de Carles IV i com no ho seria de Ferran VII. Fea retratos. Este senyor cita a tots menos a qui tindria que citar. A Joan Mercader ningú el cita. El senyor Pedro J. és un ignorant total. Tots, a excepció de Floridablanca i Jovellanos, perquè estava pres en en en en Bellver, van ser afrancesats, bueno, van ser el que ell diu afrancesats, van pertànyer al bàndol bonapartista i punt, no hi ha més. Tot lo demés són tonteries, bajanaes, estupidees. La senyora Carmen Iglesias és una manipuladora, preceptora dels Borbons lo que no en diu res. El senyor Ramírez és un ignorant.\nAixò ho va instaurar el senyor Leguina, tot lo que siga festa és bò. Diu que els anglesos ho coneixen com a guerra peninsular. clar, no van a llevar-se mèrits. Tot invenció romàntica. En aquells temps, i fins fa quatre dies els reis no utilitzaven el títol de rei d'Espanya, tot lo demés és franquisme pur, feixisme pur. Tu m'antens? Si mires els titols són: reis de Castella, València, etc. també d'Amèrica, tu m'antens? Com pot parlar de nación española si els primers que no ho eren, eren els reis? Lo demés, ni llibertat ni xufa.\nJo admire molt a Jovellanos i la pintura de Goya, que és la millor del món, en aquell temps. Al País Valencià sòls hi ha un il·lustrat, un tal Vallès, que era de Castelló, de la Pobla de Tornesa. Parla d'autors que no han escrit mai sobre la guerra. Parla d'un especialista del segle XVI però Pedro J ho manipula tot. Tindria que tindre un acte d'humiltat. En aquest país tots saben de filologia i història, tothom és filòleg i historiador. Tots els periodistes s'haurien de reciclar.\nCisneros acusa a l'ambaixador de Ferran, el Catòlic, d'anticastellà. Ferran era rei d'Aragó i punt i això d'Isabel i Fernando, tanto monta, monta tanto és una estupidea. No volen tindre res de saber. La història d'aquesta península és molt rica i no monolingüe. Contaminats i beneïts pel franquisme i el catolicisme i punt. Diuen tantes barbaritats que no poden ser historiadors. Ací abunden els teòlegs i pocs historiadors. Com dien abans, abans pecar que morir. Perdó, vull dir, abans morir que pecar.\nContinuant amb el nostre amic Llombart, era autodidacta revolucionari, amb una actitud molt radical. Quan els que manaven no els interessava només que el caciquisme, ni república ni res de res. Però econòmicament era una nul·litat. Vivia a la bohèmia (no el país). El seu deixeble Blasco Ibañez, canvia l'orientació republicana federal cap a un caciquisme de via estreta a qui no li interessava el més mínim l'idioma [...]\nI a partir d'aquí ja vé un reguitzell d'improperis durant dues pàgines contra Lo Rat Penat, Blasco Ibañez i Teodor Llorente ("ixe gran cacicot") perquè el que no se li pot negar és que quan Brines es posava a repartir, plovia per a tots. Recorde altres classes en que aconsellava a les alumnes alletar els seus fills, ens explicava la recepta de l'arròs amb fesols i naps o explicava les seues teories particulars sobre el 23-F.\nPublicat per APMB a 18:32 Cap comentari:\nLA LLIBERTAT D'ANAR-SE'N AL CARRER\nEn un article publicat al diari Público, el passat 16 de juny, el catedràtic de ciències polítiques i socials Vicenç Navarro reflexiona sobre les causes de l'atur en Espanya. In essentia ens diu que el neoliberalisme sempre ha responsabilitzat a la rigidesa dels sindicats l'atur existent i la seua fórmula màgica és en conseqüència, flexibilitzar l'acomiadament del treballador. I com que les mentides a força de repetir-se, esdevenen veritats ara ens trobem en la tessitura de combregar amb aquesta idea. En canvi, el catedràtic diu que no hi ha que barrejar cols amb caragols i confondre la taxa d'atur amb la taxa de creixement de l'atur. Espanya sempre ha tingut un elevat atur, inclòs en els anys del miracle econòmic espanyol, perquè no s'ha desenvolupat mai un sector públic que done eixida a aquest atur. Aleshores, perquè mai s'ha fet si la solució és bastant senzilla? Aquí està el quid de la qüestió, perquè en un país on sols paga impostos poca-roba no podem fer milacres. I per a mostra, el que va fer CIU en arribar a la Generalitat de Catalunya, baixar els impostos de les rendes baixes (és a dir, que tu eres ric, pobret ja tens prou càstic en ser ric, paga menys impostos).\nFront a un altre mite ben estés, que diu que en els països nòrdics si tenen un sector públic desenvolupat és a costa d'uns elevats impostos directes, Navarro ens diu que un treballador espanyol paga el 75% del que puga pagar un suec, llavors la diferència és escassa, però el que paga un empresari espanyol és un 20% del que paga un empresari suec, o siga que ja hem trobat el punt de fuga d'aquest vaixell que s'enfonsa. És vergonyós que en un que s'enriqueix a costa dels seus treballadors, no aporte ni la meitat del que aporten els seus treballadors. I pel que fa a l'índex de creixement de l'atur, l'espanyol sols és comparable amb el d'EEUU i Irlanda, dos països on el treball és tan flexible com un contorsionista.\nPerò, a títol personal, en el país de la xaranga i la pandereta qui més soroll fa és qui més raó té (com en temps dels visigots) per tant si la dreta neoliberal ens diu que la culpa de la crisi és nostra per ser uns capriciosos que volem coses banals i supèrflues com drets laborals, habitatges dignes o una educació i una sanitat públiques i gratuïtes, no sabem que les coses realment necessàries són pagar el tren de vida dels rics, endeutar-se en events insostenibles i estúpids i salvar de la quebra els especuladors i ambiciosos sense escrúpols, però menys mal que ells, tocats per la mà infinitament misericordiosa de Déu, ens condueixen pel bon camí i nosaltres, les ovelletes descarriades, diguem amen, diguem i desemperats per una esquerra que cada dia és menys esquerra, ens llancem als seus braços i els donem la raó en tot a través de les urnes, i en referència al País Valencià, perquè segueix molt vigent aquella cobla que deia:\narròs i tartana,\ncasaca a la moda\ni que rode la bola\na la valenciana.\nValència és un país on els pobres es creuen rics, s'empassen els dogmes de la dreta creient que així es podran sentir aristòcrates i burgesos, van a missa a donar gràcies a Déu per l'existència dels rics, s'endeuten en tal d'aparentar un estatus que no tenen, sentèncien el futur dels seus fills recolzant cadascuna de les privatitzacions que fa la Generalitat, confien en uns polítics corruptes als que sols els falta anar furtant door to door mentre l'únic que els preocupa és que València tinga un lloc en el món, encara que siga un lloc de merda i que siga reconeguda com la Capitana, el Cap i Casal d'una República Bananera. En definitiva a València tendim a oblidar una cosa tan lògica com que és ric qui té diners, senzill com això.\nPublicat per APMB a 23:23 Cap comentari:\nHUI ELS ALEMANYS HAN ENVAÏT POLÒNIA; PER LA VESPRADA HE ANAT A LA PISCINA.\nEns havíem quedat amb el Papa Lleó X intentant pagar-se les reformes del Vaticà. Havia enviat el seu exèrcit de rectors i venedors de butles per vendre la salvació i traure'n diners. Aquesta idea no fa ser ben acollida, ja sabeu que els alemanys no estan per pagar els capricis de la gent del sud, a més feia un parell de segles que la seua relació amb el catolicisme no passava per un bon moment. Molts alemanys preferien una religió més íntima i senzilla sense tanta escenografia ni cerimònia. Aleshores un monjo benedictí Luter va decidir penjar a les portes de l'església del Palau de Wittemberg, unes 95 tesis en les que expressava la seua opinió sobre la religió catòlica i el seu desig de reforma. Al Papa no li va agradar que criticara la corrupció eclesiàstica i el va convidar amablement a Roma per dir-li del mal del que s'havia de morir. Luter s'amagà en un castell alemany, i una altra cosa no, però castells en Alemanya, per donar i vendre, així que el Papa no va poder capturar-lo.\nUna cosa va dur a l'altra i ja tenim als alemanys dient que al Papa l'obeïsca sa tia, la de Roma. Els holandesos, que això del catolicisme és molt espanyol, així que fora el catolicisme i de pas, els espanyols. Els anglesos, al principi a la seua, en la seua illa, però això de poder tirar mà a les propietats de l'església romana era molt temptador per a Enric VIII. Els irlandesos, si els anglesos tenien la seua pròpia religió, ells per dur la contra, més papistes que el Papa. Els francesos, uns que si, altres que no, es van passar tot el segle XVI barallant-se (i en el XVII quan ja eren tots amics, buscant camorra amb els veïns). Els espanyols, en principi no sabien de que anava la cosa, però Felip II va dir: millor tanquem la frontera no siga que vinguen els francesos.\nI així es van passar tota l'edat moderna sospitant uns dels altres. Fins que els francesos, entre la barrabassada de tallar-li els cabells al rei i el turisme napoleònic van aconseguir la unió dels europeus. És curiós mentre que els alemanys divideixen, els francesos uneixen als europeus, encara que siga a costa d'un odi comú vers ells.\nI ja arribem al segle XIX, moment en que floreixen les grans personalitats alemanyes: Goethe, Nietzsche, Schopenhauer, Wagner, Beethoven, Schubert, els germans Grimm, etc. Però de tots ells hi ha un del què en diuen que de no haver existit, la història contemporània seria molt diferent. I aquest és Karl Marx, personatge que tenia opinions formades sobre tot, era la seua única ocupació. Ja fora la història, la sociologia, l'economia, la política o la literatura, el senyor Marx tenia un projecte i volia fer-lo realitat. Així que va inventar el comunisme, eixa paraula satànica que encara provoca carasses de terror en les cares de les persones decents. Els obrers acolliren amb entusiasme aquesta idea, mentre que als patrons no els feia gens de gràcia. Novament un alemany ho havia aconseguit, Europa es tornava a dividir, però no per nacions com en altres temps, sinó que la divisió ara venia per les classes socials. Amb tot hi havia algú de classe alta que li feia gràcia això del comunisme però quan els russos van decidir fer-se comunistes, i quan els russos fan alguna cosa, ha de ser a lo gran (en part perquè han de ser coherents en el tamany del seu país) en molts salons, casinos i cabarets europeus això va significar el moment de dir que els obrers ja havien tingut prou, que una cosa es permetre que juguen a participar del govern, però l'altra cosa ben distinta és que ells tallen el bacallar.\nI contra eixe terror bolxevic, comunista, marxista, masó, anarcocomunista i anarcosindicalista i de pas jueu, va emergir de les profunditats austríaques la penúltima figura d'aquest repàs. Aquest va arribar al poder, gràcies als votants, tot s'ha de dir, i es va dedicar a netejar el país de tot allò que no era alemany i quasi quasi es queda tot sol i amb una factura enorme per a pagar a Gas Natural. Sobre aquesta figura controvertida s'ha escrit molt, el més curiós, diuen que si hagués sigut acceptat en l'Acadèmia de Belles Arts de Viena no hagués marxat a Munic, on va començar les seues malifetes en el NSDAP. Però això seria fer història ficció i aquest assaig és molt rigorós. Va tindre partidaris i detractors i va dividir encara més una Europa bastant dividida i l'únic que va aportar a la humanitat va ser un llegat cultural amb obres com La llista de Schindler, La vida és bella, Els falsificadors, Maus, Cabaret, etc.\nI finalment arribem al segle XXI i per a que no siguen tots homes, tenim a la cancellera alemanya Angela Merkel, saxona, demòcrata cristiana, que últimament cada vegada que parla és per menysprear algún país europeu, preferiblement del sud.\nPublicat per APMB a 21:22 Cap comentari:\nALEMANYS, QUINA GRAN NACIÓ!\nQuè passa si ajuntes un grup d'historiadors i els poses a fer una tasca que els queda gran, ja siga fer un treball de sociologia, de didàctica o de psicologia? Les possibilitats són diverses. En primer lloc pot ser, tot i que és improbable, que acaben la tasca de manera ràpida, diligent i en mig d'un ambient de treball harmoniós. En segon lloc és probable, i quasi segur, que acaben discutint fins i tot pel color de la lletra. En tercer lloc, com que l'aigua sempre corre cap avall, el més segur és que comencen a divagar sobre les històries, i d'aquestes divagacions naix aquest post ofensiu contra els alemanys.\nEstàvem immersos en l'apassionant món de les ideologies encobertes en els llibres de text quan, sorpresa, sorpresa, ha aparegut Marx per donar l'opinió de rigor sobre el tema i a partir d'aquí hem arribat a la conclusió que si cada nació europea ha aportat alguna cosa a eixa història comuna, l'aportació dels alemanys s'ha centrat en la creació de conflicte i distensió entre la resta de països.\nDes que Alemanya és Alemanya, o bé, des que Alemanya no era Alemanya, sinó un mosaic d'estats en el què cadascú menjava en la mateixa casa, però cadascú al seu plat, han emergit periòdicament una sèrie de personatges que han arribat per sembrar la zitzània i confrontar els veïns.\nEn primer lloc, cal que ens remuntem al segle XI, les dues superpotències de l'època es disputen el dominium mundi, per una banda el Papat i per l'altre el Sacre Imperi Romano Germànic. El papa Gregori VII, un poc fins més amunt de la coroneta que els s'immisciren en els assumptes eclesiàstics els va recordar qui era ell i qui era el seu cap i tots s'acolloniren. Però heus ací que a l'emperador Enric IV el nom del Papa li deia poc i no estava disposat a que el Papa tinguera ninguna autoritat en el seus dominis i més fatxenda ell que ningú va nomenar l'arquebisbe de Milà (ciutat imperial en aquell temps). Clar, el Papa es va indignar perquè el que intentava evitar eren aquestes coses, que li furtaren atribucions. Total que van anar calfant-se i el Papa excomunicà l'emperador i aquest per no quedar-se curt va dir: -doncs tu també, i va excomunicar al Papa! I va proclamar a dit a un altre. La lluita de les investidures mai s'acabà de resoldre, va dividir la cristiandat entre els partidaris d'un bàndol i de l'altre i anirà rebrotant periòdicament al llarg del temps fins que tant la figura de l'emperador com la del Papa quedaran relegades a figures decoratives front a l'emergència de noves potències per l'occident europeu.\nI arribem al segle XVI. Europa comença a oblidar les disputes creades pel cisma d'Avinyó i per la Guerra dels Cent anys (curiosament cap dels dos conflictes va estar motivat per un alemany, així que no els pararem atenció). Estem en plena efervescència del Renaixement, el Papa Lleó X vol tindre una capelleta discreta per al seu res i mana construir-se la basílica de Sant Pere. Aleshores mana crida a l'arquitecte de moda per aquell temps, Miquel Àngel Buonarotti. Li encomana que faja el sostre de la basílica: -No res, quatre teules per aquí, que quede asseat i bonico, que no queden degoters i au. Però el toscà, que devia ser el Calatrava de l'època, no podia pensar en clau de coses discretes i va idear una cúpula enorme. Quan li va presentar la factura al Papa, aquest va pensar: fotre! i això qui ho paga? Llavors Lleó X va cridar a la Generalitat Valenciana, per veure com podien arreglar-ho, però els síndics de la ciutat li van dir que la Gürtel encara no existia, que tornara a cridar 500 anys després a veue si li ho solucionaven. Com que Miquel Àngel no acceptava pagarés a cobrar en 2010 va trobar que el millor que podia fer era vendre el cel a parcel·letes i la salvació de l'ànima a un preu mòdic. Va enviar els seus recaptadors a totes bandes de la cristiandat per tal que passaren el caixonet de les almoines. (Continuarà)\nPublicat per APMB a 10:57 Cap comentari:\nFent neteja, m'he trobat aquest cant angoixós. Devia tindre el dia toix.\nAmor que captiva,\nAmor que destrueix,\nAmor que empresona,\nAmor que derrueix.\nPer què l’amor és necessari, si assoleix més ments preclares de les que basteix?\nL’amor és un parany, un fals tel darrere del què s’amaguen tot un seguit de processos químics que alteren la ment més disciplinada.\nQuants imperis han caigut per un amor? Quants regnes s’han venut? Quants principats s’han regalat?\nÉs un invent demoníac que s’alimenta de la desesperança i de la insatisfacció. Per què quan més impossible, més atractiu és? O, per què quan més atractiu, més impossible és?\nAmbrosia dels nostres dies, destinada solament a déus i a uns quants mortals afortunats, mentre la resta pena anhelant i kamenat, no tastar-ne mai, ni un glop, d'aquest brou, d’aquest dolç verí.\nPublicat per APMB a 23:08 Cap comentari:\nL'ESSÈNCIA DE LA VALÈNCIA MEDIEVAL, SANT JOAN DE L'HOSPITAL.\nQuan eixim dels Banys de l'Almirall, en direcció oposada a la catedral i a mà dreta (carrer Trinquet dels Cavallers) arribem a l'església de Sant Joan de l'Hospital, per a mi, la més bonica de la ciutat. Aquesta església fou manada construir per n'Hug de Follalquer, mestre de l'orde de Sant Joan de Jerusalem, en uns terrenys que es trobaven als afores de la ciutat i que foren atorgats per Jaume I. L'orde de Sant Joan es fundà durant el segle XI, al caliu de les croades per guarir els pelegrins malalts, però més tard es reconvertí en un orde militar amb el nom de Sant Joan de l'Hospital (coneguts també com hospitalers o cavallers de Malta).\nLa meua relació amb aquest edifici va començar fa sis anys, en aquell temps era un jove innocent i inexpert que havia abandonat la granja dels seus avis a la Luisiana, a aquella banda del Mississipí i que havia marxat a la gran ciutat per començar la carrera d'història. En l'assignatura d'Història Medieval ens dugueren a visitar-la i des d'aquell moment em va captivar. Però ja no la vaig tornar a trobar fins el passat gener. En els quasi cinc anys des que la vaig trobar i la vaig retrobar mai l'havia tornat a veure, per mi era un edifici que sols apareixia quan ell volia, però el qui persevera ho aconsegueix i ara ja el tinc ben localitzat i no s'escapa.\nEl conjunt de l'edifici consta d'una església, un hospital per guarir els malalts i un convent, ja que els hospitalers eren monjos, a banda de cavallers. L'església fou començada a construir seguint l'estil romànic però gairebé el gros del conjunt, acabat de fer al segle XIV, és d'estil gòtic. Naturalment trobarem altres estils, com una capella del barroc, però amb tot manté una essència molt medieval que et transporta quan hi entres fins aquells temps. Un altre element que la fa única són les pintures romàniques que es conserven en una de les capelles laterals i les creus de Malta pintades en la paret d'entrada. Com totes les coses boniques sempre hi ha alguna pega, si la visiteu ja em direu quina és, sols vos diré que a mi em fan feredat.\nDurant la guerra de Successió els anglesos profanaren el conjunt instal·lant-hi una caserna militar, on bevien, portaven dones i homes i organitzaven els primers combats de boxa mai vistos a aquesta banda del Sénia i per si no fos poc, a principis del segle XIX Napoleó conquerí l'illa de Malta i es convertí en el propietari de tots els béns de l'orde, incloent Sant Joan. Aleshores Carles IV va expropiar els béns de l'orde dins els seus dominis i passà a ser propietat de la Corona. Ah però un francès mai es dona per vençut i en uns anys Napoleó tocava a les portes de la ciutat de València i cosí a impostos l'església. Amb la caiguda de Le petit Caporal els hospitalers recuperaren els seus béns, però poc anava a durar-los el ball, perquè amb la revolució liberal, els ordes militars quedaren dissolts i els seus béns foren venut en pública subhasta. Sant Joan es convertí aleshores en església parroquial (fins al moment no ho havia sigut mai).\nA principis del segle XX al barri de l'Eixample es va traslladar la parròquia de Sant Joan. Aquest edifici centenari quedà sense funcions aparents. Sobre el solar del cementeri s'instal·là la impremta del diari Las Provincias. Durant la guerra civil fou saquejat i acabada la guerra es va decidir enderrocar-lo (quines decisions més a la lleugera pren la gent!) però finalment fou declarat Monument històric i en aquests temps fou quan l'aranya negra li caigué al damunt.\nPublicat per APMB a 23:26 Cap comentari:\nHUI ELS ALEMANYS HAN ENVAÏT POLÒNIA; PER LA VESPRA...\nFent neteja, m'he trobat aquest cant angoixós. Dev...\nL'ESSÈNCIA DE LA VALÈNCIA MEDIEVAL, SANT JOAN DE L...