República de Rhodèsia - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nRise, O Voices of Rhodesia (en)\n20° 30′ S, 28° 35′ E / 20.5°S,28.58°E / -20.5; 28.58Coord.: 20° 30′ S, 28° 35′ E / 20.5°S,28.58°E / -20.5; 28.58\n1r juny 1979\nmonarquia constitucional i república parlamentària\nRhodèsia del Sud fou independent unilateralment entre 1965 i 1979 si bé els primers cinc anys fou un estat amb la reina Elisabet II com a cap, i només el 1970 es va proclamar la república que va durar fins a 1979.\n1 Preparatius de la DUI\n2 Proclamació de la DUI/UDI\n3 Rhodèsia independent amb la reina com a cap d'estat\n4 Camí de la República\n6 La guerra s'intensifica\n7 Comencen negociacions\n8 Primer acord\nPreparatius de la DUI[modifica]\nBandera colonial utilitzada fins al 1968 per la Rhodèsia proclamada independent de manera unilateral 1965-1970\nBandera de 1968-1970 utilitzada després també per la República independent unilateralment 1970-1979\nEl 1964, després de la dissolució de la Federació de Rhodèsia i Nyasalàndia, el Regne Unit va transferir a Rhodèsia del Sud totes les forces militars de terra i aire de l'antiga Federació, preu a pagar per l'acord a un dissolució pacífica. El Regne Unit però, no està disposat a concedir la independència a Rhodèsia del Sud i Duncan Sandys, secretari britànic de Relacions de la Commonwealth, adverteix al primer ministre britànic Harold Winston al febrer de 1964 de les conseqüències d'aquesta decisió. Les aparents vacil·lacions en les seves converses amb el Govern del Regne Unit provoca tensions al si del Front Rhodesià (FR). El 2 d'abril, el comitè directiu del Rhodesian Front (RF) adopta una moció de censura gairebé unànime contra el primer ministre rhodesià Winston Fiel el que el va obligar a dimitir com a primer ministre onze dies més tard (13 d'abril de 1964). Ian Smith es compromet a substituir-lo, a petició de cabinet i es va convertir en el primer cap de govern que havia nascut a Rhodèsia. "Per primera vegada en la seva història, el país tenia un Primer Ministre nascut a Rhodèsia, algú del que les arrels no estaven a Gran Bretanya, sinó al sud d'Àfrica; en altres paraules, un blanc africà ". Smith va ser elegit, ja que mostrava valors i conviccions inflexibles: que tot es culpa dels britànics per haver abandonat els seus ideals; i va acusar la Commonwealth d'haver oblidat els seus principis fundadors enmig dels vents de canvi. Per a ell, Rhodèsia del Sud va ser deixada de costat, ja que seguia respectant aquests valors.\nQuant als nacionalistes africans, Joshua Nkomo, cap del ZAPU, descriu la nova administració de Rhodèsia com l' "esquadró suïcida ... no interessats pel benestar de tot el poble, sinó només per la seva pròpia" i va predir que el RF "amb el temps s'autodestruirà". Afirmant que "un lloc sostenible per a l'home blanc a Rhodèsia del Sud beneficiaria a tots els habitants del país", el nou primer ministre va dir que el seu govern es basarà "en el mèrit i no en el color o nacionalisme" i que no hi hauria "cap govern nacionalista africà aquí en la [seva] vida".\nEn assumir el càrrec el 14 d'abril de 1964, Ian Smith publicà el programa de la seva administració amb anuncis de pàgina completa en els diaris de Rhodèsia "No discriminació positiva. Sense reducció de les normes. No abdicació del govern responsable. Sense derogació de la Llei de Terres prorrateig. No apaivagament per satisfer el bloc asiàtic africà ". Quan va saber que al juny de 1964 Salisbury no estaria representada a la Conferència de Primers Ministres de la Commonwealth per primera vegada des de 1932, se sentí profundament insultat i acusà al Regne Unit de la traïció, de doble moral i de debilitat (juliol). En el pla intern, va castigar amb duresa el nacionalisme negre, la violència del qual havia augmentat des de l'establiment de la Unió Nacional Africana de Zimbàbue (ZANU). ZANU i ZAPU (Unió Popular Nacional Africana) també es divideixen en base de criteris polítics sinó també tribals: ZANU comprèn essencialment Ndebeles (matabeles), amb una ideologia marxista-leninista i recolzat per la Unió Soviètica i els seus aliats del Pacte de Varsòvia mentre ZAPU té principalment afiliats xona i es va alinear amb el maoisme i el bloc liderat per la Xina comunista. Els partidaris dels dos grups lluitaven constantment, sovint adreçant-se als negres no alineats al que esperaven reclutar i, de vegades atacaven la policia o interessos blancs. Mentre que la ZANU i ZAPU organitzen vagues i manifestacions que incloueren una crida a boicotejar les escoles per a estudiants negres, el ministre de Justícia Clifford Dupont va fer arrestar Nkomo i altres dirigents d'ambdós partits abans d'internar-los a Gonakudzingwa en la remota regió del Sud Est. L'assassinat polític d'un granger blanc, Petrus Oberholzer, per membres de la ZANU el 4 de juliol de 1964 marca l'inici d'una escalada de violència que va culminar en la prohibició de ZAPU i ZANU el 26 d'agost. La majoria dels seus dirigents foren empresonats, les dues organitzacions i els seus respectius grups paramilitars, l'Exèrcit d'Alliberament Nacional Africana de Zimbàbue (ZANLA) i l'Exèrcit Popular Revolucionari de Zimbàbue (ZIPRA), llavors comencen a operar des de l'estranger.\nMentrestant, des de l'1 de juliol de 1964, Nyasalàndia va passar a anomenar-se Malawi i va obtenir la independència. Va ser seguit a l'octubre de Rhodèsia del Nord sota el nou nom de Zàmbia, que condueix a les autoritats de Rhodèsia del Sud a començar a designar al país simplement com Rhodèsia, el que fou negat pel govern britànic. Després d'aquests independència diversos milers d'europeus van emigrar d'aquests dos nous països per refugiar-se a Rhodèsia del Sud i Sud Àfrica. Welensky Roy, l'ex campió de la causa federal, va emigrar de Zàmbia cap a Rhodèsia del Sud, on tracta d'estructurar un partit lleial al Regne Unit i s'oposa a qualsevol intent de declaració unilateral d'independència. Però aquesta nova afluència dels blancs de l'excolònia única als fidels de Rhodèsia, ja traumatitzats pel destí del Pieds Noirs d'Algèria a la que es comparen.\nAl setembre de 1964, les negociacions es duen a terme entre Smith i Sir Alec Douglas-Home. Per avançar en la situació, Smith va acceptar finalment l'exigència britànica que els termes d'una independència de Rhodèsia han de ser acceptats per l'opinió majoritària que sigui efectiva. Les discussions, però, van anar immediatament en la forma d'explicar el vot negre. La victòria dels laboristes l'octubre de 1964 complica la situació de Smith que canvia de socis i passa d'un més conciliador Alec Douglas-Home per al nou primer ministre Harold Wilson, molt menys favorable a les idees del Front Rhodesià i inevitablement accelera la dissensió i les tensions entre Salisbury i Londres. El 27 d'octubre, Wilson tot just elegit adverteix Rhodèsia del Sud contra qualsevol indici de declaració unilateral d'independència. Tenint en compte que Smith està a punt de proclamar unilateralment la independència de Rhodèsia (DUI en anglès UDI), Wilson va advertir que això podria tenir greus conseqüències econòmiques i polítiques. Però Smith ignora les amenaces i convoca als 622 principals líders tribals per una Indaba (reunió). Després de cinc dies de debat, li donen la seva aprovació com a representants de la població negre per exigir la independència del Regne Unit. El 5 de novembre de 1964, va organitzar el seu propi referèndum sobre la independència. L'electorat en gran part blanc li dona un clar suport (58,091 vots o el 89% dels votants) a favor de la independència (6096 contra aquesta perspectiva). Per a Smith, l'aprovació de l'opinió de la majoria quedava demostrada però els nacionalistes negres i el govern britànic va declarar el contrari, dient que la Indaba no era prou representativa de la comunitat negra.\nLes relacions entre Rhodèsia i els governs britànics són per tant tenses, amb cada costat acusant l'altre de ser irraonable i intransigent. La primera reunió entre Smith i Wilson a Londres el gener de 1965, al funeral de Winston Churchill, no troba una sortida a la crisi. El 7 de març de 1965, després d'una campanya centrada en el tema de la independència, les eleccions generals convocades pel RF es traduiran en una clara victòria del Front que porta els seus oponents a guanyar els 50 llocs per cobrir diputats blancs (llista "A", mentre que el Partit del poble unit, presidit per Josies Gondo, va guanyar 10 dels 15 escons a la llista "B", les cinc places restants van als independents. Gondo es va convertir en el primer cap de l'oposició negre de Rhodèsia.\nL'administració britànica continua la seva obstrucció a mitjan 1965, amb l'esperança de trencar la determinació de Smith, que irrita fins i tot el govern rhodesià. El juliol i agost de 1965, reunions bilaterals van tenir lloc entre els representants britànics i de Rhodèsia a Londres i Salisbury però les negociacions es trenquen cada vegada que es toca el tema del sufragi universal. El govern britànic està exigint l'establiment d'un sistema més igualitari (resumits pel principi de "no la independència abans de govern de la majoria"). Al setembre de 1965, Portugal va acceptar la instal·lació d'una missió diplomàtica rhodesiana a Lisboa malgrat les protestes britàniques.\nProclamació de la DUI/UDI[modifica]\nMentre els rumors anuncien una proclamació imminent de la independència, Smith va ser a Londres el 4 d'octubre, 1965 amb la intenció de resoldre la disputa però estava de tornada a Rhodèsia vuit dies més tard, sense haver arribat a cap acord. Prova de les tensions i temors britànics d'una imminent declaració d'independència de Rhodèsia, Harold Wilson va ser al seu torn a Salisbury el 25 per reprendre les discussions, per complir amb els nacionalistes de Rhodèsia i de Sud Àfrica, mentre que l'ONU sembla que vulgui intervenir en les negociacions. Smith va oferir a Wilson de concedir immediatament el dret a votar en mig milió rhodesians negres sobre la base d'"un contribuent, un vot" a canvi de concedir-legalment la independència però Wilson es va negar amb l'argument que molts negres quedarien exclosos de la votació. Wilson proposa per la seva banda l'establiment d'una Comissió Reial per posar a prova l'opinió pública sobre la independència de Rhodèsia atorgada sota l'ègida de la Constitució de 1961, però, després del seu retorn a Londres el 30 d'octubre de 1965, el Regne Unit no es considerava obligat a respectar les seves conclusions. Després d'aquesta última afirmació, Ian Smith, finalment va rebutjar la proposta britànica, ja que no era vinculant per al govern britànic i el procés va ser inútil. El 5 de novembre de 1965, Ian Smith declarava l'estat d'emergència a la llavors colònia, després d'esperar altres propostes de Wilson, va decidir amb el seu gabinet unilateralment trencar els llaços amb el Regne Unit.\nL'11 de novembre de 1965, Ian Smith va signar la declaració unilateral d'independència a les 11 hores en nom de "la preservació de la justícia, la civilització i el cristianisme." Fins llavors, una sola colònia britànica s'havia atrevit a declarar unilateralment la seva independència: els Estats Units d'Amèrica el 1776.\nRhodèsia independent amb la reina com a cap d'estat[modifica]\nEl 1965, Rhodèsia del Sud té 4,2 milions d'habitants, 217.000 blancs i 20.000 mestissos i indis. Si la declaració d'independència va ser rebuda amb calma per la majoria de rodesians, provoca sorpresa i enuig el Regne Unit i al món. El primer ministre del Regne Unit va demanar a la gent a ignorar el país i va ordenar formalment al governador Humphrey Gibbs d'acomiadar a Smith i el seu gabinet al que va acusar de traïció. Els principals interessats ignoren aquesta decisió en considerar que la funció de Gibbs està obsoleta a causa de la constitució establerta per la Declaració d'independència. Quant a Gibbs, que no anava a renunciar, el govern de Rhodèsia el reemplaça per Clifford Dupont, nomenat "Administrador de Govern", una funció creada per la nova constitució. No obstant això, no es prenen mesures per treure a Gibbs de la residència oficial del governador, sent ignorat pel govern rebel. En declarar aquest UDI Rhodèsia segueix sense tallar tots els llaços amb la Corona britànica, ja que el monarca de la Gran Bretanya segueix sent el Cap d'Estat en títol. A més, la UDI es recolza en gran part de l'opinió pública britànica, a partir de la Reina Mare. A Rhodèsia és recolzada per gairebé tot el rhodies (els blancs de Rhodèsia), però va ser rebuda en els centres urbans amb diverses protestes violentes per part dels negres, mentre que als camps es va mantenir la calma.\nA nivell internacional, l'Assemblea General i el Consell de Seguretat de l'ONU s'alineen ràpidament amb el Regne Unit en la seva condemna de la Declaració d'Independència. Les Nacions Unides, la recomanació 212 de 12 d'octubre 1965 havia condemnat a la secessió. Després de la UDI, resolucions 216 i 217 van aprovar per unanimitat amb l'abstenció de França, qualificar la declaració d'independència de la "usurpació del poder per una minoria de colons racistes" i no requereixen als països a reconèixer al nou règim o mantenir relacions diplomàtiques o comercials amb ell. De fet, cap país reconeix oficialment la independència de Rhodèsia. Nacionalistes negres i els seus patrocinadors estrangers, incloent l'Organització de la Unitat Africana (OUA), requereixen el Regne Unit a enderrocar el govern Smith per la força. Malgrat les declaracions Diallo Tlli, Secretari General ("Si hi ha més de 200 milions d'africans lliures que no responen eficaçment a 200.000 colons, serà que nosaltres no mereixem la confiança del nostre poble"), el pla Acció de l'organització de la Unitat Africana (OUA) seguirà sent lletra morta. Per la seva banda, Wilson rebutja qualsevol opció militar, citant problemes logístics, el risc d'un atac preventiu de Rhodèsia contra Zàmbia i possibles dificultats associades amb un enfrontament entre tropes britàniques i rhodesianes. D'altra banda, com diu Wilson el 16 de desembre de 1965 a l'Assemblea General de les Nacions Unides, no existeix cap moviment nacionalista africà capaç d'assumir la responsabilitat d'un Govern de Rhodèsia del Sud i demana a les Nacions Unides que defensin les sancions econòmiques "no punitives".\nEn el seu inici, el govern britànic va decidir forçar Rhodèsia a entaular negociacions a través de sancions econòmiques, incloent un embargament de petroli a territori rebel i sobre les mercaderies importades de Rhodèsia. Com Smith segueix rebent petroli a través dels seus aliats regionals (Sud-àfrica i portuguesos de Moçambic), Wilson va fer desplegar un esquadró de la Royal Navy al canal de Moçambic el març de 1966 per interceptar els petroliers amb destí al port de Beira connectats per una canonada a Rhodèsia. Aquest bloqueig és aprovat per la resolució 221 del Consell de Seguretat de l'ONU al mes següent. Per Wilson, l'abandó de la independència per Smith, a causa de diversos embargaments, seria una "qüestió de setmanes" però es va desil·lusionar perquè les sancions britànics i internacionals tenien poc impacte a Rhodèsia perquè Sud-àfrica i Portugal segueixen comerciant amb ell per proporcionar petroli i altres recursos essencials. A més, el comerç clandestí amb altres nacions està creixent, mentre que la pràctica desaparició de la competència estrangera permet a les indústries locals el desenvolupament. Per tant, malgrat les seves crítiques i condemnes, molts estats de l'OUA segueixen important aliments i altres béns rhodesians. El país més enllà del desastre econòmic pronosticat per Wilson i a poc a poc es converteix en autosuficient.\nEl 28 abril de 1966, pensant beneficar-se de l'aïllament de Rhodèsia, la ZANU i ZAPU passen oficialment a la lluita armada. Aquesta segona Chimurenga (segona guerra d'alliberament) és marcada per un primer atac, suïcida, contra les forces del sud de Rhodèsia a Chinhoyi. De fet, les primeres accions de la guerrilla estan marcades per una total falta de cohesió i la vulnerabilitat dels camps d'entrenament.\nHarold Wilson havia dit el gener de 1966 a la Cambra dels Comuns del Regne Unit que no anava a negociar amb el govern de Smith que va anomenar "règim il·legal", ja que no renunciarà a la seva independència però des de mitjans de l'any, els representants dels dos països entren en "discussions de debats" a Londres i Salisbury1. Al novembre de 1966, Wilson va acceptar negociar personalment amb Smith i els dos homes es van reunir davant de Gibraltar a bord del creuer lleuger HMS Tiger del 2 a 4 de desembre de 1966. Decidit a aconseguir "una capitulació sense condicions" de Smith, Wilson intenta humiliar a Smith i els seus seguidors en negar-los la benvinguda oficial. Si l'ambient és tens, les discussions es mantenen relativament bé. L'oferta britànica dona a Smith l'oportunitat d'estendre la dominació política blanca per un llarg període en què una elit negre es faci càrrec. Se'ls garantia els interessos econòmics de la minoria. Però les negociacions finalment es van estancar per la sort del govern rebel, el tema de la transferència de poder a la majoria negre i l'abandonament de la Constitució de Rhodèsia a partir de 1965 i la participació d'un governador britànic implicant que regiria la colònia sense retre comptes als representants de la minoria blanc.\nDesprés d'aquest fracàs, Wilson presenta el problema de Rhodèsia a les Nacions Unides perquè adopti les primeres sancions internacionals de la seva història el 16 de desembre de 1966 en votar la resolució 232 d'imposició de sancions obligatòries selectives en determinats productes de primera necessitat. El 1967, el govern de Rhodèsia rep sobre el terreny el suport de les forces de seguretat de la República de Sud-àfrica i el suport implícit del govern britànic oficialment hostils a qualsevol solució violenta. El 29 de maig de 1968, les noves sancions de l'ONU són adoptades: la resolució 253 és la primera a imposar sancions àmplies i obligatòries que requereixen tots els membres de l'ONU deixen les seves relacions comercials i econòmiques amb Rhodèsia. Diversos estats les burlen, com Sud-àfrica i el Portugal de Salazar que obren oficines consulars a Salisbury. Per la seva banda, el govern de Rhodèsia del Sud obre representacions no oficials a Washington, Tòquio i Bonn. Encara té la Casa Rhodèsia a Londres que serveix d'ambaixada de facto. Pel que fa a les sancions econòmiques, que es passen per alt en general per la majoria dels països occidentals i diversos estats africans dependents dels recursos i canals de comunicació de Rhodèsia del Sud.\nDurant posteriors discussions entre Smith i Wilson, a bord del transport de llanxes de desembarcament HMS Fearless de 8 a 13 d'octubre de 1968, els britànics abandonaren l'actitud agressiva que havien tingut al HMS Tigre i adoptaren una actitud més conciliadora. Les posicions de les dues parts són properes, però les converses es van estancar sobre la proposta de "doble salvaguarda". Defensada pels representants britànics, aquesta condició establia que els rhodesianos negres tindrien una minoria de bloqueig al parlament i que podrien apel·lar la legislació adoptada davant el Consell Privat de Londres. Si bé la delegació de Rhodèsia va acceptar el principi d'una minoria de bloqueig, no s'arriba a un acord sobre les modalitats pràctiques de la seva aplicació. Pel que fa a la participació del Consell Privat britànic, fou rebutjada com a clàusula de "ridícul" que soscavaria la sobirania de Rhodèsia. La conferència acaba amb una declaració conjunta senzilla en què les dues parts constataven el manteniment de les seves diferències. Per altra banda les sancions han tingut com a efecte estimular l'economia del sud de Rhodèsia amb l'enfortiment i la diversificació de la producció nacional. La legislació fins i tot va restringir l'exportació de beneficis i imposa un control de les importacions.\nCamí de la República[modifica]\nDes del punt de vista institucional, les esperances d'un acord amb el Regne Unit sobre l'estatut de domini, disminuïen. Ian Smith i el Front Rhodesià (FR) havien planejat des de desembre de 1966 establir una república a Rhodèsia i sense vincles amb la monarquia britànica. L'opció republicana tenia l'avantatge dels seus partidaris d'aclarir la situació constitucional que es va crear a Rhodèsia i posar fi a l'ambigüitat dels seus vincles amb el Regne Unit i obtenir un reconeixement internacional. El Govern de Smith va començar a escriure una constitució republicana el març de 1967. L'11 de novembre de 1968, el tercer aniversari de la declaració d'independència, les autoritats de Rhodèsia van creuar una fita simbòlica quan es va produir la substitució de la bandera colonial de Rhodèsia, que consisteix en una bandera blau cel amb la Unió Jack al cantó i l'escut al vol, amb una nova bandera: una bandera formada per dues franges verticals verds que emmarquen una banda blanca que porta l'escut d'armes de Rhodèsia (del Sud) adornats amb el lema rhodesià "Sigui digne del seu nom." En un referèndum celebrat el 21 de maig de 1969, la Llei Fonamental establia una nova Constitució que va ser aprovada per una àmplia majoria dels blancs (54.724 vots contra 20.776). Exclou immediatament qualsevol possibilitat d'arribar al poder a la majoria negre. Alhora, el 70% dels rhodies es pronuncien per 61.130 vots (contra 14.372) sobre la conveniència de convertir Rhodèsia del Sud en República. La nova Constitució introdueix el càrrec de President, un Senat multiracial, un sistema electoral separat per blanc i negre, el manteniment d'una capacitat de sufragi per als dos grups i un mecanisme a través del qual el nombre de parlamentaris negres és proporcional a la proporció d'impostos sobre la renda que paguen els ciutadans negres. S'espera que aquest procés acabaria una vegada que els negres tindrien major nombre d'escons que els blancs, l'objectiu declarat no era transferir poder a la majoria negra, sinó d'establir "una paritat de races".\nEl 2 de març de 1970, es va proclamar la República. Clifford Dupont va fer els deures cerimonials de l'ex Governador General i es va convertir en el primer president de Rhodèsia. Smith segueix sent el primer ministre i l'home fort del règim. La República de Rhodèsia establia un sistema parlamentari en el model britànic de Westminster. El RF va ser ratificat en el poder en les eleccions del 10 d'abril de 1970, el primer de l'era republicana, guanyant 50 escons assignats a blancs. A causa d'estrictes normes electorals, només 8.000 africans (al voltant de cinc milions de dòlars) tenien el dret a votar per elegir sis diputats negres, mentre que els blancs 82.852 (al voltant de 243.000 rhodesians) triaven 50 diputats blancs. El Senat de 23 membres, deu blancs són elegits pels diputats, deu negres pels líders tradicionals i tres senadors, independentment de la raça, són nomenats pel president. A nivell legislatiu, la llei de distribució de la terra se substitueix per la llei de tinença de terres. De fet, la distribució segueix sent el mateix amb el 49% del territori (incloent-hi les millors terres del país) en poder de rhodies (7% de la població) o de l'administració, mentre que els negres (92% de la població) compartien el 51% restant en virtut de les reserves indígenes. Les terres de missió foren suprimides.\nCap país reconeix formalment la República de Rhodèsia mentre que les Nacions Unides segueix mantenint l'aïllament internacional del país. Encara que alguns Estats i empreses internacionals eludeixen discretament sancions, alguns com la República de Sud-àfrica i Portugal desafien obertament les resolucions internacionals. Les connexions entre Pretòria, Lourenço Marques (capital portuguesa de Moçambic) i Salisbury es mantenen, mentre que existeix un eix Lisboa - Tel Aviv - Salisbury - Pretòria per eludir les sancions internacionals. La riquesa del seu subsòl en metalls rars són essencials per a les indústries occidentals, és un actiu per a Rhodèsia. Per tant, fins i tot al Congrés dels Estats Units viola públicament resolucions de l'ONU que autoritza la importació de crom i niquel a través de l'Esmena Byrd que legalment va autoritzar els Estats Units per importar materials de Rhodèsia necessàries per al desenvolupament de les indústries nord-americanes. Pel que fa als altres països africans en l'avantguarda de la lluita contra l'apartheid al sud de la República i contra el "govern racista" a Rhodèsia del Sud, que no poden evitar la negociació amb aquests pàries, sent amb massa freqüència dependents dels seus canals de comunicació construïts en l'època de la colonització i que l'havien fet el centre de tota la comunicació del sud d'Àfrica.\nEn aquest context, l'esperança d'apaivagament amb el Regne Unit es fa possible al juny de 1970 després de la victòria dels conservadors britànics liderats per Edward Heath. Les converses amb la colònia rebel es van reprendre a l'abril de 1971 i novembre de 1971, Alec Douglas-Home, el ministre britànic d'Afers Estrangers, viatja a Salisbury per validar i signar un acord sobre l'establiment d'una nova constitució en Rhodèsia. Si és similar a la nova Constitució de Rhodèsia del 1969, en el llarg termini suposarà l'arribada d'una majoria negre al Parlament, en particular, a través d'una major representació negre i l'obligació dels parlamentaris blanc i negre de posar-se d'acord per adoptar una nova legislació. A canvi, el Regne Unit reconeixeria la independència del territori, la legalitat del govern de Smith i suprimiria les sancions econòmiques. Fou reconegut per l'ONU el fons de l'acord. Per a Smith, "el principi de la regla de la majoria" quedava assegurada amb disposicions per garantir que cap legislació podia obstaculitzar-lo. D'altra banda, no hi hauria "una carrera cap al sistema un home, un vot, amb tota la corrupció, el nepotisme, el caos i el desastre econòmic al que hem assistit en tots els països de l'entorn".\nA petició del Regne Unit, un estudi de l'opinió pública rhodesiana fou dirigit per una comissió real. El 10 de març de 1972, els partidaris de ZAPU i ZANU formen el Consell de la Unió Nacional Africana (UANC) per coordinar l'oposició negra a l'acord. El bisbe metodista Abel Muzorewa, el primer negre que ha estat ordenat a aquest rang a Rhodèsia, va ser designat per presidir el moviment i defensar el projecte davant el Consell de Seguretat de les Nacions Unides. En el seu informe publicat al maig de 1972, el Comitè reconeix que el 98% de la població blanca ("un cansat sí"), la majoria dels coloured (mestissos) i dels indis són favorables a l'acord anglo-rhodesià fins i tot gairebé tots els caps tribals reconeguts per Salisbury. No obstant això, el Comitè també assenyala que l'acord és rebutjat per la gran majoria dels negres que no tenen confiança en el govern blanc i troben injustos els termes que hi figuren; a causa de això, poc després, el govern britànic es va veure obligat a acabar les discussions i enterrar l'acord. Sota l'impacte del fracàs de l'acord anglo-rhodesià, el govern de Salisbury va renovar l'estat d'emergència i el ministre Lardner Burke posa l'UANC sota supervisió (16 de juny 1972).\nLa guerra s'intensifica[modifica]\nDurant l'estiu de 1972, el govern va patir un nou desaire, aquesta vegada de les autoritats olímpiques. Desitjant participar en els Jocs Olímpics de Munic, Rhodèsia va complir amb els requisits del Comitè Olímpic Internacional en la presentació amb un equip multiracial i acordar per desplaçar-se per la seva antiga bandera colonial. No obstant això, fou exclòs dels Jocs pocs dies abans de la seva inauguració sota la pressió dels països africans. Mentre que els britànics encara estaven tractant de trobar una solució pacífica al problema, la lluita armada s'intensificava entre les forces paramilitars i de seguretat de Rhodèsia i els guerrillers negres. El 23 de març 1972, ZAPU i ZANU anuncien la creació d'un comandament militar unificat sota les ordres de Herbert Chitepo. Bases d'entrenament s'han assentat a Zàmbia i Tanzània mentre Josies Tongogara, comandant de la ZANLA (afiliat a la ZANU), va a la Xina per aprendre les tècniques de la guerrilla maoista. Al desembre de 1972 la ZANLA va atacar explotacions dels agricultors blancs al Nord-est. La població civil llavors va haver de prendre partit; els recalcitrants a ajudar els guerrillers foren abatuts. Les missions properes a la frontera foren també objecte d'atacs d'una guerrilla cada cop més eficaç. Una vegada assassinats els missioners els infants eren portats a l'altra banda de la frontera on es convertiran en nens soldats, i després enviats a missions a Rhodèsia del Sud. Les Incursions des de Zàmbia són les més comunes. L'activitat principal és sembrar de mines terrestres la zona entre Victoria Falls i Chirundu. En resposta al suport d'alguns països veïns als moviments guerrillers, Salisbury va decidir a principis de gener de 1973 de tancar els seus canals de comunicació amb Zàmbia, pel qual transitava el 40% de les importacions d'aquest país i el 48% de les seves exportacions. Si aquest tancament de la frontera a les mercaderies apareix com una declaració econòmica de guerra contra el seu veí nord, en realitat era per advertir Zàmbia per tal de posar fi al seu suport logístic als moviments guerrillers. En fer-ho, provoca l'hostilitat del seu veí portuguès Moçambic i especialment el seu veí més gran, la República de Sud-àfrica, els interessos econòmics dels quals a Zàmbia són considerables. L'estat tap de Rhodèsia del Sud es converteix en una càrrega per al seu poderós veí. L'editorial d'un diari sud-africà expressa aquest mal humor al demanar al Sr. Smith de "buscar solucions als problemes existents" en comptes de crear-ne de nous. Per tant, un pont aeri va ser organitzat per Sud-àfrica a Zàmbia per al transport d'equips per a granges. La frontera és finalment va tornar a obrir aviat, el 5 de febrer de 1973, el que marcà un fracàs diplomàtic per Smith abandonat pels seus aliats. Un episodi que demostrava la dependència de Rhodèsia envers Sud-àfrica.\nPreocupats per l'augment de la violència paramilitar a Rhodèsia i la regionalització del conflicte, Muzorewa negocià amb Smith a l'agost de 1973 i acceptà els termes de l'acord proposat per Douglas-Home anteriorment. El UANC rebutja la decisió de maig de 1974, però els dos homes seguiran negociant esporàdicament. Mentrestant, l'èxit de les primeres operacions de contra-insurgència de les forces de seguretat com la infanteria lleugera de Rhodèsia es compensen pels esdeveniments geopolítics. Al Regne Unit, Harold Wilson i el Partit Laborista van tornar al poder al març de 1974. Al mes següent, la Revolució dels Clavells condueix a la caiguda del règim d'Estat Novo portuguès i dona suport a la desaparició del seu imperi colonial. La fi del suport Portuguès augmenta la dependència de Rhodèsia vis-a-vis de l'Àfrica del Sud però Smith segueix considerant que està en una posició forta i que un acord és benvingut, però només en les condicions establertes pel govern de Rhodèsia. En la tardor de 1974, es van establir contactes directament a Lusaka entre els diplomàtics de Rhodèsia i representants de la guerrilla.\nSi el RF va tornar a guanyar tots els escons assignats als blancs en les eleccions generals de 1.974, la situació internacional continua girant una mica a costa de Smith, sobretot al desembre de 1974, quan el primer ministre sud-africà John Vorster obliga a acceptar un procés de relaxació amb Zàmbia, Tanzània i Botswana (Moçambic i Angola s'uneixen a aquesta iniciativa a l'any següent). De fet, Vorster, va dir que la situació era insostenible a Rhodèsia i els interessos sud-africans estarien millor servits mitjançant la col·laboració amb els governs moderats negres per resoldre la crisi. A més, esperava que l'èxit en aquesta àrea li permetria mantenir sense gaire oposició internacional l'apartheid en la seva política. El procés de relaxació requereix la signatura d'un alto el foc, que permet als guerrillers a reagrupar-se, i requereix al govern de Rhodèsia alliberar els líders de ZAPU i ZANU perquè puguin participar sota la bandera de l'UANC de Muzorewa a la conferència de pau. Si Joshua Nkomo és el líder indiscutible de la ZAPU, la direcció del ZANU estat una lluita interna pel poder entre el president fundador Ndabaningi Sithole i Robert Mugabe, un ex professor de Mashonaland Occidental que va guanyar una elecció interna a la presó. Quan se l'allibera, com a part del procés, Mugabe viatja a Moçambic per afirmar la seva autoritat sobre els grups paramilitars mentre Sithole es va unir a la delegació de Muzorewa. Quan Rhodèsia deixa d'alliberar nacionalistes negres, després de constatar que el ZANLA i el ZIPRA no respecten l'alto el foc, Smith fou pressionat per Vorster amb l'eliminació de diversos contingents de la policia de Sud-àfrica participants, com a forces auxiliars en les patrulles de la Policia Local però Salisbury multiplica incursions contra les bases d'entrenament del ZANU i ZAPU a Moçambic i Zàmbia. Per a Smith, el comportament de Vorster és un acte de traïció que podia esperar de la Gran Bretanya però no un aliat. Resta però en les seves posicions en el vot electoral i va dir que el seu govern afavoreix "una capacitat de sufragi per a tots els rhodesians ... per assegurar-se que el govern es manté sempre entre mans responsables."\nEl 1975, amb el suport dels britànics i els nord-americans, John Vorster, continuà exercint pressió sobre Ian Smith perquè aquest últim accepti el principi d'una transferència negociada de poder a la majoria negre a Rhodèsia. Inicialment es va acordar converses directes a tenir lloc a Rhodèsia entre tots els protagonistes del conflicte, però els nacionalistes negres finalment es negaren a negociar en un lloc que no senten neutral tot i que Ndabaningi Sithole i James Chikerema van continuar a Rhodèsia. Per la seva banda, els rhodesians insisteixen en el respecte de l'acord original. Per satisfer a ambdós bàndols, la conferència s'organitza, el 25 d'agost de 1975, a bord d'un tren estacionat al centre de les Cascades Victòria (Victoria Falls) en un pont a la frontera entre Rhodèsia i Zàmbia, les delegacions podent asseure's en qualsevol banda de la frontera. Sota els auspicis de John Vorster i Kenneth Kaunda, president de Zàmbia, la conferència de les Cascades Victòria es fa en només nou hores sense cap resultat a causa de la intransigència d'ambdues parts. Intercanvis directes entre Nkomo i Smith tenen lloc més tard a Salisbury, però sense èxit. La lluita armada empresa per la guerrilla va reprendre amb més intensitat en els primers mesos de l'any 1976, mentre que les antigues colònies portugueses de recent independència van portar al poder a governs marxistes, sobretot en l'establert a la veïna Moçambic, un país comunista, obertament aliat al ZANU. Per contrarestar aquesta amenaça a la frontera oriental, el servei secret de Rhodèsia s'afanya a donar suport i finançar la Resistència Nacional de Moçambic (RENAMO) contra el nou govern marxista del Front d'Alliberament de Moçambic (FRELIMO).\nAl costat de les converses directes iniciades entre Smith i els líders dels moviments d'alliberament, l'economia del sud de Rhodèsia està experimentant un repunt el 1975. El país no està tancat al món, ja que rep 280.000 turistes a l'any (sud-africans i majoritàriament europeus) i grans projectes hotelers (incloent el Monomotapa Hotel a Salisbury) estan en curs. El país segueix experimentant una important immigració de població blanca per compensar l'emigració (a Rhodèsia del Sud hi ha aleshores 275.000 blancs o el 4,5% de la població total). Al setembre de 1975, al Congrés del Front Rhodesià a Umtali, Smith planteja públicament formar un govern amb Joshua Nkomo. Pel seu costat, els nacionalistes negres s'esquincen. La ZANU es divideix en dos amb la creació de la moderada Unió Nacional Africana de Zimbàbue-Ndonga del reverend Ndabaningi Sithole mentre l'UANC expulsa al ZAPU i Joshua Nkomo. Pel que fa a Robert Mugabe, en l'exili a Moçambic, va aprofitar l'assassinat de Herbert Chitepo a Lusaka, Zàmbia el 18 de març de 1975 per prendre unilateralment el control del ZANU. El gener de 1976, la ZANU de Mugabe i la ZAPU de Nkomo, tots dos situats fora del UANC, es reuneixen en un "Front Patriòtic" (PF), mentre que els seus braços armats, ZIPRA (afiliada amb ZAPU) i ZANLA (afiliat a la ZANU), s'uniren en la ZIPA (Exèrcit Popular de Zimbàbue).\nPer la seva banda, John Vorster, preocupat pels esdeveniments polítics a Angola i Moçambic, considerava la possibilitat d'instal·lar un govern negre a Rhodèsia sempre que es tracti d'un govern moderat, no un govern marxista. Per Sud-àfrica, Rhodèsia es va convertir en un lloc d'avançada indefensable en contra del nacionalisme negre que els sud-africans esperaven encara poder blocar al Zambeze. Ara és pel govern Vorster l'hora de defensar el cercle blanc fins i tot sacrificar la industrial Rhodèsia per mantenir o guanyar les relacions comercials pacífiques amb altres estats africans. Vorster té el suport britànic, però sobretot el dels nord-americans. De fet, el secretari d'Estat nord-americà Henry Kissinger, un partidari de relaxació amb el govern "blanc" i l'estovament de les relacions amb Sud-àfrica, es va comprometre a establir una "diplomàcia mundial" a favor del govern a Pretòria. A canvi de la pressió de Vorster sobre Ian Smith per aconseguir el principi de majoria a Rhodèsia, el govern nord-americà s'abstindria de fer pressió directa sobre qüestions relatives al futur de l'Àfrica del Sud-oest (Namíbia) i en la sostenibilitat de l'apartheid. Al febrer de 1976, Henry Kissinger anuncia l'obertura dels debats en el marc de la "iniciativa angloamericana" amb el Regne Unit, Sud-àfrica i veïns de Rhodèsia. En general, els rhodies eren conscients de la gravetat de la seva situació i l'impàs polític en què es trobaven. Si alguns abandonaven les seves granges en terres altes de l'est o les seves segones residències a les zones rurals, altres estaven començant a fugir del país. Políticament, els liberals, a favor de compartir el poder amb els negres i agrupats en el Partit Rhodesià representen 20% de l'electorat blanc, però són incapaços de guanyar cap escó.\nEl 20 de març de 1976, Ian Smith fa un discurs televisat en què la primera frase, la intenció en comptes de tranquil·litzar a l'ala dreta de RF, serà recordat com a prova de la intransigència, la ceguesa i el racisme Rhodesià del primer ministre: "Jo no crec en la majoria negre a Rhodèsia mestressa del país, ni tan sols en mil anys ... Repeteixo que crec que el blanc i negre poden treballar junts. Si un dia és blanc i el següent és negre, sento que hem fracassat i que serà un desastre per a la Rhodèsia". No obstant això, en aquest discurs, es reconeix que un poder compartit amb negres rhodesians és inevitable i que ell espera aconseguir una solució negociada. En una reunió a Pretòria amb Smith el 18 de setembre de 1976, Kissinger li va oferir una transferència del poder a la majoria negre després d'un període transitori de dos anys. Segons Smith, Kissinger diu que ell considera la seva participació en la "caiguda de Rhodèsia" com "una de les majors tragèdies de la seva vida". Enviat dels Estats Units insta el primer ministre de Rhodèsia a acceptar aquesta oferta perquè qualsevol proposta futura podria ser menys favorable, sobretot si el govern dels Estats Units canviava aviat. Smith, molt reticent, es resigna a acceptar l'oferta de Kissinger després que Vorster li va dir que Sud-àfrica posaria fi al seu suport financer i militar si refusava. Per primera vegada, la possibilitat d'una transferència incondicional de poder a la majoria i el principi d '"un home, un vot" sembla una realitat en un futur pròxim. No obstant això, els veïns de Rhodèsia que van recolzar l'acord anteriorment, van reconsiderar la seva posició i rebutjar la solució proposada per Kissinger declarant que un període de transició era inacceptable. Per tractar de salvar l'acord, el Regne Unit va organitzar ràpidament una conferència a Ginebra a Suïssa. El Front Patriòtic (ZANU i ZAPU) va assistir a aquesta cimera i la següent organitzada d'octubre a desembre de 1976 sota la mediació britànica. Els obstacles s'amunteguen ràpidament, especialment en relació amb el procés de transició (organització de l'alto el foc, el desarmament de les forces armades, la supervisió d'eleccions, la coordinació interna entre els grups guerrillers, etc.). Finalment, les discussions es traduirà en un nou fracàs.\nEl 1977, les relacions es van deteriorar entre els governs blancs de l'Àfrica del Sud (Rhodèsia i Sud-àfrica) i la nova administració nord-americana de Jimmy Carter que va succeir a la de Gerald Ford. Al març de 1977, la Cambra de Representants anul·la l'esmena Byrd i restableix la prohibició de comprar crom i niquel rhodesià. Al maig, la trobada entre John Vorster i vicepresident nord-americà Walter Mondale al Palau Hofburg a Viena arriba a un carreró sense sortida.\nSmith va avançar cap a una solució negociada amb els grups nacionalistes negres i va provocar la ira de l'ala dreta del Front Rhodesià. Dotze parlamentaris van desertar el juliol de 1977 després d'haver eliminat la clàusula de races de la Llei de Tinença de la Terra, que havia succeït a la Llei del Prorrateig del Sòl el 1969. Aquests dissidents formen el Partit d'Acció Rhodesià que es va oposar a qualsevol compromís amb els nacionalistes negres. A causa d'aquesta divisió, Smith té un estret marge de dos terços de la majoria al parlament necessària per modificar la Constitució si un acord es trobés. Va organitzar eleccions anticipades per al 31 d'agost de 1977. El vot fou un plebiscit per al Front Rhodesià, confirmant el predomini entre els rhodies en guanyar 50 dels 65 escons al parlament, marginant al Partit d'Acció Rhodesià (15% dels vots). A més, la divisió del RF va ajudar a marginar l'ala més intransigent, que queda sense representació parlamentària, donant Smith més llibertat per negociar amb els nacionalistes negres. Aquestes negociacions són també vitals per Rhodèsia perquè el cost de les operacions contra la insurgència augmenta, la immigració blanca s'està accelerant i les sancions internacionals estan començant a afectar seriosament l'economia. Des de setembre de 1977, i sense consultar al seu gabinet, Ian Smith viatja amb valentia a Lusaka, Zàmbia, per trobar a Kenneth Kaunda i tractar d'aconseguir que recolzi el seu reglament intern. Això fou un altre fracàs. A l'octubre de 1977, una proposta de solució negociada conjunta anglo-nord-americana fou ofert per David Owen, el ministre d'Exteriors britànic, Cyrus Vance, el Secretari d'Estat nord-americà i Andrew Young, el representant dels Estats Units davant les Nacions Unides. Una cosa complicada que en última instància serà rebutjat per totes les parts en el conflicte.\nEl 24 de novembre de 1977, en una reunió pública a Bulawayo, Ian Smith va anuncia que donava suport al principi d'"un home, un vot". Aquest sobtat canvi precipità negociacions internes amb grups nacionalistes negres no violents liderats per Abel Muzorewa i Ndabaningi Sithole. ZANU i ZAPU foren convidats a la taula de negociacions, però es negaren a participar. El 3 de març de 1978, Smith i tres líders africans moderats, Muzorewa el reverend Sithole i Jeremies Chirau signaren "l'acord de Salisbury", segons la qual un govern interí multiracial es formaria i seria responsable de posar en marxa una nova constitució. A més, Rhodèsia es convertiria en Zimbàbue-Rhodèsia després de les eleccions multiracials per sufragi universal. En concret, el text preveu un president elegit per sufragi universal per un període de deu anys, un parlament bicameral compost per un Senat de 30 membres electes (20 incloent 10 líders tribals negres i 10 blancs) i un conjunt de 100 diputats on 28 de cada 100 escons serien reservats per als blancs (només el 3% de la població) per un període de deu anys. Els altres 72 diputats serien elegits en una llista general perquè tots els adults, independentment del seu color de pell, tindria una veu. L'Acord intern fou molt mal percebut a l'estranger, ja que la policia, l'exèrcit, la judicatura i l'administració pública seguirien sent controlats per blancs durant almenys 5 anys. No obstant això, el 21 de març de 1978, el primer govern multiracial de Rhodèsia es va formar amb un Consell Executiu de Transició que reuneix els signants de l'acord de Salisbury.\nEl setembre de 1978 la situació militar sobre el terreny degenerava i mostrava la vulnerabilitat de la societat civil. Així el 3 de setembre, un avió de passatgers d'Air Rhodesia amb 59 passatgers i membres de la tripulació, va ser abatut poc després d'enlairar-se de l'aeroport de Kariba Lake per míssils terra-aire disparats per guerrilles de la ZIPRA. Dels 18 supervivents, 10 foren després assassinats per kalashnikov per membres de la guerrilla. Joshua Nkomo va reivindicar la destrucció en ple vol de l'aeronau, però va negar que els supervivents haguessin estat sacrificats pels seus homes. El primer ministre Ian Smith va declarar la llei marcial i va fer incursions a les bases guerrilleres.\nA l'octubre de 1978, convidats per 27 senadors americans, Smith, líder dels blancs, i Muzorewa i Sithole, dirigents de faccions negres, anaren als Estats Units per buscar un acord, amb mediació de Henry Kissinger, l'ex president Gerald Ford, l'ex vicepresident Nelson Rockefeller, l'ex secretari del tresor, John Connally i altres incloent Ronald Reagan, futur president. Allí es va acceptar de fet a Rhodèsia sense tenir en compte el boicot internacional i les protestes britàniques.\nEl 30 de gener de 1979 l'acord intern de Salisbury fou aprovat en referèndum pel 84,4% de l'electorat blanc. Smith encara esperava que Nkomo s'unís al procés. No obstant això, l'acord va ser repudiat per la resta dels moviments negres, les Nacions Unides i el Regne Unit. El 12 de febrer de 1979, un segon avió civil fou abatut per la ZIPRA prop de les Cataractes Victòria. Tots els passatgers van morir a l'explosió. Per a Smith, en endavant qualsevol negociació secreta amb Nkomo és impossible i immoral. Alhora, Nkomo rebutja qualsevol solució legal i pacífica per prendre el poder, perquè per la seva banda, la ZANU va demanar a la reunió africana d'Addis Abeba ajut a Cuba i l'URSS. El 28 de febrer de 1979, es dissol la Parlament.\nKenneth Young, Rhodesia and Independence: A Study in British Colonial Policy, Londres, J. M. Dent & Sons, 1969 (1re éd. 1967) (OCLC 955160)\nRobert Lacour-Gayet, Les voisins de la république’ p. 414-416, dans Histoire de l'Afrique du Sud, Fayard, 1970\nPierre Eiseman, Les sanctions contre la Rhodésie, Pédone, 1972, 122p\nMarcia Falkender, Inside Number 10, Londres, Weidenfeld & Nicolson, 1972 (ISBN 978-0-297-99511-1)\nMark Strage, Cape to Cairo: Rape of a Continent, New York, Harcourt Brace Jovanovich, 1973, 1e éd. (ISBN 978-0-15-115450-0)\nJohn S. Galbraith, Crown and Charter: The Early Years of the British South Africa Company, Berkeley, Californie, University of California Press, 1974 (ISBN 0-520-02693-4)\nA. P. J. Van Rensburg, Contemporary Leaders of Africa, Le Cap, HAUM, 1975 (ISBN 0-7986-0156-6, OCLC 1676807)\nRobert Blake, A History of Rhodesia, New York, Alfred A. Knopf, 1977 (ISBN 0-394-48068-6)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=República_de_Rhodèsia&oldid=29245176»


formació ocupacional cultura participar feina voluntariat emprenedoria tallers ofertes de treball a l'estranger pràctiques casal ajuts universitat europa educació habitatge concurs pràctiques a l'estranger mobilitat europea Treballar a l'estranger ofertes de treball art beques Santa Coloma de Gramenet cursos formació Estudiar a l'estranger premis recerca estranger ocupació Badalona solidaritat cooperació treball Voluntariat a l'estranger Idiomes estiu lloguer estudiants L'Hospitalet de Llobregat\nFormació per a tècnics: Com treure profit a Snapchat i WhatsApp des dels Serveis de joventut - Taller pràctic\nObjectius: - Conèixer la potencialitat de les apps de missatgeria com un element de comunicació dels serveis de joventut. - Optimitzar el perfil d'interacció d'un servei per a joves a Whatsapp i Snapchat...\nformació, xarxes socials\nObjectius: - Conèixer l'eina Instagram com un element de comunicació dels serveis de joventut. - Optimitzar el perfil d'interacció d'un servei per a joves a Instagram. - Aprendre diferents estratègies per...\nMoltes de les ofertes de feina, es generen de forma interna. És a dir, no surten a la llum, i es cobreixen mitjançant la xarxa de contactes més propera. Per tant, moltes organitzacions, prefereixen cobrir llocs de treball a...\nfeina, tallers, xarxes socials\n7 claus per tenir un bon perfil professional online!\nVols fer-te el teu perfil Linkedin? Clica l'imatge i t´ajudarem! Font: http://bit.ly/1Tz3CoG\nLa Fundació Vicente Ferrer busca voluntaris per al departament de comunicació.\ncooperació, internet, voluntariat, web, xarxes socials\nCurs estratègies creatives per potenciar el teu instagram\nGrameimpuls, en col·laboració amb els Ajuntaments de Badalona i Sant Adrià de Besòs, organitza aquesta formació orientada a descobrir les estratègies més efectives per fidelitzar els teus seguidors....\nemprenedoria, xarxes socials\nTaller | Noves tecnologies que t'ajuden a trobar feina i fer-te visible a les empreses


FGC permetrà seguir en temps real la posició dels seus trens | NacióManresa\nEl sistema Geotren s’ha presentat a l’Smart City Expo World Congress\nper Redacció, 14 de novembre de 2018 a les 12:15 |\nEls usuaris de Ferrocarrils de la Generalitat (FGC) podran seguir a temps real el recorreguts dels trens de la xarxa. Es tracta del sistema Geotren, el seu projecte de geolocalització en temps real i amb plataforma de dades obertes de les seves unitats de tren.\nMitjançant aquesta tecnologia, que s’ha presentat a l'Smart City Expo World Congress, els usuaris podran conèixer en cada moment on es troba cada tren, el seu destí, les properes parades, la seva puntualitat, el seu acompliment horari i la capacitat del tren. A més, en tractar-se d'una plataforma de dades obertes, la informació podrà ser utilitzada per tercers per a construir les seves pròpies aplicacions o integrar-se amb altres sistemes d’informació multimodal de mobilitat d’altres operadors o modes de transport.\nEstà previst que Geotren es posi en funcionament el primer trimestre de 2019 tant a la línia Barcelona-Vallès, com a la línia Llobregat-Anoia o com la de Lleida-La Pobla. En paral·lel, està previst incorporar altres dades d’interès per als usuaris com ara el grau d'ocupació de les unitats en cada moment, fet que permetrà als usuaris escollir quin cotxe de la unitat de tren és el més apropiat segons les seves necessitats.\nAplicació de la tecnologia 5G\nD'altra banda, FGC està en fase de proves de la tecnologia 5G, que integrarà tots els sistemes de comunicacions per oferir més velocitat de connexió de dispositius mòbils, de manera més fiable i amb més terminals connectats simultàniament a la xarxa. D'aquesta manera, el sistema guanyarà eficiència i serà més sostenible.\nAquestes proves s’estan realitzant actualment al tram entre Plaça Espanya i Europa-Fira.\nMunicipis, FGC, geolocalització, transport públic, tren


L’educació, una eina d’avenç\nLa Societat Catalana d’Història de l’Educació dels Països de Llengua Catalana, filial de l’IEC, ha celebrat del 18 al 20 de novembre, a Olot, les XIX Jornades d’Història de l’Educació «Dones i educació», un pas més per a conèixer i difondre la tasca important i desconeguda que les dones han tingut, al llarg de la història, dins i fora de l’escola\nRosa Sensat (el Masnou, 1873 - Barcelona, 1961) va ser la gran impulsora de l’escola pública catalana; Francesca Bonnemaison (Barcelona, 1872-1949) va fundar, el 1922, l’Institut de Cultura i Biblioteca Popular de la Dona, una iniciativa capdavantera de dones per a formar altres dones de la petita burgesia i de la classe obrera en un ensenyament modern, racional i de qualitat; Dolors Monserdà (Barcelona, 1845-1919) va destacar com a impulsora d’obres de caràcter social i feminista; Carme Karr (Barcelona, 1865-1943) va elaborar un programa d’instrucció de qualitat per a noies de classe alta; Leonor Serrano (Hinojosas de Calatrava, 1890 - Madrid, 1942), defensora del mètode Montessori, va proposar fórmules per a «alliberar la dona de la tirania domèstica».\nAquestes són només algunes de les dones que han tingut un paper destacat en la història de l’educació; dones cultes, modernes i amb iniciativa, dones que van triomfar en un món d’homes, gràcies a la seva empenta i a la de la seva classe social. Però darrere d’aquests noms hi ha una llarga llista de dones anònimes que van tenir una gran importància en l’àmbit de l’educació i que difícilment sortiran als llibres. Amb l’objectiu de recuperar-les de l’oblit i atorgar-los el lloc que els correspon, la Societat Catalana d’Història de l’Educació dels Països de Llengua Catalana (SHE), filial de l’IEC, ha celebrat les XIX Jornades d’Història de l’Educació, titulades «Dones i educació». Les Jornades, que es fan cada dos anys, enguany s’han celebrat del 18 al 20 de novembre a Olot. Hi han col·laborat el Patronat d’Estudis Històrics d’Olot i Comarca (PEHOC), la Fundació d’Estudis Superiors d’Olot i el Col·lectiu de Mestres de la Garrotxa.\nCarnet de mestra lliurat el 1943\n«Al llarg de la història les dones han estat arraconades. Per això, hem volgut recuperar la tasca realitzada per aquestes educadores anònimes, tant a dins com a fora de l’escola: en ateneus, fàbriques, centres d’esplai, biblioteques, política, sindicats, etcètera», explica Salomó Marquès, president de la Societat Catalana d’Història de l’Educació dels Països de Llengua Catalana. En les Jornades s’han presentat una trentena de comunicacions que repassen la història de l’educació en clau femenina, des del segle XVII fins al XX, des de les primeres iniciatives del segle XVIII ―en què les poques escoles existents només reforçaven el paper de la dona en el treball domèstic― fins a les primeres mestres de la xarxa pública a mitjan segle XIX ―que s’havien de multiplicar per fer compatible la seva feina amb el rol de mestressa de casa―, passant pel gran salt que es va produir durant la Segona República i el retrocés durant la dictadura franquista. En la trobada han participat pedagogs, mestres i historiadors, i també un gran nombre d’estudiants, més que en les edicions anteriors, segons els organitzadors.\nLes comunicacions presentades s’han publicat en un volum de més de cinc-centes pàgines, editat pel Patronat d’Estudis Històrics d’Olot i Comarca, que es pot trobar a les biblioteques i a les llibreries. El llibre també recull la trajectòria de moltes mestres desconegudes però importants que han treballat arreu dels països de llengua catalana i les recerques específiques sobre la història de l’educació de la Garrotxa.\nEscriptores i educadores\nEn les Jornades també s’han organitzat tres conferències obertes al públic. En la primera, titulada «Una educació pròpia: el compromís de les escriptores amb el públic femení», la professora de la Universitat Autònoma de Barcelona, Neus Real, va analitzar el compromís de les escriptores contemporànies nostrades per incrementar el nivell cultural i la consciència de gènere de les dones del país, i el paper que han tingut en l’esforç col·lectiu per a posar Catalunya al nivell d’Europa. En aquest repàs, centrat en l’època republicana i amb les novel·listes en primer terme, destaquen noms com Dolors Monserdà i Maria Aurèlia Capmany.\nAlumnes de Canet de Mar als anys 40\nLa segona ponència, «D’alumna a mestra: l’accés de les dones al magisteri oficial», va ser a càrrec d’Esther Cortada, professora de l’IES Gorgs de Cerdanyola del Vallès, que va repassar els avenços aconseguits per les dones en el terreny de l’educació al llarg del segle XIX. Tal com va explicar, l’augment progressiu de nenes matriculades a l’ensenyament primari va determinar la incorporació al magisteri d’un nombre cada vegada més important de dones mestres. «La pròpia ideologia de les esferes separades considerava indiscutible que les encarregades de les escoles de nenes havien de ser dones». Al principi, però, no se’ls exigia gaires coneixements ni es creia que per ensenyar els calgués un nivell equiparable al dels seus companys. Com va dir la ponent, «Tot i aquest panorama inicial, el col·lectiu de les mestres va saber maniobrar hàbilment en un medi advers i fer un bon ús d’aquells elements que podien jugar a favor seu per millorar el seu estatus i aconseguir el reconeixement social que es mereixien».\nDe l’analfabetisme a la professionalització\nA principi del XX, el 71 % de les dones eren analfabetes\nDurant molt de temps, fins als anys trenta, les dones ho van tenir molt difícil per a accedir a l’educació i, encara més, per a entrar al nivell superior, que a l’Estat espanyol no va ser legal fins al 1910, i que al principi només va ser accessible per a una minoria. L’any 1860, el 86 % de les dones eren analfabetes, una xifra que va disminuir al 71 % a principi del segle XX. El 1930, la proporció de dones que no sabien llegir ni escriure es va reduir al 47 % i la dels homes al 36 %. El 1936 la taxa va baixar al 39 % en les dones i al 24 % en els homes. «Durant la Segona República es va produir un avenç molt important. Es va fer un esforç de modernització en el terreny educatiu. Es va imposar el principi d’igualtat», explica Mary Nash, professora de la Universitat de Barcelona i autora de la tercera ponència oberta al públic dins les Jornades, titulada «La formació professional femenina i els límits de la modernització ocupacional a Catalunya a principis del segle XX».\nCom va explicar la professora Mary Nash, durant les primeres dècades del segle XX els aires de canvi que van arribar amb la modernització econòmica i social van consolidar la figura de la nova dona moderna i la presència femenina en noves ocupacions en el sector dels serveis. La formació professional, protagonitzada primer per les feministes de l’entorn de Feminal i de l’Institut de Cultura i Biblioteca Popular de la Dona, i acompanyada després per les polítiques públiques de la Mancomunitat i de la Diputació Provincial de Barcelona, van tenir com a resultat l’emergència de les primeres professionals entre les joves catalanes de les classes mitjanes. «Eren escoles per a infermeres i bibliotecàries, però no per a advocades o metgesses», apunta Nash. I aquí és on es troben els límits d’aquell model d’ocupació inicial. «Encara hi havia un discurs de gènere, no era un model igualitari», afirma la ponent. Aquesta igualtat, que s’aconsegueix l’any 1931, s’acabarà trencant durant la Guerra Civil, en què, entre tantes altres coses, es perd el perfil de la dona professional i treballadora.\n«Les dones sempre han usat l’educació com una eina d’avenç», afirma la historiadora. A més, apunta que aquest avenç que es va produir a Catalunya durant els anys vint ―tot i els límits― no es va donar a altres indrets de l’Estat. «Catalunya era un país molt obert a fora», com ho demostra l’èxit del sistema Montessori, o l’Institut creat per Francesca Bonnemaison, que creava borses de treball per poder col·locar les seves alumnes, les nombroses iniciatives nascudes dins el món obrer o les beques de la Diputació. «Les dones estaven molt ben connectades en l’àmbit internacional», assegura Nash.\nAquest llarg camí transcorregut fins als nostres dies ens porta a un escenari ben diferent. Avui dia, les aules són plenes de noies i a les universitats treuen més bons resultats elles que ells. «S’ha fet un gir decisiu, però això no queda reflectit a les universitats, on les dones encara continuen sent minoria en moltes carreres politècniques, ni a les empreses, on hi ha diferències de rang i salarials», denuncia Mary Nash. No obstant això, la professora és optimista i pensa que en el futur aquestes pràctiques disminuiran. Pel que fa a la recerca en aquest àmbit, creu que encara queda molta tasca per fer. Tot i així, jornades com les organitzades per la filial de l’IEC serveixen per a fer un pas endavant. «Ens serveixen per a veure el progrés que hem fet, fer una mirada crítica al passat i ens dóna pistes sobre l’educació actual», assegura Nash. Segons el president de la SCE, Salomó Marquès, «mirar enrere ens ajuda sempre a mirar el present i el futur».


La dinastia Farruco desembarca en Apolo\nLa dinastia Farruco desembarca a Apolo\nLa tercera edició de la 'zambomba' congrega figures del ball com La Farruca, El Farru, Farruquito, Polito i El Carpeta\nBarcelona - Divendres, 07/12/2018 - 18:43\n‘Zambomba’, així es denomina la festa que els flamencs organitzen per celebrar el Nadal. Com en qualsevol de les seves festes la música i el ball són els protagonistes més enllà de l’instrument tradicional tan típic d’aquestes dates que dona nom a una celebració en què barregen nadales i buleries. Les ‘zambombas’, celebració andalusa que més enllà de l’àmbit estrictament familiar es va estendre a patis de veïns i corrals, se celebren des de fa anys a moltes penyes flamenques i barris. Per tercer any consecutiu, la ‘zambomba’ Farrucos & Fernández torna a la Sala Apolo el dia 13 amb una festa flamenca a càrrec de descendents del gran bailaor Antonio Montoya Flores, més conegut com a Farruco.\nUn autèntic ‘dream team’ flamenc en què hi haurà des de La Farruca –admirada bailaora a qui les circumstàncies i la família van impedir aconseguir més projecció– fins a la seva neta de 7 anys Soleá, que l’any passat ja va sorprendre tothom amb la seva gràcia natural a l’Apolo. Actualment està fent els seus primers passos en un programa de Canal Sur. “És una nena que ho fa tot: recita, canta, balla, interpreta...”, explica Antonio Fernández Montoya ‘Farru’, el seu orgullós pare. Ell, és clar, també desplegarà la seva versatilitat i força a la simbomba al costat dels seus germans Juan, àlies Farruquito i Manuel, ‘El Carpeta’, i els seus cosins: Antonio Moreno Fernández ‘Polito’ i Àfrica Fernández Montoya, filla de ‘La Faraona’, morta el 2015.\nActuar en família “és un privilegi”, compte El Farru. “Ens coneixem tant que sabem perfectament què en pot donar cada un i per això, quan ens reunim tots, ens exigim al màxim. Impossible relaxar-se”. I evita parlar de rivalitat entre els superbailaors de la casa. “Quan estem junts el que ens agrada és compartir i disfrutar”.\nEn total hi haurà una quinzena de cantants, músics i bailaors entre qui destaquen del seu el guitarrista Luis Amador i el baixista Melchor Santiago. “Aquest any venim ‘full equip’”, exclama El Farru. I no li falta raó. El Carpeta ara és el noi de moda. “Té força salvatge, oïda absoluta, és maquíssim perquè ha sortit al meu pare i sempre està investigant, per això té una personalitat única”. De El Polito, el bailaor que acompanya Tomatito i ha col·laborat en algun vídeo de Rosalía, comenta: “És l’elegància i la subtilesa de la flamencura més pudorosa. Té un aire farruquero però també la temperància del flamenc del ball flamenc trianero i sevillà dels 60”.\nPuja el llistó al referir-se a Farruquito, tan dotat i aclamat. Tot i que adverteix de broma “negaré haver-ho dit”, presumeix en privat que el seu germà és “el més gran”. “És la noblesa personificada. El millor bailaor de tots els temps, un creador complet que no només s’ocupa del ball sinó també de la música i les lletres en els seus espectacles”. No en va, compta entre les seves admiradores a Sara Baras, Cristina Hoyos i també, al desaparegut Paco de Lucía.\nMolt més que art\nPer a El Farru, la nadala preferida del qual és ‘La limosnita’ cantada per Camarón, la ‘zambomba’ no és només una demostració d’art, sinó una manera de transmetre valors. “Va més enllà de la religió. És una festa on els gitanos i els flamencs ensenyem als més petits coses com l’hospitalitat, el respecte pels grans i la importància de la unió familiar”. Per això anima el públic a acudir en família a l’esdeveniment per compartir, com fan ells a casa, “fatiguetes i alegries ara que acaba l’any” amb esperit flamenc.\nL’any passat, Rosalía va acudir a la ‘zambomba’ de l’Apolo amb ells, quan encara no havia ‘enganxat’ a nivell internacional amb ‘Malamente’, una patacada en tota regla. Aquest any, els seus compromisos li impediran estar tot i que li encantaria tornar amb els artistes convidats, sobretot per veure La Farruca, a qui ha enaltit en un tuit.\nMor Harold Bloom, el crític d'Occident\nUna broma cruel a John Banville o un atac al premi Nobel de literatura\nCinc raons per les quals 'Joker' és un fenomen a tot el món\nTemes: Sala Apolo\nSentència del procés: Últimes notícies de Barcelona i la resta de Catalunya | Directe


La jutge Alaya denuncia pressions de PSOE i PP en el cas dels cursos\nAssegura que volien “fer-la fora” de la investigació sobre formació a Andalusia || La magistrada al·ludeix a un “pacte” dels partits i carrega contra Susana Díaz\nLa jutge d’instrucció del cas dels ERO falsos a Andalusia, Mercedes Alaya, va acusar el PP i el PSOE d’haver-la apartat d’aquesta i de la resta de les macrocauses que jutjava per “la por que hi havia que seguís investigant el cas dels cursos de formació, perquè havia vist ja coses sorprenents”.\nEn una entrevista a Abc, la jutge explica que quan instruïa diverses macrocauses –el judici dels ERO, els cursos de formació, el judici del Betis– es va plantejar la possibilitat d’aspirar a una plaça a l’Audiència de Sevilla, per la qual cosa va obtenir “el compromís exprés” de “tots els òrgans jurisdiccionals” que se li mantindria la comissió de servei per poder acabar la instrucció.\n“Sobretot [el compromís] del CGPJ i de la Presidència de l’Audiència Provincial”, va assenyalar Alaya, però es va adonar posteriorment que “tot va ser un engany groller” perquè tant els vocals del PSOE com del PP al consell van “votar” de manera unànime “perquè jo no seguís” amb aquests procediments.\nSegons el seu parer, la causa real que no se li concedís la comissió de servei no va ser el cas dels ERO “perquè la peça principal era íntegrament instruïda”, sinó “la por que hi havia que continués investigant el cas dels cursos de formació”, una cosa sobre la qual, segons la seua opinió, hi havia “un acord polític” entre el PSOE i el PP.\nVa afegir que la presidenta de la Junta d’Andalusia, Susana Díaz, va “contactar” amb el CGPJ per “suggerir o protestar” en relació amb els ERO, un fet que és “molt greu, ja que va provocar segons la meua opinió que jo deixés d’investigar aquests procediments a canvi d’un pacte polític que es va deure produir entre el PP i el PSOE”.\nEl president del PP-A, Juanma Moreno, va negar que s’hagués pactat amb el PSOE per posar fi a les investigacions com afirma Alaya, mentre que el secretari d’Organització del PSOE-A, Juan Cornejo, va considerar una cosa “inaudita” i sense “precedents” els pronunciaments de la jutge.\nAl seu torn, el coordinador general d’IULV-CA, Antonio Maíllo, va assegurar que Susana Díaz només té dos opcions davant de les acusacions: “O les desmenteix categòricament o se n’haurà d’anar.”


Appartamento del re Halldis Apartment Florència Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMés informació sobre Appartamento del re Halldis Apartment\nOferint allotjaments de qualitat al compres, la cultura, els paisatges districte de Florència, Appartamento del re Halldis Apartment és una selecció popular tant per oci com per negoci. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAppartamento del re Halldis Apartment ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, ascensor.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Appartamento del re Halldis Apartment és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Florència.\nL’allotjament no disposa de recepció. Podeu recollir les claus a: via Santa Reparata, 63, 50100 Florence. Els clients han de presentar un document d’identitat amb fotografia i una targeta de crèdit durant el registre d’entrada. Les peticions especials són segons disponibilitat i poden comportar suplements. Cal que informeu el Appartamento del re Halldis Apartment de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació.


OBRA DE TEATRE EL POLZET AL TEATRE ATENEU DE TÀRREGA | Consell Comarcal Urgell\nOBRA DE TEATRE EL POLZET AL TEATRE ATENEU DE TÀRREGA\nUn total de 528 alumnes de l’ Urgell assisteixen el dijous dia 7 de novembre a l’ obra de Teatre El Polzet al Teatre Ateneu de Tàrrega.\nEl dijous dia 7 de novembre de 2019 un total de 528 alumnes de 4t de primària, van omplir el teatre Ateneu de Tàrrega a la sessió de les 10.30 h del matí i a la de les 15.15 h de la tarda, per gaudir de l’obra de Teatre el Polzet.\nEs tracta de la primera obra de Teatre que programa el Consell Comarcal de l’Urgell per aquest curs 2019/2020 junt amb el Servei Educatiu de l’Urgell dins del XX Programa Comarcal de Suport a l’ Educació de l’ Urgell adreçat a l’alumnat dels centres educatius de la comarca.\nL’obra de la companyia ZUM ZUM Teatre de Lleida, s’adreça als alumnes de 10 anys i es tracta d’una obra divertida i commovedora on es presenta el conte tradicional a través de la relació d’un fill amb el seu pare.\nEls alumnes de la comarca son transportats gratuïtament amb un total de 8 autocars que van a càrrec del Consell Comarcal de l’Urgell. El Consell Comarcal també es fa càrrec del 100% del cost de les dues sessions de l’ obra.\nPer aquest curs escolar estan programades un total de 5 obres de teatre entre les quals hi ha Camí a l’ escola a càrrec de la companyia Campi qui pugui; Mirall Trencat a càrrec de Mea Culpa Teatre, Jekyll and Hyde a càrrec de Jumping Ducks; i Shake it up a càrrec de Blue Mango Theatre, aquestes dues darreres en anglès.\nL’objectiu d’aquestes activitats és el de fer arribar al màxim d’alumnes el teatre, i d’aquesta manera promoure aquest gènere i fer agafar afició als nens i nenes de l’Urgell.


Continuen creixent els contagis al País Valencià: 714 nous positius i 38 brots\nPaís Valencià 04/09/2020\nInvestiguen una residència de Torrent amb tots els seus usuaris afectats\nDiverses persones creuen un pas vianants a la ciutat de València MANUEL BRUQUE / EFE\nValènciaLes xifres de la crisi sanitària continuen augmentant al País Valencià. La conselleria de Sanitat ha notificat 714 nous positius confirmats per prova PCR en les últimes 24 hores. Aquestes dades suposen un increment de 173 persones respecte d'ahir, quan es van notificar 541 positius, i la quantitat total d'afectats creix fins a les 26.746 persones.\nEls brots també han augmentat significativament. Se n'han registrat 38 de nous, 16 dels quals a la ciutat de València. Cal destacar que cap dels brots superen la desena de positius, excepte un d'àmbit laboral originat a Bunyol (Foia de Bunyol) amb 11 contagis.\nA més, les víctimes mortals també han experimentat un repunt: vuit en l'última jornada. Això suposa cinc defuncions més que ahir i el total de defuncions al País Valencià ascendeix a 1.529 persones.\nMentrestant, als hospitals valencians hi ha, actualment, 413 persones ingressades (+38), 59 de les quals a l'UCI (+8). La dada més esperançadora són les noves altes: 786 en les últimes 24 hores, és a dir, 224 més que en l'última jornada. D'aquesta manera, 28.118 persones s'han curat al País Valencià des de l'inici de la pandèmia. I hi ha actius 5.838 casos, la qual cosa suposa un 16,45% del total de positius.\nHi ha almenys algun cas positiu en 40 residències de persones grans, en sis centres de persones amb diversitat funcional i en dos centres de menors, segons Sanitat, tot i que no ha especificat quants positius hi ha en cada espai. S'han notificat sis nous positius entre els residents, i cinc entre els treballadors dels geriàtrics.\nUna residència de Torrent, sota sospita\nPreocupa la situació en una residència de persones gran a Torrent (l'Horta) amb tots els seus usuaris contagiats, segons Europa Press. Són un total de 44 persones entre residents i treballadors. El govern valencià, després de visitar el centre, va decidir iniciar una investigació per establir si s'havien produït incompliments de la normativa que poguessin derivar en sanció.\nEs tracta d'una residència de titularitat privada on es va detectar un brot iniciat per un dels professionals del centre. Des d'Igualtat han indicat que, una vegada va ser notificat, "s'ha estat fent seguiment per part de la comissió de recursos sociosanitaris en la qual hi ha els dos departaments", ha concretat Igualtat.\nFinalment, aquest matí, la vicepresidenta i consellera d'Igualtat i Polítiques Inclusives, Mónica Oltra, ha assenyalat que aquest centre no complia amb les mesures d'aïllament corresponents. Oltra assegura que en els informes tècnics dels sanitaris "queda patent que no es complia la mesura de reservar el 10% de les seves places per a l'aïllament".\nLa consellera ha indicat que "aquest podria ser un de factor que haja determinat aquest contagi massiu". En aquest sentit, ha expressat que quan es resolgui l'expedient informatiu es coneixeran més detalls del que ha passat.


Opinió: Jordi Martí. Davant del fàstic, «ho podrem tot»: munts de paraules copiades i quatre d’enganxades | EbreExprés\nOpinió: Jordi Martí. Davant del fàstic, «ho podrem tot»: munts de paraules copiades i quatre d’enganxades\nFa uns dies que a tot arreu em ressona aquest vers de Vicent Andrés Estellés\nLlegeixo i surt. Rellegeixo, vomito, i torna a sortir. El vers pertany a un poemari no massa conegut que he invocat unes quantes vegades en el següent article no escrit per mi per tal que em donés, ell mateix, aquesta informació. I mireu què ha passat:\n«Perquè hi haurà un dia que no podrem més i llavors ho podrem tot»\nVilaweb: «El Ministeri de l’Interior espanyol ha obert una pestanya nova a la pàgina web, dins l’apartat destinat als delictes d’odi. L’ha titulada «Situació a Catalunya: protecció de víctimes» i hi anima a denunciar els catalans sospitosos de ‘delictes d’odi’.\nAmb aquest objectiu, el ministeri facilita un telèfon de contacte i un correu electrònic. Les acusacions d’incitació a l’odi i les denúncies han afectat desenes de persones aquestes últimes setmanes, especialment ciutadans que han fet comentaris sobre la violència dels cossos policíacs espanyols durant l’1-O.»\nEl Nacional: «La Junta Electoral Central (JEC) ha prohibit que els membres de les meses de les eleccions del 21 de desembre portin el llaç groc per donar suport als consellers empresonats i als líders de l’ANC i Òmnium.\nLa Junta es justifica recordant la neutralitat política que ha de regnar en un dia de comicis, aquesta norma no només afecta els membres de la mesa, també es fa extensiva als interventors i apoderats.»\nCatalunyaDiari: «A través de l’informe elaborat per l’agència de detectius i d’acord amb la imatge, l’estratègia de la defensa de ‘La Manada’ es basa a demostrar que la jove va portar una vida normal després de la suposada agressió i violació. La qual cosa implicaria una aparent normalitat en el comportament de la víctima i, segons els acusats, desmuntaria que els fets haguessin ocorregut sense el consentiment de la víctima.\nFinalment, la demostració que la jove agredida portés una vida completament normal faria que no se la pogués assenyalar com la dona que va ser suposadament violada durant la festa de San Fermín.»\nNació Digital: «Agents de la Policia Nacional espanyola han detingut dues persones acusades dels delictes d’amenaces i injúries que, a través de les xarxes socials, dirigien presumptament contra agents desplegats a Catalunya.\nSegons ha informat la policia espanyola, els detinguts van realitzar diverses publicacions i comentaris a les xarxes en les que s’incitava a l’odi i a la discriminació contra els cossos de seguretat de l’Estat.»\nLa Vanguardia: «Ciutadans ha proposat al Congrés que es reconegui amb la Creu al Mèrit amb Distintiu Blanc els milers de policies i guàrdies civils que han format part de l’Operación Copérnico, desenvolupada a Catalunya amb motiu del referèndum de l’1-O i els dies posteriors.\nEn una proposició no de llei enregistrada pel portaveu substitut de Cs, Miguel Ángel Gutiérrez, que planteja aquestes condecoracions «com a reconeixement de la professionalitat i bona feina» dels agents «davant la insostenible situació política i social que s’ha viscut en les últimes setmanes a Catalunya»\nEl Punt-Avui: «El batlle de Reus, Carles Pellicer, i els tres portaveus dels grups municipals al govern, Montserrat Vilella, Noemí Llauradó i Jordi Cervera (del PDeCAT, Esquerra i Ara Reus, respectivament) van declarar ahir al jutjat d’instrucció número 2 de la capital del Baix Camp per un suposat delicte d’incitació a l’odi pel manifest signat, amb el suport de la CUP, en què s’instava la propietat de l’hotel Gaudí a fer fora la policia espanyola que s’hi allotjava des de dies abans de l’1-O. Els regidors cupaires Oriol Ciurana, Marta Llorens i Mariona Quadrada també estaven citats a declarar, però no ho van fer perquè «la justícia espanyola no ens representa».»\nTV3 i Catalunya Ràdio: «En plena precampanya per a les eleccions del 21 de desembre, ahir, el candidat del PP català, Xavier García Albiol, tornava a posar els mitjans públics catalans en el centre de la polèmica. Pel líder del PP, «és impresentable el que està fent TV3 amb els diners de tots els catalans». Per aquesta raó, la seva proposta és fer un canvi radical. Tancar la televisió actual, fer fora tots els treballadors i crear-ne una de nova amb «gent normal». Són unes declaracions de García Albiol al diari Tot Cerdanyola.»\nRacó Català: «Les divisions d’Informació dels Mossos, Cos Nacional de Policia i Guàrdia Civil estan investigant els membres i el funcionament dels Comitès de Defensa de la República (CDR) que van actuar durant la vaga general del passat 8 de novembre. (…)\nDe fet, alguns membres del CDR ja han rebut la notificació d’una sanció administrativa, que pot arribar als 60.000 euros, altres han rebut citacions judicials per un presumpte delicte de coaccions durant la jornada i aquesta mateixa setmana han començat les declaracions.»\nEl Món: «El Tribunal Constitucional ha refermat aquest dimecres la decisió de deixar en suspens la condemna de presó als assaltants de la Blanquerna el 11 de setembre de 2013. En la interlocutòria els magistrats consideren que no suspendre la condemna «podria tenir perjudicis irreparables que farien perdre l’empara de la seva finalitat tant per afectar al valor fonamental de la llibertat.»\nA més el Tribunal té present per suspendre la condemna, que els sentenciats pel Tribunal Suprem tenen un fill petit. Unes circumstàncies que, per exemple, no va valorar l’Audiència Nacional per engarjolar els líders de l’ANC, Òmnium o els membres del Govern.»\nEl Periódico: «Ciutadans i PP volen establir més controls per evitar l’«adoctrinament ideològic» a les escoles. Les dues formacions han defensat aquest dimarts les seves iniciatives davant el ple del Congrés dels Diputats: Albert Rivera proposa crear una agència independent en què els tècnics elaborin informes per certificar si els centres educatius, els llibres de text i els docents compleixen amb el que estableix la Constitució. El PP considera que és necessari reforçar els mecanismes de control ja existents i dotar de més recursos l’alta inspecció educativa.»\nCom veieu, la situació intenten que sigui insostenible alhora que se’ns intenten menjar en tot allò que fins ara no gosaven fer. En això consisteix l’ocupació mitjançant el 155. Així que aclarim d’on surt aquest vers tan citat d’Estellés i passem a un altre tema. El vers apareix al volum «Versos per a Jackeley» i el poema sencer, adequat a l’actual realitat catalana actual per mi, diu el següent:\n«Vés-te’n a casa amb les teues barbes brutes i el teu xiclet. Vés-te’n\na casa amb els teus polls i les teues lladelles, ets fals, tot és fals.\nDus els euros ben amagats. Somrius darrere les teues ulleres, que\nVés-te’n a casa, a la teva Gürtel, al teu merder, a Rajoy. No tornes\na Barcelona, a Catalunya. No ens fas cap falta. Vés-te’n,\nvés-te’n al CNI. No et volem. No et volem veure amb la teua indiferent\nOh!, fills de la gran Espanya. Perquè hi haurà un dia que no podrem més\nmentre beus eucarísticament el teu refresc, el teu fino. Vés-te’n,\namb els mariners. Vés-te’n d’una vegada, oh!, fill de la gran Espanya. Vés-te’n.»\nI que el poeta em disculpi i que m’entengui qui em llegeixi. Ho podrem tot!


l’Alzina – Agència de Colònies – l’Alzina\nl’Alzina – Agència de Colònies\nBusqueu casa de colònies?\nSi busques una casa de colònies per fer-hi una estada amb l’escola o amb un grup d’amics o amb l’esplai, et recomanarem la casa que millor s’ajusti a les vostres necessitats. No cal que vagis a visitar cases o et refiis d’opinions subjectives. Nosaltres ho hem fet per tu, i et podrem aconsellar quines cases estan bé, quines són legals, quines compleixen amb la normativa vigent, en quines pots tenir servei de monitoratge si et convé…\nOn estan les diferents cases amb les que treballem?\nMoltes de les cases amb les que treballem estan a les comarques del sud de Catalunya, tot i que mica a mica estem obrint el ventall de cases a altres indrets. Tenim cases a les Muntanyes de Prades, a la Ribera d’Ebre, a la Costa Daurada, a la Conca de Barberà, a l’Anoia, al Garraf, al Penedès, a la Terra Ferma, a Osona, al Berguedà, al Maresme, al Vallès Oriental, a la Garrotxa i al Solsonès. Pots veure la informació més detallada a la pàgina següent.\nUna vegada t’has posat en contacte amb nosaltres i t’hem recomanat la casa per fer l’estada, ens ocupem de gestionar la vostra reserva. Només us haureu de preocupar de fer el pagament de la reserva en el temps assenyalat i esperar que arribin les dates que heu reservat.\nSi ho necessiteu, també podem gestionar la contractació de l’autobús, assegurant-nos que l’empresa sabrà exactament la ruta més adequada per arribar a la casa que hàgiu seleccionat.


Sang a Sant Gervasi (30)\nEl Ginvasi no s’acabava mai. Cada glop que xarrupava de la copa gegantina i vermellosa em pujava al cervell, i me l’inflamava.\n—Ho heug sentit? —vaig dir—. Ara ens voleng encolomar aquestsg assassinats al barri. Quinsg penques!\n—Això demostra fil per randa el que estic dient — va afirmar Sistres amb els ulls brillants—. S’ha armat un rebombori al·lucinant per tres assassinats duts a terme suposadament per “gent de dreta”. Correm-hi tots a defensar les seus de la CUP. Pobrets, ara que els toca a ells, després de dècades perseguint els empresaris “explotadors”, lesionant policies i empastifant les parets, els ha agafat cangueli. Que poc saben el que han patit els altres, que és tenir diners i no pintar res. És tan fàcil ser un okupa i ser un desgraciat…\n—És una vergonya! —va bramar Soler exaltadíssim.\nSistres va fer un trago generós de Ginvasi. Com si hagués adquirit la capacitat de veure-hi a través dels cossos, vaig apercebre com el beuratge rogenc li baixava per l’esòfag i els ulls se li encenien de vermell fosforescent. I va continuar:\n—Els socialistes, els convergents i els comunistes s’han omplert la boca durant els darrers anys parlant de la memòria històrica. Que si recuperar fosses, que si fer visitable els refugis antiaeris, com el que hi ha en la cort de porcs de la Plaça del Diamant…\n»Però, i les txeques? Hi ha cap tipus de rètol davant de la de Vallmajor i Sant Elies, tan famoses de la nit al dia, que digui que allò era una puta presó republicana? Són visitables? Amb àudioguia i recreacions virtuals? Ho expliquen voluntaris a les escoles? Quan la Marta Potau i el seu equip de lesbianes lletges ho solucionaran?\n»Tot això provoca dolor, molt dolor…\nLa paraula“dolor”va dansar per la meva ment, banyada d’onades de gintònic que rebotaven furients, una vegada i una altra, contra les parets del meu crani. El cap em rodava i m’havia d’agafar a la butaca per no desplomar-me.\nSistres va escodrinyar-me amb ulls flamejants i va somriure mostrant unes canines prominents i punxegudes.\n—Em sembla que és un infiltrat esquerranós —va dir a l’Albert Soler—. Ho haurem de comprovar…\nDe cop i volta, va agafar-me el cap amb les dues mans i va mossegar-lo amb els ullals afilats. Va foradar-lo, perquè flocs llefiscosos del meu cervell brollaven a pressió i suraven en l’aire. Sistres els agafava al vol i els cruspia amb delit.\n—Hannibalg, Hannibalg! —vaig balbucejar.\nEl que va passar tot seguit va ser confús. Estant marejat com una sopa, Soler em va acompanyar al lavabo i, després de fer-me vomitar, va preparar-me una ratlla de coca prou esplèndida.\n—Amb això et posaràs nou —va dir vinclant-me l’esquena perquè l’ensumés.\nLa veritat és que, en sortir del lavabo, estava millor. Sistres, que ja no era un Anthony Hopkins malvat i caníbal, es va preocupar per la meva situació. A diferència d’abans, certa sensació de felicitat va envair-me.\n—He, he, ja t’has vist dins d’una txeca comunista —va bromejar Sistres.\n—Amb un tal Hannibal —va reblar Soler —. Vinga, anem a fer un mos, que a aquest home li fa falta.\nSistres i Soler van pugnar per qui pagava les consumicions, que ascendien a una bonica xifra, i vam sortir del Psyché. Vam travessar Mitre, que de nit entrada era un paratge desert, i vam arribar a la plaça del Camp. En aquest indret plàcid i calm es trobava l’exclusiva hamburgueseria Royale. Asseguts sota una llum suau, ens vam cruspir unes hamburgueses exquisides, acompanyades de gintònics.\nSistres, que s’havia demanat carn de wagyu, es va vantar que eren les burguers més cares de la ciutat; i va comminar als desgraciats que no podien permetre-se-les, i havien d’anar al McDonalds, a treballar fort i amb talent per guanyar calers i poder fer-ho.\nLa meva vaca anyenca, secundada per unes patates delicioses i un gintònic refrescant, no només era excel·lent, sinó que em va reviscolar.\nObservant els meus companys halant, em vaig sentir afortunat de ser amb ells. Una veu interior deia que havia de seguir el seu camí. D’alguna manera, m’havia adonat que la mala fama que corria sobre aquest tipus de gent era senzillament mentida i que eren persones ben normals.\nQuan van portar els cafès, Soler, que era un calent, va intentar convèncer-nos d’anar a un bordell que coneixia al carrer Marià Cubí.\n—Només a fer un beure, serà divertit…\nSistres es va resistir argüint que havia d’escriure l’article de demà per al diari ArribaBCN. Jo vaig dir que l’acompanyaria un tram perquè em quedava a prop de l’oficina.\nDesprés de fer una clenxa al lavabo, que Soler va considerar imprescindible per a la meva recuperació total, ens vam acomiadar afectuosament de Sistres, prometent-nos de repetir l’encontre, i vam agafar un taxi.\nEl vehicle, governat per un taxista pakistanès, baixava a tota velocitat per Muntaner. Ràfegues d’aire fresc s’escolaven per les finestres; i els plataners i les façanes esdevenien una massa marronosa i indestriable.\nAviat vam ser a la cruïlla amb Cubí i vam descavalcar. Quan vaig dirigir-me a la baluerna ombrívola de l’edifici Les Amèriques, on hi havia el meu despatx, Soler em va posar el braç a l’espatlla i em va estirar en direcció contrària.\n—Ep, on vas? Va, fem l’última.\nVaig acceptar sense oposar gaire resistència. La casa de barrets s’anomenava Paradise. La porta d’entrada era el tronc gruixut d’una palmera que s’obria pel mig i accedies a una sala decorada amb paisatges idíl·lics de la Polinèsia: mars cristal·lins, illes remotes, rengleres de cabanes sobre l’aigua. El mobiliari, de cartró-pedra i aire decadent, imitava els materials associats a aquesta geografia. Una mena de palmeres resguardaven uns sofàs. La barra, regentada per un cambrer amb camisa hawaiana, estava feta de canyissos i una coberta de palla.\nUns quants parroquians conversaven amb fembres abillades en consonància amb el lloc: corones de flors de colors vius, minifaldilles de ràfia, sostenidors minimalistes en forma de coco i mango, vertiginoses tangues de fulla de palmera…\nDues meuques, que jeien emmandrides en un sofà, van aixecar-se i van venir a la barra lluint els seus tapalls polinesis i remenant les natges.\n—Hola, guapo, como te llamas? —Messi —va dir Soler rient. —Y tú?\n—Urnulfu—vaig dir jo.\nLa primera de parlar va arrambar-se a Soler i la segona a mi. Laura, així es deia la que m’havia pertocat, va començar a fer-me petons, alhora que insistia que la convidés a un beure.\n—Tu tranquil, està tot pagat —va assegurar Soler.\nVaig despertar-me ben bé al migdia. Un mal de cap terrible em perforava el cervell. La meva particular nit amb “fatxes” s’havia saldat amb una ressaca ciclòpia, i mala consciència per haver anat de meuques. Si l’Anna Gil, a qui havia de trucar sens falta, s’assabentava que hi havia anat amb el seu marit desaparegut, esdevingut el cràpula número 1 de Sant Gervasi, muntaria un sarau.\nVa ser tenint aquests pensaments, encara endormiscat, que va assaltar-me la sensació que no era sol al despatx. Una olor familiar, d’encens i de llar de foc, em va tapar les narius. Vaig mirar a través dels raigs de sol que entraven per la claraboia. Dos ulls d’ambre, resplendents i impertorbables, em van sobresaltar. La Lídia es trobava asseguda en una cadira, escrutant-me amb rostre seriós. Com si portés moltes hores en aquella posició.\nVaig aixecar-me i vaig córrer a abraçar-la. La noia, tanmateix, em va rebutjar.\n—L’Urnuflu m’ha demanat que vingués —va dir secament.\nDavant del seu repudi, imatges sòrdides de la incursió al Paradise em van passar dolorosament per la ment. —Què ha passat? —vaig preguntar recordant que havia usat Urnulfu de nom fals.\n—No ho saps? —va estranyar-se esbatanant els ulls. —No sé de què em parles.\nLa noia va engegar la televisió. El 324 donava l’última hora. Em vaig quedar astorat. Hi havia hagut un nou assassinat.


Muuli Apartment Ringi Pärnu Estònia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA AGODA\nRingi 54a, Platja Parnu, Pärnu, Estònia 80010 (Mostra el mapa)\nHo sentim, no hi ha habitacions disponibles al Muuli Apartment Ringi per les dates escollides.\nEquipaments àrea de fumadors ascensorbar bar de la piscinabotigues a l'hotel bugaderia cafeteria caixa forta casino centre de negocis conserge discoteca/dj equipaments per a persones amb discapacitatshabitació familiar instal·lacions per a reunions i banquets lloguer de bicicletesrestaurants'admeten animals de companyiasaló servei d’habitació VIP servei de cangurservei de llançadoraservei d'habitacions servei d'habitacions 24 h transport hotel/aeroport visites turístiquesZones públiques amb Wi-Fi\nbany d'aigua termal calentabanyera d'hidromassatge camp de golf (a 3 km) camp de golf (en el mateix lloc) centre esportiu esplai esports d'aigua (motoritzats) esports d'aigua (no motoritzats)jardí massatge piscina (infantil) piscina cobertapiscina exterior pistes de tennis pistes d'esquaix platja privada sala de jocssauna saunaspa Aparcament\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Pärnu, no busqui més enllà de Muuli Apartment Ringi. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Muuli Apartment Ringi ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com àrea de fumadors, botigues a l'hotel, habitació familiar, bar, saló. Les comoditats de l'hotel han estat cuidadosament seleccionades per a satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb habitacions per a no fumadors a cada habitació. L'hotel ofereix instal.lacions fantàstiques, incloses jardí, spa, banyera d'hidromassatge, piscina exterior, sauna, per ajudar-vos a relaxar després d'un carregat dia a la ciutat. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Muuli Apartment Ringi la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Pärnu.


Info Campus - Campus Marta Cubí - Futbol Femení\nCampus Marta Cubí - Futbol Femení\nNenes d’entre 8 i 17 anys\n(!) Si la teva situació està fora d'aquestes edats, però t'interessa apuntar-te al Campus, contacta amb nosaltres i veurem com podem solucionar la qüestió.\nDel 18 de Juliol al 24 de Juliol de 2011\nMarta Cubí >davantera i coordinadora<\nActualment jugadora del Sant Gabriel, i ex del FC Barcelona i el RCD Espanyol., i seleccionadora de Catalunya Sub16. Habitual amb la Selecció Catalana sub 17 i sub 25, i puntualment internacional absoluta, amb Espanya. Ha acumulat títols com a entrenadora de l'Infantil A de l'Espanyol, i va iniciar-se com a tècnic al CF Igualada amb 14 anys. Ha guanyat una Superlliga i dues Copes de la Reina, i ha participat a la UEFA Women's Cup. Té el nivell 2 de Tècnic en Futbol. És Llicenciada en Ciències de l'Activitat Física i l'Esport, i Diplomada en Magisteri d'Educació Física.\nNatalia Arroyo >defensa<\nActualment seleccionadora amb Catalunya Sub16 i exjugadora del FC Barcelona, i RCD Espanyol. Va participar en la UEFA Women's Cup amb l'Espanyol. Habitual amb la Selecció Catalana sub 17 i sub 25. Té el nivell 2 de Tècnic en Futbol. Llicenciada en Comunicació Audiovisual, treballa com a redactora d'esports del diari ARA, col·labora amb altres mitjans i fa l'anàlisi tècnica als partits de futbol femení a Televisió de Catalunya.\nCarolina Miranda >migcampista<\nActualment jugadora del San Gabriel, i ex del RCD Espanyol, Sabadell i Lagunak. Té el Grau Superior d'Animació d'Activitats Físiques i Esportives, a més del nivell 2 de Tècnic en Futbol. Ha sigut internacional Absoluta i Sub 19. Ha guanyat 1 Superlliga, 3 Copes de la Reina (una amb el Sabadell i dues amb l'Espanyol), i ha participat a la UEFA Women's Cup.\nMarina Marimon >portera<\nActualment jugadora del Sant Gabriel i ex del RCD Espanyol i el FC Barcelona de Superlliga. Habitual amb la Selecció Catalana sub 17 i sub 25, i internacional Sub19 amb la Selecció Espanyola. Monitora de Lleure Infantil i Juvenil. Ha guanyat una Copa de la Reina.\nLaura Ràfols >portera i fisio<\nActualment jugadora del FC Barcelona. Ha sigut internacional amb la Selecció Espanyola Sub19, i habitual amb la Selecció Catalana sub 17 i sub 25. Està cursant Fisioteràpia. Ha guanyat la Copa Catalunya, a més de participar en els diferents ascensos a Superlliga del FC Barcelona.\nAne Bergara >defensa<\nActualment jugadora del RCD Espanyol. Ha sigut internacional amb la Selecció Espanyola Sub19, i habitual amb la Selecció Navarresa sub17 i Catalana sub 25. És llicenciada en INEF. Ha guanyat un Europeu sub19, una Superlliga i dues Copes de la Reina amb l'Espanyol i un bon grapat de Copes Catalunya.\n- cumplimentar formularis online o Full d'inscripció\n- fer el corresponent ingrés bancari\n- enviar una fotocòpia de la targeta sanitària o cartilla de la Seguretat Social\nSi vols més detalls, vés a l'apartat "inscripcions" del menú de capçalera i trobaràs el formulari online o el full a descarregar.\nAutobús (mapa a la dreta)\nSortida dilluns 18 de juliol de 2011 a les 8.30 hores, des de Palau Reial, Barcelona (Avinguda Diagonal 692 cantonada amb Teniente Coronel Valenzuela). Metro L3 (verde) i TramBaix.\nAturada a mig camí al Restaurant Cuatro Carreteras de Tona (C-17. Km.50), a les 10.00 hores.\nArribada a Les Preses a les 11.00 hores.\n(!) Qui vagi directe, haurà d'estar a les 11.00 hores a la Casa de Colònies de Les Preses.\nCasa de Colònies Les Preses,\na Les Preses 17178\nAvinguda Estació s/n\nTelf.: 972 692 023\n+ Instal·lacions esportives del Joanetes CF\n(dos camps reglamentaris de futbol 11 i 7)\n(I) 375 € abans del 30 d'abril de 2011.\n(II) 425 € a partir de l'1 de maig de 2011.\n(III) 200€ + 200€ fent el 1r pagament abans del 30 d'abril i fent el 2n abans del 28 de maig 2011\nAddicional de 15 € (tant si pagues abans com després del 30 d'abril).\nQuè et donem?\n- dues equipacions\n- allotjament en grau d'exclusivitat (no compartireu estància amb cap altre grup!!)\n- sessions d'entrenament en dos camps de futbol (f11 i f7 reglamentaris)\n- servei de fisioterapeuta\n- obsequis de regal dels col·laboradors\nÚltim dia del Campus\nEls pares/mares o tutors/es hauran de venir a recollir a la filla (o autoritzar, per escrit, a algun responsable a fer-ho) a Mas Puig Francó l'últim dia de l'estada (s'entèn, el diumenge 4 de juliol). A les instal·lacions s'organitzarà una sessió d'exhibició cap a les 11.00 hores del matí, per tal de mostrar tot allò après durant els dies de Campus. L'estada finalitzarà a les 14.00 hores del migdia, després de la pertinent jornada de tancament.\n© 2010 campusmartacubi.weebly.com | campus.martacubi [a] gmail.com | 3r Campus Marta Cubí | 639318313