Jesús Hernández: 2009\n282.693 burros (carta enviada al diari Avui)\nAquest és el text de la carta al director que vaig enviar al diari Avui en resposta a l’article de Vicent Sanchís i que va ser publicada el passat diumenge a la edició de paper i a la digital (sobre l’autoria d’aquest text millor no en parlo, perquè hi ha gent que prefereix l'anonimat...):\nNi més ni menys, senyor Vicent Sanchis. Vostè va dedicar tota la seva columna d’ahir a insultar a més de 282 mil persones per haver votat a un partit polític legítim i legal. Doncs jo soc una d’aquestes 282.693 persones i m’indigno quan algú com vostè té com a únic argument dir que "jo soc burro". En primer lloc li voldria donar les gràcies per insultar-me malgrat no em coneix de res. I me n’alegro que el millor dels arguments que vostè té, ja sigui perquè no en té d’altres o per la seva incapacitat intel•lectual per construir-los, sigui un insult.\nAprofito també aquestes línies per explicar-li que progressiu ve de progrés, correcte, però també ve de progressivitat. Podria explicar-li el significat de progressivitat però espero que vostè, en cas que en conegui la maquinària, tindrà l'impuls de buscar-ne el significat en un diccionari.\nI no, senyor Sanchís, les polítiques socials (la sanitat pública, l’educació pública, …) no són “beneficència pública”, són serveis públics perquè malgrat la gent no pagués impostos, com vostè insinua en les seves línies, no tothom tindria diners per pagar-se una mútua o anar a la sanitat privada perquè no tothom cobra el mateix que vostè per escriure unes línies que tot el que diuen és que a Catalunya hi ha 282.693 burros o per anar a tertúlies a fer exactament el mateix.\nJo si que lamento, senyor, i li dic així perquè em considero més ben educat que vostè, que el responsable d’aquest diari li permeti insultar amb aquesta impunitat, i li demano que faci una rectificació pública.\nEtiquetes de comentaris: icv-euia, mass media\nSenyora Pilar Rahola\nAquest article és un dels vòmits més divertits que he llegit en temps. Periodísticament un desastre. A nivell de contingut, indocumentat, ple de tòpics, poc rigorós, amb un llenguatge agressiu i ple de rancúnia. Com que han desactivat la secció de comentaris d’aquest article, escriure aquí el meu.\nPer començar haig de reconèixer que tinc certa decepció. Esperava més d’ella, més bilis. En concret hi trobo a faltar alguna proclama pro sionista, de les que ella acostuma, a favor de l’assassinat de Palestins i en contra del respecte als Drets Humans. També trobo a faltar que titlli a ICV d’hereters d’Stalin. Si no fos perquè ella deu celebrar el Hanukka, diria que ha pecat per defecte i imbuïda per l’esperit nadalenc ens ha insultat menys que de costum.\nRahola parla de greuge als catalans i s’oblida de que un 90% dels catalans no pagarà l’impost. És el 10% més ric el que li preocupa a la senyora Rahola, aquest 10% que seguirà pagant. Haig de deduir per la visceralitat amb que defensa aquest 10% de rics, que ella n’ha de formar part. El que ja no se veure, és si es tracta d’un gest d’estima envers el seus descendents o s’està llepant els llavis abans de rebre una sucosa herència d’algun familiar, amic, conegut o saludat.\nDel que no parla la senyora Rahola és perquè jo, que no tinc patrimoni familiar ni el tindré mai, haig de sortir en una posició de sortida tant desfavorable respecte ella. O respecte molts altres, que sense fotre res tindran la vida mig solucionada només per ser fill de papà. És que no hi dediquem esforç i ganes els catalans que tenim per desgràcia no tenir cap mena de patrimoni familiar que heretar? És que no sap la senyora Rahola que, xifres en mà, que aquest és un impost redistributiu? És que no sap que actualment les classes treballadores no pagaven l’impost des del 2007 i que les “classes mitges” també deixaran de pagar-lo? És que no sap que és un impost genuïnament català, decidit, recaptat i gestionat des de Catalunya i per Catalunya? I tant que ho sap. Però no ho vol dir, perquè un híbrid d’interessos personals, professionals, polítics i el seu simplisme demagògic, fan que el guió li exigeixi bramar contra els “necròfags”. I ho fa sense imaginació, sense brillantor, amb el seu típic odi atàvic contra les opcions transformadores, i el que és pitjor, manipulant amb arguments falsos.\nParla de “nímia representació” referint-se a ICV. No deixa de tenir raó en que ICV és un partit amb poca representació. Però alerta! En te més de la que va tenir el PI que ella va fundar. I amb més percentatge de vot que el que tenia ERC a les eleccions que ella encapçalava. I amb més vots a les eleccions autonòmiques que els que van tenir les consultes independentistes. I tot això sense haver d’anar a ronyar uns dinerets a l’avi Millet.\nJo faig una proposta al govern de la Generalitat de per a on començar a retallar els més de 400 milions d’euros de menys que s’ingressaran al 2010 per la modificació de l’Impost de Successions: que TV3 deixi de pagar-li el sou a la senyora Rahola.\nP.D. ILP dels toros aprovada, Aminetu torna a casa, eliminació de l’ISD vetada, Nou Finançament aprovat definitivament, Herrera diputat més actiu...Si no fos per la moció de censura de Cerdanyola hagués estat una d’aquelles setmanes en les que tot surt rodó.\nSetmana de moció de censura a Cerdanyola\nEl proper dimecres a Cerdanyola es materialitzarà una moció de censura en la que l’actual alcalde, Antoni Morral, serà substituït per l’actual regidora del PSC, Carme Carmona. Desprès de la destitució de la Consol Pla i la consegüent sortida del govern dels regidors de CiU, aquest és un dels finals que era estadísticament més provable. Lamento estar en una situació personal que no em permet seguir l’actualitat local tant com m’agradaria. Però amb la informació que tinc i des de les sensacions m’agradaria compartir algunes reflexions personals desendreçades, dubtes i expectatives al voltant de la moció de censura:\n1.- Ni CiU ni PSC han qüestionat el model de ciutat, ni han fet crítiques fonamentades i construïdes a la planificació. El Pla de Mandat de l’actual govern és vàlid també pel futur govern. De fet, una de les anècdotes que guardo pel record de les negociacions fallides pel govern de concentració és el fet que el PSC no qüestionés el pla de mandat .\nDe ben segur que ICV-EUiA i els partits que l’any acompanyat al llarg d’aquests 6 anys de govern ha fet coses malament. I de ben segur que moltes de les coses que hauria estat bé fer-les no s’han fet. Però veient la manca d’alternatives, la meva conclusió de tot plegat, és que els dos governs que van deixar a l’oposició al PSC van ser la millor opció de govern possible.\n2.- A alguns només els hi interessa la política de noms i la política de càrrecs, i el politiqueig. I el que es pitjor, acusen als demés de pensar únicament en el càrrec (o el que és pitjor, en el sou). El PSC ha acusat a Antoni Morral de buscar únicament l’alcaldia per personalisme. Ara podem constatar que va buscar l’alcaldia únicament per desenvolupar un projecte concret de ciutat. Sinó, quin sentit hagués tingut prendre decisions valentes com la destitució de Consol Pla que posaven (com s’ha demostrat) en perill el seu càrrec i el seu sou?\n3.- El Govern ha estat acusat de paràlisi injustament. L’han acusat de paràlisi, entre d’altres, aquells que han bloquejat punts del ple no per considerar que siguin bons o dolents, sinó per forçar la situació política. I a part dels punts que no es van aprovar en un ple, no hi ha hagut cap paràlisi més. Els treballadors i treballadores de l’Ajuntament seguien anant a treballar, els equipaments seguien amb les portes obertes i les obres seguien en marxa. Això si, “Cerdanyola estava plena de fulles als carrers”, com deia un dirigent del PSC afirmant que això era una prova inequívoca de la deixadesa del govern local, obviant que hi ha fenòmens típics de la tardor, sobre els que és difícil influir políticament.\n4.- El PP ha sortit injustament beneficiat d’una aritmètica política complexa. Després de les eleccions del 2007, el govern va creure que s’havia de donar molt joc a l’oposició. Política de mà estesa (mà a la què alguns només han volgut mossegar). Un dels beneficiats va ser el PP, mentre que el PSOE va decidir renunciar a influir en la gestió municipal únicament per situar-se en una estratègia partidista sota el principi de campanya permanent. Coses del destí, per les informacions que tinc, aquesta qüestió que el PSC va criticar ara es reproduirà i, fins i tot, anirà més enllà. Pel que sembla, les quotes de poder més importants per al PP a Cerdanyola al llarg de tota la seva història vindran de la mà del govern PSC-CiU.\n5.- Tinc curiositat per veure l’actitud de CiU. Actuarà igual que amb el govern amb ICV-EUiA? Em ve al cap un exemple, segurament no el més rellevant ni molt menys de la legislatura però si un dels que he viscut més intensament: l’horari ampliat de les biblioteques en època d’exàmens, proposat per les JSC, defensat per JEV i que mai no va acabar de funcionar per les traves de la regidora Consol Pla a aquesta iniciativa simplement pel fet de ser una invasió a seu departament estanc. Seguirà aquesta actitud?\n6.- Algunes de les darreres declaracions de membres d’ERC, que he llegit a l’info o al bloc d’un dirigent d’ERC que respecto i aprecio, el Dani Mallén, em semblen impròpies d’un partit que va participar activament en la transformació de Cerdanyola. Entenc que es pot pensar que part del vot del Toni prové d’un perfil de votant proper a Esquerra. Però crec que és reduccionista considerar que aquesta causa és única i exclusivament la seva pèrdua de vots i de representació, per molts motius: la conjuntura nacional, la situació organitzativa local, la seva inquietant manca de definició de la política de pactes prèvia a les municipals del 2007... aquestes i altres qüestions que depenien només d’ERC. I tampoc comparteixo part de la seva crítica a la gestió municipal. Repeteixo que d’errors n’hem comés i ens queden per cometre. Però les diferències entre els governs liderats per ICV i els liderats pel PSC són evidents i innegables.\n7.- Ara és moment dels contrastos. És moment de demostrar que la gent de la coalició ICV-EUiA te les idees clares i que aquestes són “personals i intransferibles”. Començant per les formes, encara amb el trist record dels excessos que molts vam cometre el dia del ple d’investidura (alguns menys que d’altres). Excessos dels que alguns mai han volgut demanar perdó. Espero que demà l’escena s’assembli poc o res a aquell ple de 2007. I els contrastos han de seguir en l’estil d’oposició. En no voler sembrar contínuament un hàlit de sospita sobre actuacions que res tenen de sospitós. Posem un exemple: si el PSC-CiU vol impulsar un projecte de promoció d’habitatge de lloguer per a joves, el que ha de fer ICV-EUiA és no qüestionar si es fa per embutxacar-se diners, per fer un “pelotazo”, per atraure votants propis vinguts d’altres indrets de Catalunya o d’altres barbaritats que es van intentar estendre pel poble des del Carrer San Ramon o des del Carrer San Salvador. Això seria un gran contrast amb les actituds de CiU i PSC en temes con l’ARE o La Clota (en aquell cas només PSC). Si el contrast és evident, si nosaltres fem el que sempre hem defensat que s’havia de fer, de ben segur que la ciutat de Cerdanyola sabrà agrair una oposició ferma però responsable.\n8.- De les eleccions municipals del 2011 en tenim encara molts anys per pensar-hi. Ara el que és realment important és lluitar contra la crisi i contra els problemes que d’ella se’n deriven com l’atur o l’accés a l’habitatge. El que importa és desenvolupar infraestructures i equipaments ja planificats, com un nou casal de Joves a Ca n’Altimira que dinamitzi socialment una ciutat encara amb dèficit d’equipaments culturals (i construir l’Auditori i espais pels grups locals), sanitaris (i acabar amb els problemes del nou CAP), educatius (resoldre definitivament el problema de l’educació 0-3 a Cerdanyola)... Diu molt poc de les persones que actualment fan discursos pensant estrictament en posicions tacticistes de cara al 2011.\nEl debat de l’Impost de Successions: les dislèxies dels socis de govern\nFa temps que volia parlar sobre l’Impost de Successions i Donacions i ara, el context polític fa que m’hagi decidit. Crec que el debat sobre l’Impost de Successions i Donacions (ISD) és un debat viciat per la barroera instrumentalització de las classes populars per part d’aquesta plataforma “No Successions” amb la col•laboració de CiU, que ha mentit fins a la sacietat sobre què és l’impost, qui el paga i quina quantitat. Se’ns ha dibuixat un escenari en el que sembla que tothom ha de pagar aquest impost i, per tant, sembla extremadament injust. Les campanyes de publicitat als autobusos amb el mort i el “cobrat” són un exemple gràfic de les formes lamentables que ha tingut la famosa plataforma, i recordem, que ells i CiU han encunyat afirmacions vomitives com “peatge de la mort” (concepte que va inventar el Partit Republicà de Bush) i “Impost necròfag”. I la reacció en molts casos ha estat la següent: preveient que l’especulació en el mercat de l’habitatge ha fet que la única possibilitat que tindran a la seva vida de tenir un pis és si el reben en herència, clamen contra l’impost que els dificultaria l’accés a aquesta propietat. El que no han explicat els instigadors del debat és que des de la reforma del 2007 no s’ha de pagar l’impost si es tracta d’una primera residència valorada en menys de 500.000 €, si el que l’hereta és el fill/a o vidu/a. La bonificació del 95% i el mínim exempt de 18.000 € fa que sigui una exempció de facto per a la vivenda habitual.\nDilluns passat fèiem a ICV uns càlculs de que pagarien herències si s’aplica el model actual d’ISD, si s’aplica la proposta del departament d’Economia +ERC, i si s’aplica la proposta d’ICV. Aquests són els exemples (vam tenir en compte els coeficients correctors del valor cadastral i la bonificació de 95% per habitatge habitual, no els incloc per simplificar el text):\n1.- En el cas d’un únic fill que hereta un habitatge habitual de menys de 500.000 mil € de valor cadastral més una massa hereditària restant de 120.000 € (la resta del patrimoni sense comptar la bonificació de l’habitatge habitual).\nAmb el model d’impost actual: Pagaria 12.351 €\nAmb la proposta d’ICV: Pagaria 1.800 € (Reducció del 85,42 %)\nAmb la proposta del Departament d’Economia: Pagraia 0 € (Reducció del 100% de l’impost actual)\n2.- En el cas de 2 fills que hereten un habitatge habitual de 400.000 mil € de valor cadastral i un massa hereditària restant de 40.000 € per a cada fill (80.000 euros en total):\nAmb el model d’impost actual: Pagarien 3.628 €\nAmb la proposta d’ICV: Pagarien zero € (reducció del 100% de l’impost)\nAmb la proposta del Departament d’Economia: Pagaria zero € (reducció del 100% de l’impost)\n3.- En el cas de 2 fills que hereten 200.000 € (400.000 € d’herència total) cada un de massa hereditària sense heretar empreses ni habitatge habitual:\nAmb el model d’impost actual: Pagaria 43.936 €\n4.- En el cas de 1 fill amb una massa hereditària de 1.000.000 €:\nAmb el model d’impost actual: Pagaria 254.000 €\nAmb la proposta d’ICV: Pagaria 226.000 € (una reducció de l 11,02%)\nAmb la proposta del Departament d’Economia: Pagaria 54.500 € (Una reducció d’un 78,55 %)\nEn conclusió: Estic a favor de una reforma de l’impost que solucioni el problema del pagament en la vivenda habitual i que faci que no paguin l’impost les transmissions més petites. Però estic en contra de la reforma que proposa el departament d’Economia sobre l’ISD, i en contra del que proposen ERC i CiU. Ho estic perquè reduirà un 80% dels ingressos (800 milions d’€). Ho estic perquè és un impost redistributiu, ho estic perquè el debat s’ha fet des de la mentida i la crispació. Ho estic perquè em sembla una vergonya que ERC i PSC hagin perdut els nervis i els papers per 4 editorials agressives de mitjans i opinòlatres contraris al tripartit (d’això potser si que l’hauríem d’aprendre d’Espanya de com els hi afecten allí determinades editorials). Però sobretot, ho estic perquè em nego a acceptar una hegemonia social i cultural absolutament miop davant la realitat del país que afirma sense complexos i de manera tendenciosa que classes populars són les persones que tenen patrimonis de un milió i que classes mitges són els que tenen herències de tres milions d’euros. Que la dreta vulgui manipular a l’opinió pública és una cosa, que les esquerres cedeixen i s’agenollin amb covardia davant els arguments de la dreta és una cosa ben diferent. I aquest és el camí al que estem avocats si ERC i PSC no rectifiquen.\nOposició dels sindicats a la proposta del govern de l’ISD\nPosicionament d’ICV a LV i El País\nTrencant tòpics i desmentint barbaritats que s’afirmen sobre l’ISD\nExplicació exhaustiva i rigorosa de l’ISD\nAfegit a posteriori (per petició popular):\nAmb aquests diners que es recapten acutalment amb l'Impost, es poden fer, per exemple, 250 escoles, o 650 escoles bressol, o construir 350 CAP, o mantenir la nòmina de 400 CAP cada any, o pagar la factura del PIRMI de 15 anys. És més del doble del que es dedica al pressupost de cultura i esports. És tot el que es dedica a la despesa per les universitats catalanes al cap de l’any. I representa dues terceres parts del pressupost que es dedica a dependència, complements de pensions, etcètera.\nFinalment, s’ha de dir que la proposta de pacte del departament d'Economia + ERC suposa la\nreducció de facto del 78% dels ingressos. Dels aproximadament 1.000 milions d’euros\nque es recaptarien aquest any, suposa la reducció en 780 milions.\nEtiquetes de comentaris: economia, erc, icv, icv-euia, política nacional, psc\nNo s’acaba Cerdanyola\nLa situació política local és extremadament més complexa. De fet, és complexa des del maig del 2007, quan els resultats electorals van situar el consistori en una situació aritmètica que dificultava el projecte de transformació de la ciutat. I quan parlo de projecte de transformació de la ciutat parlo del que va liderar ICV-EUiA amb la col•laboració honesta i inestimable d’ERC i CiU. La voluntat de que el canvi continués va portar a configurar un govern ICV-EUiA i CiU, un govern en minoria. Això va ser motiu de crítica. Però si a un estat, com actualment succeeix a l’Estat Espanyol, pot ser governat amb un parlament en minoria amb recolzaments parlamentaris puntuals, perquè una ciutat, com Cerdanyola, no pot ser governada en les mateixes circumstàncies? Molts pensem que aquest no era ni ha de ser un problema per a la ciutat.\nEn canvi la trajectòria de CiU si que ha estat un problema per a la ciutat. I especialment ho ha estat pel paper de la portaveu del grup municipal Consol Pla durant l’actual legislatura ha estat marcada per a una estratègia política miop originada perquè ells consideren que el Toni “els va robar vots”. Com si els vots tinguessin propietaris. Com si a les eleccions del 2007 a altres ciutats amb un perfil social similar al de Cerdanyola CiU no hagués perdut vots. Com si una candidatura de veïns a Bellaterra no hagués acabat amb l’hegemonia convergent a aquell districte electoral. No, el problema, és que el Toni “els havia robat vots” i la solució havia de passar ineludiblement per desgastar al Toni Morral. Marcar perfil és una cosa, actuar de manera deslleial i irresponsable envers el govern és una altra.\nAquesta estratègia (I reitero la paraula estratègia) ha tingut, a parer meu, tres conseqüències negatives: La primera gran conseqüència és, lògicament, posar en constant perill el projecte de canvi i transformació de Cerdanyola. La segona és el desgast institucional de l’Ajuntament i de la figura de l’alcalde. I no dic que siguin figures sacres a les que no es pugui atacar, la dinàmica democràtica afortunadament obliga a que hi hagi crítica, debat, fiscalització. Però el desgast gratuït i la crítica demagògica i falsa no fan bé a ningú i menys encara si provenen des del mateix govern. I la tercera conseqüència negativa de l’actitud de CiU són les oportunitats que Cerdanyola ha perdut per culpa de l’estrategisme convergent, el millor exemple d’això com ja he dit diverses vegades, és la pèrdua de l’ARE, que era una excel•lent oportunitat per millora l’oferta d’habitatge públic amb caràcter social a Cerdanyola. En conseqüència a tot plegat, veig totalment justificada la reacció de l’Alcalde de destituir a la Consol Pla, ja que el problema era llarg, sostingut i sense visos de canvi.\nDoncs així les coses, si la situació ja era complexa ara encara ho és més. Però això no vol dir que s’acabi Cerdanyola. Ara bé, la situació si que requereix que tots els grups municipals de la ciutat, sense excepcions, no anteposin estratègies electorals al bé de la ciutat.\nRàpida explicació de les SICAV\nAlgú s’està quedant la nostra pasta...\nAlgú s’està quedant la nostra pasta, els diners que l’Estat hauria de recaptar si no fos perquè hi ha qui no paga. Hi ha alguns estudis (tot i que desgraciadament el fenomen no s’ha estudiat a fons) un del ministeri d’economia de l’any 2005, un del banc mundial del 2007, els dos venen a dir el mateix: l’economia submergida representa un 20-25% del PIB. Això vol dir que hi ha 200.000 milions d’euros que no paguen impostos...200.000 MILIONS!\nSempre hi ha algú que recorda que això de defraudar a hisenda va amb la culturilla llatina, que tothom ho fa, que tots si poden no paguem l’IVA, que al final els diners estan millor a les nostre butxaques... Però enmig de la crisi, quan s’ha evidenciat que és imprescindible incrementar la inversió estatal per impulsar el canvi de model productiu i les millores en la competitivitat i quan hi ha problemes per l’alt dèficit de l’Estat, no és de rebut que hi hagin alguns que no paguin i que tothom es quedi de braços creuats. I per desgràcia en aquest país de pandereta ja sabem quina és la única fórmula que funciona (que és més o menys la mateixa que s’ha aplicat a la normativa de trànsit), més control i més sancions. Traduït a la realitat, això vol dir, bàsicament, més inspectors i que s’endureixin les penes per defraudar per portar a tots els grans estafadors a la presó.\nEl problema de fons del frau, d’on surten les grans quantitats estafades, no són les factures sense IVA que fa l’autònom del barri. El problema real són els mecanismes sofisticats de frau com els pradisos fiscals, el blanqueig (el 30% dels billets de 500 € de tota Europa estan a l’Estat Espanyol) o les SICAV. Les SICAV són societats que només paguen un 1% d’impostos i que actualment, a més, no tenen cap tipus de control fiscal. Aquests mecanismes sofisticats, com les SICAV, són els que utilitzen les grans fortunes, les Societats d’Inversió amb fons milionaris i les empreses de gran facturació per no pagar tributs. Per això, alguns haurien d’explicar perquè el passat dimarts van votar en contra d’una proposició que va presentar ICV per acabar amb el frau fiscal. Una proposició que, per cert, recollia bàsicament les propostes de l’Associació d’Inspector d’Hisenda de l’Estat, és a dir que no era una demanda d’extrema esquerra d’un grup radical, sinó que era una proposta realitzada amb extrema rigorositat i des del coneixement de la realitat. I el PSOE també hauria de dir perquè li fa tanta por que s’investiguin les SICAV. Què hi ha darrera d’aquestes societats?Qui s’amaga darrera? Per què és sagrat per PP i PSOE que segueixin deixant de tributar? Quins interessos hi tenen? Crec que ens deuen una explicació...\nEtiquetes de comentaris: economia, política estatal\nL’Incivisme dels mitjans\nA l’edició d’ahir del País, un molt bon periodista com és Bertrán Cazorla, signa un article sobre la prostitució al Mercat de la Boqueria de Barcelona del que s’han destacat més les fotos (morboses a més no poder) que el text de l’article que defineix un problema real sobre la situació de les prostitutes de les rambles. Avui La Vanguardia no podia consentir que cap diari l’avancés per la dreta en quant a civisme i ha atacat amb tota la seva cavalleria amb un titular “El incivismo expulsa a los niños de los parques infantiles de Barcelona”. Segons l’article, Barcelona viu una onada de delinqüència pròpia del Bronx o de les faveles de Rio de Janeiro. Els peus de foto de les imatges que il•lustren l’edició digital de la notícia (i que il•lustren també aquest post), a més de dignes d’un pamflet nazi, em donen la sensació d’estar manipulades, especialment la de la xeringa que ni tan sols està forà de l’envoltori de plàstic.\nA principis de setmana, de manera més subtil i més sibil•lina, TV3 tractava un altre cas d’incivisme. A Banyoles, una conductora que triplicava el límit d’alcoholèmia va atropellar a dos adolescents que anaven en bici, un dels quals va morir. Però, atenció! Aquesta no és la veritable notícia: el més esfereïdor dels fets i mereixedor, fins i tot, d’una entrevista amb l’alcalde és que els adolescents participaven al “bicrucis”, que pel que es veu consisteix a anar de bar en bar en bici, (Tradició que en diferents formats celebren centenars de pobles i ciutats catalanes). Evidentment al reportatge és van esplaiar explicant les maldats i l’incivisme d’aquesta tradició incontrolable del “bicicrucis” que, segons la notícia, ha fet tancar a bars i ha sembrat el pànic i el terror entre els vilatans. Total, que desprès que una senyora borratxa assassini un jove TV3 considera que el fet extraordinari i noticiable són adolescents anant de bars.\nLlegint i escoltant tot això, demano als nostres dirigents que a properes ordenances i lleis de civisme que s’aprovin en un futur, no s’oblidin d’incloure un apartat, article o títol destinat íntegrament a definir l’incivisme dels mitjans de comunicació, ja que si a qualsevol ciutadà ens poden multar per pixar al carrer o per no recollir les caques del gos, bé se’ls hauria de poder multar a determinats periodistes per llançar-nos a sobre tota aquesta MERDA.\nA Galícia "todo vale". A Euskadi toca esperar.\nJa tenim els escrutinis definitius a Galícia i Euskadi. La nit electoral és complicat fer grans valoracions, com pretenen fer alguns dels mitjans digital a hores d'ara. No sóc un expert ni en política basca ni en gallega, però són dos processos electorals que he seguit per la simpatia que em desperten Galícia i Euskadi.\nDe Galícia em sorprèn que amb alta participació guanyi el PP, ja que habitualment s'ha dit i fins i tot s'ha teoritzat que a més participació, més vot socialista. Victòria del PP per majoria absoluta i missatge molt negatiu per al conjunt de la política estatal: tenim una nova campanya de "todo vale" que ha arribat a l'èxit com és el cas de la vergonyosa campanya del PP a Galícia.\nEn el cas d'Euskadi, la complexitat de la situació política fa que sigui més difícil analitzar els resultats. Fixan't-nos en l'espai d'esquerres, sembla que hi ha un traspàs de vots d'Ezker Batua a Aralar, que caldrà confirmar amb les enquestes postelectorals. En tot cas la pèrdua de 2 diputats/es és el primer cop per a IU des de que Cayo Lara és el líder del projecte. Evidentment me'n alegro per Aralar, però tant de bo els seus vots haguessin provingut de l'esquerra abertzale, o d'altres partits d'esquerres i EB hagués pogut aconseguir uns millors resultats. A partir d'ara les negociacions poden portar al govern a qualsevol dels partits amb representació, tot i que alguns mitjans digitals ja donen per segur el canvi de lehendakari. Un govern autonòmic format per PP, UPD i PSE-PSOE no em desperta gaires simpaties, tampoc és que tingui especial interès en que el PNB tingui la presidència. Veurem com va, però de ben segur que el procés de negociacions serà apassionant.\nEtiquetes de comentaris: comportament polític, política estatal\nAquests darrers dies l'agrupació local de Joves de Cerdanyola ha viscut un d'aquells moments que fa que ens sentim orgullosos de la feina feta. Ens sentim orgullosos de les polítiques d'habitatge de Cerdanyola i ens sentim orgullosos d'haver estat capaços d'influir en la seva configuració. En això el Rafa Bellido ha estat un bon aliat amb la seva política d'habitatge "integral i progressista".\nEl nomenament de la Maria Reina com a nova regidora de joventut i ocupació obre també una nova etapa per a l'agrupació. Lamento que per manca de temps no he pogut escriture abans sobre aquest nomenament, i els canvis del cartipàs, però ella ja sap que te el meu recolzament i el de tota l'agrupació local de Joves i espero que també el de la resta de jovent organitzat de la ciutat. Estic convençut de que farà una gran tasca i de que serà capaç de gestionar correctament la situació, que si ja de per si no és la que tots voldríem, a més es veu agreujada per la crisi.\nRepredueixo el comunicat de Joves respecte a les polítiques d'habitatge i al nomenament de la Maria:\n"Joves d'Esquerra Verda creiem fermament que les polítiques dirigides a la gent jove han de ser transversals. Són molts els factors que cal tenir en compte per a fer de Cerdanyola una ciutat millor per a la gent jove: l'habitatge, els equipaments juvenils, l'ocupació, l'educació, l'esport, la mobilitat, etc. Tots aquests factors han de ser atesos, però pensem que cal fer un especial incís en les polítiques d'habitatge: l'emancipació sense haver de marxar de Cerdanyola, per als i les joves de la nostra ciutat o la possibilitat de que torni el jovent cerdanyolenc que van haver de marxar a altres ciutats per l'elevat preu de l'habitatge, ha de deixar de ser un somni per, poc a poc, conventir-se en una realitat, a l'alçada de les possibilitats econòmiques de tothom.\nÉs per això que apostem de manera decidida per a l'habitatge de protecció oficial, de lloguer, juvenil i ecològic. En conseqüència, pensem que les promocions d'habitatges de la Clota i del carrer Còrdoba són un pas endavant en aquest sentit: són 134 habitatges, dels quals 105 (el 78%) estan destinats a persones d'entre 18 i 35 anys, amb un lloguer d'entre 300 i 500 euros mensuals aproximadament, amb una superfície d'uns 40m2 a la Clota i d'uns 75m2 al C/Còrdoba. A més, ambdues promocions s'emmarquen en el programa Policity de la Comissió Europea, que té com a objectiu augmentar l'eficiència energètica dels edificis mitjançant el desenvolupament de tecnologies que permetin l'estalvi d'energia.\nAquestes raons han estat, possiblement, els principals motius pels quals aquestes vivendes han tingut una gran demanda a la Borsa Municipal d'Habitatge, fet que demostra que s'ha aconseguit una millora en l'accés a l'habitatge per a joves de la nostra ciutat. No obstant, voldríem recordar que PSC i PP van votar en contra de la proposta dels habitatges de la Clota quan va ser presentada en ple municipal ara fa tres anys i escaig (ple de juny de 2005). No cal oblidar que les polítiques d'habitatge que a Cerdanyola s'estan duent a terme requereixen planifcació, i les decisions preses fa quatre anys pel govern municipal en matèria d'habitatge estan donant ara els seus fruits.\nFinalment, hem de dir que som conscients que en matèria de joventut queda molta feina per fer. Creiem que l'entrada de Maria Reina al govern municipal pot ser molt positiva en aquest sentit: assumeix les regidores de Joventut i d'Ocupació. En una conjuntura com l'actual, on el percentatge d'atur juvenil és el més elevat de tota la Unió Europea, ocupació i joventut estan més lligats que mai i per tant creiem que és un encert que les dues responsabilitats estiguin gestionades per la mateixa persona en ares de propiciar la transversalitat d'aquestes polítiques. També creiem que és imprescindible que es desencallin algunes qüestions com l'arranjament del casal de Ca n'Altimira o la utilització d'altres equipaments públics per part dels joves i per això confiem en que la nova regidora i coordinadora de l'agrupació local de JEV solucionarà algunes d'aquestes mancances històriques de la ciutat"\nEtiquetes de comentaris: cerdanyola, habitatge, joventut, maria reina, rafa bellido\nImmoral i indecent...\nÉs immoral i indecent que els dos principals bancs de l'Estat tinguin uns beneficis nets multimilionaris en un context de recessió (sí, desgraciadament, ara ja no només podem parlar de crisi sinó també de recessió):\n-Beneficis nets de BBVA al 2008: 5.020 milions d'euros.\n-Beneficis nets del Santander al 2008: 8.876 milions d'euros.\nÉs una vergonya que aquests bancs amb beneficis multimilionaris en un moment tant delicat per a centenars de milers de ciutadans amb problemes per fer front a les hipoteques abusives (que és precisament la font d'aquests beneficis) no tinguin el mínim de responsabilitat social:\n- Increment del desnonats ("desahucios", para entendernos) a Barcelona al 2008: 15,7 % i pujant...\nBotín i Francisco González (presidents de Santander i BBVA respectivament) ho podran pintar com ells vulguin, però els seus beneficis són il·lícits i generats a costa de l'esforç de la classe treballadora.\nPolítiques que emprenyen a la dreta\nLa setmana passada ICV va tenir protagonisme als mitjans de comunicació. Desgraciadament des de que la formació ecosocialista forma part del govern, tenir protagonisme és sinònim de sortir-ne malparada. Anem a pams, que és el que va passar?\n- La manifestació en contra de la massacre d’Israel a la que va assistir el president d’ICV Joan Saura. La Vanguardia decideix inventar-se dues notícies. Primera, que Saura cancel·la una exposició en record de l’holocaust. Evidentment, Interior desmenteix la mentida de La Vanguardia. Segona, que la gent de Joves s’havia encadenat a la seu del departament d’Innovació. Evidentment, Joves d’Esquerra Verda va desmentir la falsa noticia, i va demanar una rectificació que ni ha arribat ni arribarà. Però a més de La Vanguardia, un mitjà amb tradició prosionista com l’Avui escriu aquest titular “Saura compara Israel amb ETA”, el motiu? Doncs perquè Saura va dir que és habitual que els responsables d’Interior vagin a manifestacions, com fan tots els ministres d’Interior quan hi ha víctimes d’ETA. Mentides en estat pur, originades per qüestions ideològiques: hi ha gent a la que li emprenya que es facin mostres de solidaritat amb Gaza.\n- La limitació de velocitat variable. Aquesta mesura criticada a programes, per posar dos exemples, com els Matins del Cuní o a emissores com RAC-1, fins a arribar a negar les evidències tècniques. Els que en saben, diuen que les experiències mostren que s'aplica amb èxit des de fa uns quinze anys a diversos països europeus, com ara Anglaterra, Holanda, Alemanya, Itàlia i Àustria. A Catalunya, des de l’entrada en vigor de la limitació a 80, El nombre de víctimes mortals a les carreteres catalanes s’ha reduït un 13,8% durant l’any 2008. Allà on s’ha implantat la mesura s’ha reduït entre un 7 i un 11% la contaminació. Aquestes dades emprenyen al RACC, una empresa de serveis (que no automòbil club, com ells es defineixen) que viu de la inseguretat. El seu negoci funciona millor contra més morts i accidents hi hagi a la carretera. I, evidentment, aquesta mesura que suposa una millora per al conjunt de la ciutadania, ha estat criticada pels poderosos i per la dreta, no fos cas que el RACC deixi de vendre assegurances i assistència en carretera.\n- El comunicat d’ICV denunciant l’assetjament mediàtic. Desprès de suportar mentides, tergiversacions i manipulacions la direcció d’ICV decideix no callar. El Comunicat, tot i que millorable en les formes, recull de forma sintètica els greuges que s’han patit aquests dies. Evidentment, com no podia ser d’una altra forma, s’ha acusat de victimista. L’acusen de victimista, entre d’altres, aquells que han mentit i que no volen rectificar. Doncs les coses pel seu nom. ICV mai tindrà els grups mediàtics a favor. De fet ni tan sols te un diari amb una línia editorial clarament afí. Cap problema, és el que te ser un partit que no es ven a interessos econòmics. Però el que no és tolerable és la mentida i la manipulació dirigida i orquestrada. I aquest assetjament, per a mi sense precedents, havia de ser denunciat.\nI per acabar unes reflexions personals. Estem parlant de La Vanguardia, aquest diari defensor de la pàtria catalana que es nega a fer una edició en català i que te un president que en les seves aparicions públiques sempre parla en castellà. La Vanguardia, amb les seves reiterades crítiques a les polítiques de recuperació de la memòria, que fa com si res no hagués passat en aquest país entre el 1936 i el 1975, per no haver d’avergonyir-se d’haver estat un mitjà del règim. El Grup Godó, promonàrquic, amb un director de comunicació, Màrius Carol, fanàtic Borbonista. Un grup permanentment als serveis de la dreta catalana, i promotor ideològic de la sociovergència. Un grup que veu com les subvencions que rebia del govern es retallen i que el tracte de favor que rep pel Consell de l’Audiovisual és criticat només per ICV. No és d’estranyar el que passa. Mentre ICV i EUiA facin polítiques ecologistes (com la reducció dels als accessos de BCN a 80 km/h), d’esquerres (com la política intervencionista d’habitatge), mentre segueixin criticant lleis conservadores (com la LEC), mentre segueixin oposant-se a les retallades fiscals (les de Solbes a Madrid i de Castells a Catalunya), mentre ICV segueixi fent, en definitiva, polítiques que emprenyin a la dreta, seguirà sent blanc de les ires de Cuní, Carol, Tramosa, Rahola, Jordi Juan, Barbeta i un llarg etcètera d’opinòlatres demagogs i conservadors.\nEtiquetes de comentaris: icv, mass media, política nacional\nCerdanyola, SOLIDARITAT AMB GAZA\nLa Plataforma Aturem la Guerra va instar a totes les localitats a realitzar accions descentralitzades a tot el territori en solidaritat amb Palestina i contra les massacres d'Israel. Cerdanyola ho farà el proper diumenge a les 12 amb una concentració davant de l'ajuntament.\nNo és moment de matisos. No calen: Israel ha assassinat a 1.100 Palestins, Israel ha bombardejat un edifici de l'Agència de la ONU per als Refugiats Palestins on es guardaven aliments, Israel ha bombardejat Hospitals com el d'Al Quds i Al Aqsa, Israel ha bombardejat dues escoles de la ONU a Al Fakhoura i a Asma, Israel ha atacat edificis de premsa com el de Reuters per impedir que s'expliqui el que està passant a la Franja. Israel és el responsable d'aquestes atrocitats i és a Israel a qui se li ha d'exigir la fi de la violència.\nNo és moment de frivolitzar sobre la solidaritat que tants i tants ciutadans estan mostrant, ni de criminalitzar les mobilitzacions.\nÉs moment de denunciar les greus violacions humanitàries i de la legalitat internacional que està cometent Israel. És moment de denunciar que l'Estat Espanyol exporta armes constantment a Israel, malgrat que ho prohibeix una llei aprovada al 2007. És moment de denunciar que des del 1995 existeix un acord d'associació Unió Europea-Israel, que atorga condicions preferencials per a la importació dels productes israelians a Europa i recordar que el grup dels socialdemòcrates (del que forma part el PSC i el PSOE) i dels liberals (del que forma part CiU) han votat reiteradament en contra de la suspensió d'aquest acord.\nI, lògicament, és moment de sortir al carrer i expressar el rebuig a aquesta massacre.\nEtiquetes de comentaris: cerdanyola, moviments socials, política internacional\nInfraestructures i “comportaments inadmisibles”\nAquests dies a l'aeroport de Barajas s'ha viscut un col·lapse fruit de la neu que ha deixat sense volar a 45.000 viatgers. Alguns han aprofitar l'avinentesa per demanar la dimissió de la Ministra Magdalena Álvarez. I aquesta Ministra, que no va reconèixer cap errada per part seva en el col·lapse de rodalies d'octubre de 2007, ara diu que el comportament d'Iberia ha estat “inadmissible i increïble”. L'aeroport de Barajas no ha estat la única infraestructura de transport que ha funcionat de manera irregular durant la setmana, ja que rodalies renfe, novament, ha tornat a tenir retrasos considerables. No es pot comparar la gravetat de la cancel·lació de centenars de vols i de l'aïllament de milers de viatges que ha produït la neu de Barajas amb els retrasos de 30 minuts d'aquests dies a rodalies. És cert, no és igual de greu.\nPerò el que si que és greu és que passen els mesos i els problemes del servei rodalies de Barcelona segueixen sense solucionar-se i apareixent intermitentment. Quan no és un temporal, és un atropellament, un acte vandàlic, problemes elèctrics o el que és més comú, retrasos injustificats. Com sempre, els retrasos estan amanits amb la manca d'informació i el descontrol generalitzat de la situació. El comportament de Renfe, d'ADIF i del Ministeri de Foment encapçalat per Magdalena, aquest si que és “inadmisible i increïble”. Igualment, “inadmisible i increïble” és l'incompliment de Zapatero de la seva promesa davant el Congrés de transferir els serveis de rodalies, que arrossega des de fa més d'un any (s'havia de transferir a gener del 2008) i que ha quedat sepultat sota altres incompliments més rellevants, com el del finançament.\nEtiquetes de comentaris: política estatal, PSOE, renfe\nLa Llei de partits i les eleccions basques\nAixò va camí de convertir-se en tot un clàssic. Desprès de l'anunci de convocatoria d'eleccions a Euskadi, s'intensifiquen les declaracions al voltant de la il·legalització de partits vinculats a Batasuna. Sé que és un tema polèmic i que genera controvèsies, però estic frontalment en contra de la Llei de Partits del 2002. Hi estic en contra per diversos motius. Primer perquè priva a molts ciutadans d'expressar la seva legítima voluntat política amb l'exercici lliure del vot. Segon, perquè és una llei que s'ha aplicat de forma hipòcrita, que permet que partits feixistes que no condemnen determinats tipus de violència es puguin presentar, però en canvi realitza un setge al voltant dels partits de l'esquerra abertzale. Tercer, perquè és una llei plena d'ambigüitats en la seva redacció i deixa massa espai a la interpretació subjectiva. Quart, dificulta encara més la sortida negociada del conflicte basc i obtura vies de negociació política.\nAra que a les portes de les eleccions a Euskadi s'ha reobert el debat sobre la ilegalització de qualsevol formació que pugui ser sospitosa d'estar relacionada amb Batasuna, són moltes les veus progressistes que han callat. Suposo que ha de tenir a veure, entre d'altres coses, el front polític, social i mediàtic favorable a il·legalitzar qualsevol formació sospitosa de tenir vincles amb ETA. Crec que l'oposició a la Llei de Partits és una qüestió de principis democràtics bàsics i una qüestió estratègica per a la solució del conflicte a Esukadi i és important que, per més impopular que sigui, totes les sensibilitats progressistes, i no només les sobiranistes o independentistes, expressin el seu rebuig a aquesta norma que, en ares de reduir l'activitat terrorista, a la pràctica el que redueix són els nivells de democràcia de l'estat.\nEZLN: 15 anys d'altermundisme\nAquests dies les pàgines d'actualitat internacional estan monopolitzades per l'atac d'Israel que suma centenars de morts de civils palestins a la franja de Gaza. També estan tenint un espai destacat els 50 anys de revolució a Cuba, els mitjans se'n han fet força ressò no se si tant per l'efemèride com pel protagonisme que han adquirit les notícies polítiques de l'illa des de que Raúl Castro va substituir al seu germà al capdavant de la revolució.\nHi ha un altre aniversari que es celebra en aquests dies que també val la pena destac ar. L'1 de Gener de 1994, fa 15 anys, l'Ejército Zapatista de Liberación Nacional va aixecar les armes a l'estat de Chiapas, l'estat més pobre de Mèxic i es va donar a conèixer la 1ª Declaración de la Selva de Lacandona. Era el mateix dia que entrava en vigor el tractat de lliure comerç entre Mèxic, EUA i Canadà, el NAFTA, impulsat, entre d'altres, pel president d'extrema dreta mexicà Carlos Salinas de Gortari. A Chiapas, diverses localitats formen una comunitat governada de facto per l'EZLN, malgrat el setge de les forces paramilitars i del govern mexicà. Aquests dies els zapatistes estan recordant l'èxit de la seva revolució amb la celebració del festival Digna Rabia.\nEl líder d'aquest moviment és un personatge anònim, el subcomandante Marcos. Aquest personatge que explica que de jove va treballar a un Corte Inglés de Madrid i el van fer fora per vendre els productes més barats del que costaven. Aquest personatge que s'amaga darrera d'un passamuntanyes i d'una pipa, i que vol mantenir l'anonimat no per por a la justícia, ni per qüestions de seguretat, sinó perquè no vol que el seu moviment caigui en personalismes. Aquest personatge, que en una ocasió, preguntat per la seva veritable identitat va respondre això:\n“Marcos es gay en San Francisco, negro en Sudáfrica, asiático en Europa, chicano en San Isidro, anarquista en España, palestino en Israel, indígena en las calles de San Cristóbal, chavo banda en Neza, rockero en CU, judío en Alemania, ombudsman en la Sedena, feminista en los partidos políticos, comunista en la post guerra fría, preso en Cintalapa, pacifista en Bosnia, mapuche en los Andes, maestro en la CNTE, artista sin galería ni portafolios, ama de casa un sábado por la noche en cualquier colonia de cualquier ciudad de cualquier México, guerrillero en el México de fin del siglo XX, huelguista en la CTM, reportero de nota de relleno en interiores, machista en el movimiento feminista, mujer sola en el metro a las 10 P.M., jubilado en el plantón en el Zócalo, campesino sin tierra, editor marginal, obrero desempleado, médico sin plaza, estudiante inconforme, disidente en el neoliberalismo, escritor sin libros ni lectores, y, es seguro, zapatista en el sureste mexicano. En fin, Marcos es un ser humano, cualquiera, en este mundo. Marcos es todas las minorías intoleradas, oprimidas, resistiendo, explotando, diciendo "¡Ya basta!". Todas las minorías a la hora de hablar y mayorías a la hora de callar y aguantar. Todos los intolerados buscando una palabra, su palabra, lo que devuelva la mayoría a los eternos fragmentados, nosotros. Todo lo que incomoda al poder y a las buenas conciencias, eso es Marcos.”\nL'EZLN és possiblement el moviment revolucionari més peculiar que existeix. No ha utilitzat mai la violència extrema. No és comparable a les FARC ni a cap altra força armada comunista llatinoamericana. Va néixer desprès de la caiguda del mur i, per tant, està fora de tota sospita de servir als interessos soviètics. És una combinació entre els moviments tradicionals de defensa indígena i l'activisme antiglobalitzador més avançat. Te en la cultura una de les seves armes més potents. I és, per a molts, una de les iconografies més clares de l'actual altermundisme.\nEtiquetes de comentaris: moviments socials, política internacional\nEl debat de l’Impost de Successions: les dislèxies...


Per cinc minuts escassos féu tard a l’avió. Resignat, agafà un taxi. La taxista li demanà l’adreça i Ell dubtà un instant abans de donar-li-la. Passant per la Gran Via percebé una estranya sensació, com un pessigolleig que se li enfilava cames amunt. Quan li arribà a la gola, li produí un lleu malestar, com un ofec. No res, de seguida es reféu.\nDonà a la taxista una propina exagerada. Una parelleta eixien de la finca amanollats. El saludaren i Ell els contestà. En baixar de l’ascensor s’escarbà les butxaques, nerviós. No duia les claus. Premé el botó del timbre amb un ràpid moviment de vaivé. Sonaren unes passes. S’obrí la porta. Aparegué un home i el desafià amb la mirada. Ell li tornà el desafiament i tot seguit s’hi abalançà. El féu caure a terra i amb una ganxo de dreta el deixà sense sentit.\nQuè passa?, digué Ella des de l’habitació. Res, contestà Ell, no res.\nEs quedà contemplant-li els cabells desordenats sobre el coixí i tornà a envair-lo aquella estranya sensació. Es despullà, es gità al seu costat i li féu l’amor una vegada, dues, quasi tres.\nApagà el cigarret, es vestí i tornà a sa casa.\nPer cinc minuts escassos féu tard a l’avió. Resignat, agafà un taxi. La taxista li demanà l’adreça i Ell dubtà un instant abans de donar-li-la. Passant per la Gran Via percebé una estranya sensació, com un pessigolleig que se li enfilava cames amunt, cos amunt. Quan li arribà a la gola, li produí un lleu malestar, com un petit ofec. De sobte, dos petits taps li saltaren de les orelles i se sentí alleujat, ingràvid, gairebé absent.\nDonà a la taxista una propina exagerada. Una parelleta eixien de la finca, amanollats. El saludaren i Ell no els contestà. En baixar de l’ascensor s’escarbà les butxaques. No duia la clau. Premé el botó del timbre amb un ràpid moviment de vaivé. Sonaren unes passes. S’obrí la porta. Aparegué una dona. No era la seua. Anava a demanar-li disculpes, però Ella féu un gest com per donar-li pas. Entrà. No reconeixia res. Ni els mobles, ni les làmpades, ni els quadres... Va seguir la dona fins a l’habitació. Ella es despullà. Ell també. Es gitaren i ho feren. Una volta, dues, quasi tres!\nS’assegué sobre la vora del llit i s’encengué un cigarret. No era la seua marca. La dona entrà en el bany, i en sortí. Ell entrà en el bany. Tampoc no era el seu bany. Escopí en la tassa del vàter. No era la seua. Les rajoles no eren seues. La cortina de la dutxa, tampoc. Es mirà en l’espill i tampoc no hi reconegué la imatge que s’hi reflectia.\nPer cinc minuts escassos féu tard a l’avió. Resignat, agafà un taxi. La taxista li demanà l’adreça i Ell dubtà un instant abans de donar-li-la. Passant per la Gran Via se’n recordà de la seua dona i tingué una estranya sensació, com un pessigolleig que se li enfilava cames amunt, cos amunt. Quan li arribà a la gola, li produí un lleu malestar, com un petit ofec.\nNo li volgué donar propina a la taxista. Una parelleta eixien de la finca, amanollats. El saludaren i Ell els contestà. Una noia de vint-i-dos anys amb minifaldilla esperava l’ascensor. Ella entrà davant i Ell li mirà les cuixes i el cul. Estava bona. Ella anava al deu. Ell també. Quan passaren per l’u se’ls creuaren els esguards. Pel dos, s’aguantaren la mirada. Pel tres, Ella es posà la mà a la boca i tossí. Pel quatre, Ell tragué la llengua i es repassà els llavis. Pel cinc, se’ls repassà Ella. Pel sis, s’acostaren les boques. Pel set, es besaren i s’abraçaren amb passió. Pel huit, Ell li arregussà la falda i Ella li pessigà el cul. Pel nou, Ell li abaixà les bragues i Ella li descordà la bragueta. En el deu, Ella saltà sobre Ell, li amanollà la cintura amb les cames, el coll amb els braços i amb un petit balanceig de cul s’entaforà el pardal en la xona.\nS’obrí la porta. Hi aparegué la seua dona, que anava a comprar menjar de gat a la botiga de la cantonada. Es posà les mans al cap. S’indignà. Es cabrejà. Cridà: desgraciat, a que ja has tornat a perdre l’avió!\nPer cinc minuts escassos féu tard a l’avió. Resignat, agafà un taxi. La taxista li demanà l’adreça i Ell dubtà un instant abans de donar-li-la. Passant per la Gran Via percebé una estranya sensació, com un pessigolleig que se li enfilava cames amunt, cos amunt. Quan li arribà a la gola, li produí un lleu malestar, un petit ofec. De sobte, les orelles li feren xap, com si s’alliberaren de dos petits taps. I se sentí alleujat, ingràvid, com transportat.\nDonà a la taxista una propina exagerada. Una parelleta eixien de la finca, amanollats. No el saludaren i Ell no els mirà. En baixar de l’ascensor, premé el botó del timbre amb força una vegada, dues vegades, tres.\nS’obrí la porta i hi paregué un home en pijama que el va reconéixer de seguida. Féu una passa enrere i adoptà un posat defensiu, poruc: no em mates, demanà acovardit. Però no va haver-hi mans. Ell tragué una pistola de la butxaca i disparà al del pijama un tret en el cap. Entrà en l’habitació i matà la dona que hi dormia. Es tragué el bitllet d’avió de la butxaca i li’l clavà dins la boca.\nL’endemà els diaris parlaven d’un altre matrimoni assassinat pel psicòpata del bitllet d’avió.\nPer cinc minuts escassos féu tard a l’avió. La taxista li demanà l’adreça i Ell dubtà un instant abans de donar-li-la. Passant per la Gran Via pensà en Ella i tingué una estranya sensació, com un pessigolleig que se li enfilava cames amunt, cos amunt. Quan li arribà a la gola, li produí un lleu malestar, com un petit ofec.\nLa taxista se’l mirà amb menyspreu quan li donà deu cèntims de propina. Una parelleta sortien de la finca, amanollats. El saludaren i Ell repassà la xica de dalt a baix. L’ascensor no funcionava i hagué de pujar a peu. Ficà la clau en el pany i sentí un estrany soroll dins de la casa. Mentre deixava la gavardina en el penja-robes del rebedor, isqué la dona en batí. Ella li preguntà com era que havia tornat tan prompte. Ell li contestà que havia perdut l’avió a posta perquè volia enxampar-la in fraganti. Ella es féu l’ofesa, com podia ser tan malpensat. Ell li digué que la culpa era d’Ella, que es gitava amb el primer que passava. Ella encara més ofesa digué que psshhe. Ell li va demanar si podia passar a l’habitació. Ella no li va contestar. Ell hi entrà i li demanà explicacions al paio que jeia en el seu llit. Una mica nerviós però amb to sincer, l’home li explicà que també era casat, que ja feia més de sis mesos que coneixia la seua dona i que mantenien una relació d’infidelitat formal.\nEncara va tenir temps d’agafar el següent vol amb la tranquil·litat de saber que la seua dona no l’enganyava amb el primer que passava.\nPer cinc minuts escassos féu tard a l’avió. Resignat, agafà un taxi. La taxista li demanà l’adreça i Ell somrigué abans de donar-li-la. Per l’espillet retrovisor li va mirar la cara i li agradà. Li mirà els muscles i li agradaren. Avançà el cap i li mirà les cames, també li agradaren. Passant per la Gran Via, li preguntà si volia sopar amb Ell. Ella se’l mirà per l’espillet i li digué que sí.\nAnaren a un restaurant de la platja. Demanaren gambes, ostres, llagosta, navalles i vi blanc. Pagà Ell amb la Visa. Passejant per la platja, sentí un pessigolleig que li pujava per les cames, pel cos. La deixà avançar-se una mica i la repassà per darrere de dalt a baix. Estava ben bona. La desitjava. Ella es girà i el mirà de reüll. Li agradava sentir-se desitjada. S’acostaren l’un a l’altre. Es miraren fixament. Ella tombà lleument el cap i li oferí la boca amb un gest sensual. Ell tombà lleument el cap i li acostà la boca. Els llavis es fregaren. Es premeren. S’obriren. Les llengües es tocaren, es fregaren, s’entortolligaren. Els cossos tombaren sobre l’arena. I ho feren apassionadament una vegada. Dues. Quasi tres.\nDe tornada a casa acordaren que a la pròxima Ell faria de taxista.\nPublicat per joan olivares a 19:46\nEstupendes aquestes Variacions Olivares.\nja ja i a la VII el comte duc va descansar, agafà un taxi i cap a Otos..\nL'AVIÓ I Per cinc minuts escassos féu...\nVersos de la terra per a la vida


ENTREVISTA | Pascual: “Baricentro és com una comunitat de veïns” – L'independent\nCarme Pascual és la directora del centre comercial Baricentro. Situat entre Barberà del Vallès i Ripollet, ha significat des dels anys 80 un punt de referència pels ciutadans del Vallès Occidental per a dur a terme les seves compres. Des de l’inici de la pandèmia, però, l’espai comercial ha patit una important davallada a causa de les restriccions, que en algunes ocasions han implicat ja tancaments entre els comerços que s’hi troben. Per preguntar sobre la situació de les botigues i la construcció de la passarel·la que ha de permetre una arribada còmode pels vianants des de Barberà, parlem amb Pascual en les següents línies.\nQuan es construeix el Baricentro?\nEs va obrir l’abril del 1980. L’any passat hauria d’haver fet l’aniversari dels 40 anys i va ser quan ens van tancar per la pandèmia. L’any 1978 van començar les obres, perquè el Baricentro ja estava projectat des dels anys 70. Va tenir una obra molt important d’urbanització i carreteres per connectar el centre comercial amb la resta de la xarxa viària. És el primer centre comercial d’Espanya. Hi havia algun projecte d’un hipermercat amb una petita galeria comercial, al Prat de Llobregat. L’any 1980 van obrir diversos centres comercials a Madrid, València, i Oviedo. Però el primer que va obrir va ser Baricentro.\nQuina evolució ha tingut Baricentro al llarg d’aquests 40 anys?\nAl capdavant de Baricentro jo porto 10 anys, però hi treballo des del 1990. Fa 30 anys que sóc aquí. Quan vaig venir estaven començant les obres d’ampliació del centre. Abans hi havia una part amb l’hipermercat i unes 90 botigues, i després vam entrar a la fase B, que era quan es van obrir els cinemes i moltes altres botigues, que es va finalitzar el 1992. Encara vaig arribar a veure el Baricentro original sense ampliar! En aquell moment estàvem sols, i la competència pràcticament no existia; tots els centres comercials han vingut després, fins i tot després de l’ampliació. Llavors, en aquell temps es feien cues enormes per venir: era una bogeria! Venia gent de tot arreu. Quan va començar a obrir la competència, de mica en mica, Baricentro va baixar molt. Ara tenim un públic molt fidel de molts anys, però tot això ha canviat molt: tenim al voltant la Maquinista, el centre de Sant Cugat, Glòries… El millor que té Baricentro és que està situat a un punt estratègic de connexió per carretera.\n“Baricentro no té darrere un fons d’inversió que pot estar aguantant que tot això passi”\nCom està ara el comerç a Baricentro després d’un any de pandèmia?\nAquest centre comercial és totalment diferent de la resta pel que fa a la propietat. La majoria de centres comercials estan concebuts com un negoci comercial en una part, tot i que realment és un negoci immobiliari. Qui posa els diners, l’empresa promotora, el que vol és fer negoci amb el lloguer dels locals. Baricentro és diferent, perquè està formada per dues comunitats de propietaris: una que es va fundar l’any 1980, quan va obrir la primera fase, i una segona que va obrir el 1992. Aquí som 96 propietaris, i hi ha molt comerç petit, molts petits comerciants que han patit moltíssim. Baricentro no té darrere un fons d’inversió que pot estar aguantant que tot això passi. Molts dels propietaris que tenen llogat el local viuen d’aquests ingressos, i els comerciants depenen de l’activitat del centre comercial, i per tant molta gent ho està passant molt malament; especialment els del sector de la restauració, que els van tancar a l’octubre, els van deixar obrir una setmana al desembre, i els van tancar fins ara a mitjans de març. Aquesta gent porta pràcticament set mesos sense operar, i és insostenible.\nQuants negocis preveu que aguantaran?\nNo ho sabem. La setmana del 8 de març vam tornar a obrir amb ganes i això, però la qüestió no és fàcil, i sobretot si continua el ritme de tornar-nos a tancar cada vegada que repunten una mica els casos de Covid-19. Sí que sabem que hi ha gent que ja ha tancat, i que després del primer confinament ja no va tornar a obrir. Al Nadal sí que ha estat més o menys obert, perquè la gent ha aprofitat per vendre una mica, però n’hi ha que no han tornat a obrir. Botigues tancades n’hi ha poques, ara mateix sis o set, però només de moment.\n“Sabem que hi ha comerços que han tancat, que després del primer confinament ja no van tornar a obrir”\nCom s’organitza la comunitat de propietaris?\nBaricentro és com una escala de veïns, amb dos comunitats de propietaris, però en comptes de pisos tenim locals comercials. En l’inici tots eren propietaris i explotadors del negoci, però evidentment molta gent s’ha jubilat, alguns propietaris han mort o es dediquen a una altra cosa. I aquests han llogat l’immoble. Però són la majoria propietaris petits, i en alguns casos també grans, com en el cas de Leroy Merlín o Carrefour. La resta de centres comercials no són així. Aquí a les oficines hi ha una gerència contractada, que som 10 persones, a més de personal de manteniment i seguretat, que treballem per la comunitat de propietaris. Hi ha uns estatuts, unes assemblees, una aprovació de pressupost, un president de la comunitat… Funciona igual que una escala de veïns, i ens regim també per la llei de la propietat horitzontal.\nPascual, davant l’edifici del centre comercial | Pau Quintana\nFins la pandèmia Baricentro funcionava bé?\nLa nostra evolució era boníssima! De fet estàvem treballant en una ampliació del centre, que s’havia de fer sobre un dels pàrquings, entre les portes 1 i 2 del Baricentro, que és un “proindiviso”, una part que és propietat a parts iguals de tots els comerciants, i s’havien d’acabar de posar d’acord quan va arribar la pandèmia. S’havia de separar la parcel·la que es vol construir de la resta del pàrquing, però amb el virus tot això ha quedat aturat, i el judici que hi havia associat s’ha hagut de retrassar per tercera vegada fins a finals de 2021. L’interès de fer l’ampliació hi era: es volia dotar d’un espai gestionat per la gerència per llogar els locals segons els interessos generals de Baricentro. Però com quedarà tot després de la pandèmia? No ho sabem. Dependrà de com puguin aguantar els comerciants i com evolucioni la pandèmia. No som una gran empresa amb un enorme capital al darrere: som molts petits propietaris i empresaris dins un mateix edifici.\n“La nostra lluita de fa molt de temps és que es millori el transport públic per venir a Baricentro”\nHi ha molta gent que té problemes per arribar al Baricentro si no és en cotxe. Voldríeu que hi hagués més transport públic per venir-hi?\nHi ha una línia d’autobusos Barberà-Baricentro, però el més lluny que et permet anar és a l’estació de tren de Barberà. Sí, la nostra lluita de fa molt de temps és que es millori el transport públic. Però estem a cavall de dues poblacions, Barberà i Ripollet, que estan al voltant dels 30.000 habitants cadascuna, i per tant cap de les dues poblacions estan obligades a tenir transport interurbà, perquè no arriben al mínim de 50.000 habitants. Nosaltres tenim un conveni amb l’Ajuntament de Barberà per aquesta línia de bus, però és cert que el centre té una ubicació fantàstica per venir en cotxe. Fa 40 anys, ningú pensava que vindries a comprar a peu, i Baricentro no està pensat per venir en transport públic. I cap línia que passi per aquí té una ubicació físic fàcil per parar. Nosaltres clar que ho reivindiquem, però quan es demana transport públic des d’una empresa privada es pensa que es demana per fer negoci, no per necessitat de la població.\nFa temps que es planteja el problema de la passarel·la per arribar a peu de forma segura des de Barberà per sobre de l’AP-7. Com van les negociacions?\nL’objectiu de l’Ajuntament i el nostre és el mateix, el problema és el finançament. El projecte de la passarel·la està lligat al projecte d’ampliació que dèiem abans: l’empresa que feia el projecte d’ampliació assumia part dels costos d’aquesta passarel·la. Com que el projecte d’ampliació està parat de moment perquè el judici que ho ha d’esclarir s’ha posposat diverses vegades per la pandèmia, encara està encallat. Es preveu que el judici es faci a l’octubre del 2021. El nostre interès és màxim, però també el dels hotels i les oficines que estan aquí amb nosaltres. Qualsevol cosa facilitaria que els ciutadans poguessin anar fins la línia d’autobusos ordinària, però ara mateix és una qüestió econòmica pendent de la resolució del litigi sobre el projecte d’ampliació. El conveni amb l’empresa indicava que ells havien d’aportar dos milions d’euros per la construcció de la passarel·la.\n“La construcció de la passarel·la està lligada a unes obres que depenen d’un litigi entre propietaris”\nCreieu que això canviarà després de la pandèmia?\nBé, quan es resolgui el judici sobre el projecte d’ampliació, quedarà pendent veure qui vol posar els milions que han de posar-se per l’ampliació. Abans del 2020 hi havia diverses empreses interessades, però com quedarà el nivell d’inversió després del 2021, això ja no ho sé. Entenem que si continuem forts i vius hi haurà interès, però tot depèn de com ens en sortim d’això. Seria fantàstica la passarel·la no només per nosaltres, sinó també per l’hotel i l’edifici d’oficines. Ens interessa a tots, el problema és que s’ha de finançar.\nSuposant que tot vagi bé, quant de temps preveieu que tardaria la construcció?\nTeòricament, l’edifici d’ampliació s’hauria de construir en 18 mesos, tot i que tot depèn de quan es comenci. El problema és que després hi hagi interessats en llogar els locals. Tot dependrà també del volum de negocis que tanquin mentrestant, perquè si hi ha negocis tancats als edificis actuals, ningú tindrà interès en construir-ne de nous.\n← Més trucades però menys denúncies de violència masclista al Vallès al 2020\nL’habitatge, el més destacat dels temes previstos al ple d’abril →


Mercolleida aprova els comptes anuals amb un superàvit de 32.802 euros\nPer Redacció el\t 19/06/2018 Economia i Treball\nLa Junta General Ordinària d’Accionistes de Mercolleida s’ha reunit aquest dijous per analitzar i aprovar els comptes anuals i l’informe de gestió de l’exercici de 2017, amb un resultat positiu de 32.802 euros. El paer en cap i president de Mercolleida, Àngel Ros, ha destacat el superàvit que torna a registrar la llotja agropecuària. Ros ha explicat que els ingressos han estat de 675.715 euros que provenen bàsicament de l’arrendament de les oficines de l’edifici i de les quotes que paguen els usuaris per rebre la informació sobre els mercats agrícoles i ramaders que genera l’entitat. El 63% del volum de negoci correspon a les quotes dels usuaris de Mercolleida i el 37%, del lloguer d’oficines, un percentatge que l’any que ve s’estima que pugi amb les obres que s’han fet a l’edifici. Pel que fa a les despeses totals, aquestes han estat de 642.913 euros.\nJunta General Ordinària d’Accionistes de Mercolleida\nL’alcalde ha indicat que les obres de reforma i ampliació de l’edifici es preveu que acabin el 15 de juliol, permetent incrementar l’espai de l’entitat i guanyat en confortabilitat i en accessibilitat. També ha exposat la transformació digital de l’ens, que inclou una nova pàgina web i una aplicació mòbil, en català, castellà i anglès. Ros ha remarcat que la modificació estatutària que s’ha fet per adaptar-se a la legislació administrativa electrònica i de transparència.\nEl Conseller Delegat de Mercolleida, Francesc Ollé, ha assegurat que cada any Mercolleida incrementa el seu prestigi com a llotja de referència, en especial en el mercat del porcí, de referència estatal i europea, i la professionalitat que ofereix als diferents sectors. Ollé ha desglossat el comportament dels mercats agrícola i ramader. Sobre el sector del cereal i farratges ha dit que és un mercat que funciona, amb bona participació de les principals empreses del sector i que la setmana passada es va reunir per fixar un preu de referència de l’ordi. No s’han registrat especials dificultats en l’àmbit de la fruita de llavor, pera i poma. La fruita de pinyol comença ara, com l’any passat, s’espera col·laborar amb el Departament d’Agricultura perquè passi informació sobre les vendes de centrals i des de Mercolleida poder oferir el preu que el pagès podria liquidar.\nPel que fa a l’àmbit ramader, el mercat del porc funciona bé. S’han fet tres juntes de govern i hi ha 18 cèntims de diferència de preu respecte l’any passat, el que significa que hi ha més dificultats per negociar. Sobre el boví, Ollé ha informat als membres de la Junta sobre l’aprovació del conveni presentat per la Llotja Agropecuària a Provacuno, l’Organització Interprofessional de la Carn de Boví d’Espanya, a través del qual s’elaboraran informes mensuals sobre la situació del sector boví. I, finalment, de l’ovi i el conill, mercats més petits, s’està igual que els últims temps.\nEl tinent d’alcalde Rafael Peris ha assistit a la junta de Mercolleida, així com el director dels Serveis Territorials d’Agricultura a Lleida, Ferran de Noguera, entre altres membres de la junta.\nArticle AnteriorTàrrega amplia amb més activitats festives la tradicional celebració de Sant Joan\nSegüent Article El Festival de Música de Rialp aposta per la diversitat en la seva 18a edició\nCCOO de Lleida continua la seva lluita contra les falses cooperatives de la indústria càrnia


El Síndic alerta dels problemes de seguretat de l’estació de l’AVE de Girona i demana a Adif que desencalli el pla - Síndic de Greuges de Catalunya - El defensor de les persones\nEl Síndic alerta dels problemes de seguretat de l’estació de l’AVE de Girona i demana a Adif que desencalli el pla\nEl desallotjament forçós del recinte per la presència d’una maleta sospitosa ha generat la indignació dels usuaris\nRafael Ribó va actuar d’ofici arran de la inundació del túnel, a finals del 2014, i està esperant la resposta d’Adif\nArran d’un nou episodi que ha posat en dubte l’adequació de les instal·lacions de l’estació de l’AVE de Girona, el Síndic alerta que el pla de seguretat dissenyat per Adif no té l’homologació de la Direcció General de Protecció Civil de la Generalitat. El Síndic va obrir una actuació d’ofici l’octubre de 2014 per analitzar l’actuació de les administracions públiques arran de la inundació del túnel de l’AVE a Girona.\nTant l’Ajuntament de la ciutat com Protecció civil han informat el Síndic que Adif ha deixat les obres inacabades pel que fa al pla de seguretat de l’estació i de tot el tram soterrat. Per la seva banda, Adif encara no ha tramès al Síndic la informació que li ha sol·licitat per aclarir el tema\nEn concret, el Síndic ha demanat informació a les administracions següents: l’Ajuntament de Girona, el Departament d’Interior (Protecció Civil), Adif i també al Defensor del Poble estatal. Aquest últim ha remès un informe que indica que no aprecia cap irregularitat.\nNo obstant això, el desallotjament forçós de l’estació arran de la presència d’una maleta sospitosa ha tornat a despertar nombroses crítiques per la manca de seguretat de les instal·lacions i la inactivitat de l’Administració central i d’Adif.


Els dos primers vols del 19 de desembre procedien de Londres (Gatwick) i Manchester i van aterrar amb uns 400 passatgers, que van anar a esquiar a les pistes d’Andorra. El 26 de desembre van aterrar 4 avions procedents de la Gran Bretanya (amb 1.150 passatgers embarcats a Londres, Manchester i Belfast) i el 8 de gener ho faran altres procedents de Bristol i Birmingham. La previsió és que durant la temporada d’hivern puguin arribar 33.000 passatgers fins a l’abril en aquests vols del turoperador Neilson-Thomas Cook, dels quals 16.000 són esquiadors, que s’estaran una mitjana d’una setmana als complexos hivernals del Pirineu.\nLa companyia operarà durant 14 setmanes, amb 6 vols setmanals des de Londres, Manchester, Birmingham, Bristol i Belfast a partir del 8 de gener. Els avions que aterren són Airbus Boeing, amb capacitat per a 300 passatgers. Cal dir que l’estació de Baqueira Beret ha signat un conveni amb Neilson-Thomas Cook per traslladar aquesta temporada un miler d’esquiadors britànics (uns 75 per setmana) al complex de la Val d’Aran.\nLa terminal de l’Aeroport de Lleida-Alguaire va rebre més de 28.000 passatgers durant l’any 2011. Una de les novetats significatives que es presenten per a l’any 2012 és que hi haurà vols regulars durant tot l’any entre Lleida-Alguaire i Palma de Mallorca, operats per Air Nostrum. D’altra banda, es mantindran els vols durant la temporada d’estiu d’Air Nostrum a Eivissa i Maó, com l’any 2011.\nUn altre dels objectius per al 2012 és ampliar la promoció a països com Irlanda, el Regne Unit, els països escandinaus, Rússia, Ucraïna i Polònia i elaborar un estudi sobre la demanda per transportar mercaderies agroalimentàries de Lleida.


recomana.cat - Crònica Què s'amaga darrera BRUELS?\nDel 10/04 al 10/04\nVam entrar en la sala d'assaig abans de la seva estrena a la passada edició del Festival Grec i ens vam trobar...\nQuè s'amaga darrera BRUELS?\nEns diferenciem dels animals per moltes coses, algunes de ben simples. Però potser la més preuada és la memòria. Aquella que ens acompanya durant tota la vida, que per molt que vulguem abandonar-la és la nostra amiga més fidel, i que quan morim deixem als nostres éssers estimats.\nBruels és un cant a aquesta memòria des de la joventut, la que té tota una generació que ha deixat d'estar adormida i busca les respostes que van callar els seus avis, i que mai es van a atrevir a preguntar els seus pares. Sembla ser que vuitanta anys després està més per permès preguntar-se per què.\nI precisament és aquesta una de les coses que d'entrada més sorprèn, com tota una nova generació es qüestiona temes als quals les generacions anteriors no havien parat mai gaire atenció i ho fa com si fos un conte. Això sí, lluny de voler emblanquinar els fets, la faula ens transporta a una realitat que molts no vam viure però que sentim massa propera, com si fos nostra.\nA l'assaig vam començar a dibuixar les històries a través del text, conservant els trets diferencials dels actors, els seus noms, la seva parla, la barreja de català i castellà i de gèneres… Ens hem d'imaginar on són, com van vestits i tota la resta que sí que veurem quan entrem a l'Espai Lliure, l'obra estigui tancada i la història més viva que mai.\nA la xerradeta post assaig descobrim allò que la "fredor" d'un espai d'assaig no permet veure. Una de les claus de muntatge es troba en la escenografia que, sense fer gaires spoilers, estarà sobreimpresa al terra, una metàfora massa real de la que encara és la casa no escollida dels milers d'ajusticiats del franquisme.\nLes tres bandes escenogràfiques del Lliure faran protagonistes els espectadors. I és que en una obra tan de pell, el nosaltres es converteix en el centre. Algunes de les rèpliques dels intèrprets buscaran una mirada còmplice que, en silenci o no, aquí cadascú és lliure, sabrà que aquesta història també és en part seva.\nI acabem com hem començat parlant d'animals que, al cap i a la fi, són els que donen títol al muntatge. Per què Bruels? Perquè són, com es coneix a l'Empordà, els brams estremidors de les bèsties que es queden atrapades al fang. I sense ser bèsties ni animals de cap mena, és el que ressona en les consciències d'aquells que ens neguem a oblidar i que seguirem, generació rere generació, bramant.\nPer sempre, us estimem!


Avís legal — Vic Turisme\nUsted está aquí: Inicio Inicio Avís legal\nS'aconsella a l'usuari llegir atentament les condicions i instruccions publicades a victurisme.cat cada cop que hi accedeixi, atès que l'accés al web implica la lectura i acceptació d'aquestes condicions i instruccions.\nMitjançant l'accés i l'ús de victurisme.cat l'usuari manifesta el seu acord de forma expressa, plena i sense reserves a les condicions i instruccions publicades en el moment de l'accés.\nL'usuari es compromet a fer un ús adequat i lícit dels continguts i serveis que ofereix victurisme.cat, a abstenir-se de realitzar activitats il·legals, il·lícites o contràries a la bona fe i a l'ordre públic. En especial, l'usuari ha d'evitar tota conducta que pugui atemptar contra el principi de no discriminació per raons de sexe, raça, religió, ideologia o qualsevol altra circumstància personal o social.\nEn conseqüència, l'Ajuntament de Vic es reserva el dret a excloure l'usuari que incompleixi les condicions d'accés i ús a victurisme.cat sense previ avís, i a adoptar totes les mesures que consideri oportunes en cada moment, per tal d'evitar les activitats i conductes descrites.\nL'objectiu del portal victurisme.cat és avançar cap al concepte d'administració oberta per presentar de forma digitalitzada l'oferta de serveis que l'Ajuntament de Vic dóna als seus ciutadans i ciutadanes, i facilitar l'accés de qualsevol persona interessada a la informació de què disposa l'Ajuntament sobre la ciutat; així mateix, també pretén difondre les activitats i serveis oferts des de l'Ajuntament, i fer servir la xarxa com un mitjà rellevant en la interacció amb la ciutadania.\nLes dades i continguts que apareixen publicats a victurisme.cat hi són, exclusivament, amb caràcter informatiu. L'usuari assumeix, coneix i accepta que poden ser inexactes, contenir errors o no estar degudament actualitzats.\nL'Ajuntament de Vic es reserva el dret de modificar de forma unilateral, sense previ avís, els continguts publicats, a introduir nous continguts, i a eliminar, limitar, impedir o suspendre de forma temporal o definitiva l'accés de l'usuari a determinats continguts de victurisme.cat,segons les necessitats dels serveis oferts i les condicions generals publicades al portal.\nL'Ajuntament de Vic no serà responsable, en cap cas, de les dificultats d'accés a victurisme.cat originades per un funcionament deficient o incorrecte de la comunicació prestada pels operadors de serveis d'accés a Internet.\nL'Ajuntament de Vic no pot garantir l'accés a victurisme.cat sense interrupcions, desconnexions, demores, mal funcionament o qualsevol altre inconvenient aliè a l'Ajuntament.\nL'Ajuntament de Vic no assumeix cap responsabilitat derivada dels danys que es puguin causar en els equips dels usuaris com a conseqüència de l'existència de possibles virus informàtics que la persona usuària pugui contraure a causa de la navegació per victurisme.cat.\nL'Ajuntament de Vic no és responsable que les còpies temporals siguin actuals i no manipulades per persones alienes a victurisme.cat.\nL'Ajuntament de Vic no es responsabilitza de la utilització que l'usuari faci dels continguts publicats a victurisme.cat.\nL'Ajuntament no pot garantir la utilitat, l'actualitat o la manca d'errors dels continguts facilitats a victurisme.cat, que en tot cas hi són amb caràcter orientatiu i informatiu. Aquesta informació no es pot considerar com a infal·lible, fet pel qual s'ha de contrastar amb d'altres fonts, prèviament a l'adopció de qualsevol opinió o decisió per part de l'usuari.\nFinalment, l'Ajuntament de Vic no es pot responsabilitzar dels continguts (serveis, tràmits o qualsevol altra informació) que les entitats externes, enllaçades des del portal victurisme.cat, puguin oferir a les persones usuàries.\nTots els elements del portal victurisme.cat (inclosos, sense caràcter limitatiu, codis font, bases de dades, disseny, imatges, fotografies, dibuixos, gràfics, aplicatius, motors de cerca, pàgines, logotips, marques i noms comercials) són propietat, han estat cedits o són objecte de llicència a favor de l'Ajuntament de Vic, llevat que ho indiqui expressament. A aquest, els drets d'autoria i explotació en tota la seva extensió i modalitats es troben protegits per les normes nacionals i internacionals de propietat intel·lectual i industrial, la infracció de les quals pot constituir una activitat il·lícita i delictiva.\nEn concret, i sense limitar l'obligació de l'usuari expressada a l'apartat anterior, queden prohibides la reproducció (excepte per a l'ús privat), la transformació, distribució, comunicació pública i, en general, qualsevol altra forma d'explotació, per qualsevol procediment, de tots o part dels continguts de victurisme.cat, com també del disseny, selecció i forma de presentació del materials inclosos.\nQuan s'estableixi l'enllaç amb victurisme.cat no es podrà incloure cap marca comercial o signe diferent de l'adreça d'URL del portal, i es prohibeix expressament establir vincles des de pàgines que continguin manifestacions o propaganda de caràcter racista, xenòfob, pornogràfic, d'apologia del terrorisme, en contra dels drets humans o qualsevol altra de caràcter il·lícit o contrari a la moral o l'ordre públic.\nEn cap cas es podrà donar a entendre, ni declarar que l'Ajuntament ha autoritzat, intervé, avala, promociona, participa o ha supervisat els continguts de la pàgina on figuri l'enllaç, ni tan sols que es consent la seva inclusió, excepte si hi ha autorització expressa.\nLa presència a victurisme.cat d'enllaços a altres webs externes té un caràcter merament informatiu. Per tant, l'Ajuntament de Vic no es responsabilitza ni dóna cap tipus de garantia respecte a:\nEls termes o condicions d'ús del web extern, modificació, compliment, execució i resolució.\nL'Ajuntament de Vic, en consonància amb la política de protecció de dades que tot seguit definim, es compromet a respectar la privacitat i confidencialitat de les vostres dades.\nTota la informació que es recull a victurisme.cat és tractada amb una absoluta i estricta confidencialitat.\n1 - Tractament de les dades\nEs garanteix la confidencialitat en el tractament de totes les dades de caràcter personal a les quals es tingui accés com a conseqüència del registre a victurisme.cat.\nNomés es demanarà el registre de dades de caràcter personal quan aquestes siguin necessàries per a la sol·licitud d'algun servei facilitat a través de victurisme.cat. Les dades obtingudes i les que es puguin originar com a conseqüència de l'execució del servei resulten necessàries per al desenvolupament, control, gestió i execució dels tràmits sol·licitats i seran incorporades als fitxers adients creats.\nTant els responsables dels fitxers com qui intervingui en qualsevol fase del tractament, estan sotmesos al més estricte secret professional, amb un especial compromís d'adoptar els nivells de protecció i les mesures necessàries, tant tècniques com organitzatives, per garantir la seguretat de les dades de caràcter personal i evitar-ne l'alteració, el mal ús, la pèrdua, el robatori, el tractament o l'accés no autoritzat.\nFinalment, l'Ajuntament de Vic garantirà que tant els fitxers i programes, com els equips i locals que intervenen en el procés de tractament de les dades registrades, compleixen els requisits d'integritat i seguretat establerts a la normativa vigent en cada moment.\n2 - Deures i obligacions\nL'usuari podrà exercir tots els drets reconeguts per la normativa sobre protecció de dades de caràcter personal vigent en cada moment i, en especial, els drets d'accés, rectificació, cancel·lació i oposició.\nL'exercici d'aquests drets s'haurà de fer conforme amb la normativa aplicable en matèria de protecció de dades de caràcter personal.\nL'usuari que faci servir els serveis oferts per victurisme.cat haurà de facilitar les dades demanades segons el principi de bona fe i, per tant, no es podran donar dades inexactes o inexistents.\nLes dades de caràcter personal recollides com a conseqüència del registre a victurisme.cat, no seran facilitades o comunicades a tercers aliens a aquest Ajuntament, excepte quan siguin necessàries per a la prestació del servei sol·licitat o siguin requerides per les autoritats públiques competents, de conformitat amb les disposicions legals i reglamentàries aplicables en cada moment.\n4 - Consentiment\nLa sol·licitud d'un tràmit mitjançant el portal implicarà l'acceptació expressa i sense reserves de la política de privacitat de dades de caràcter personal que manté l'Ajuntament de Vic.\nLa introducció i el registre de les dades de caràcter personal per part de l'usuari comportarà: l'acceptació i autorització expressa a l'Ajuntament per a la seva recollida, i per a la seva incorporació als fitxers adients i el tractament necessari pertinent; l'acceptació voluntària de la cessió de les dades registrades únicament quan aquesta sigui necessària per a la prestació del servei sol·licitat; i finalment, l'autorització per a la seva conservació durant els terminis previstos a les disposicions legals aplicables.\nAtès que l'autorització de l'usuari al tractament i cessions indicats té caràcter voluntari, l'usuari podrà revocar l'autorització aquí concedida, tant per al tractament com per a la cessió de les dades, segons els termes establerts a la normativa sobre protecció de dades vigent en cada moment.\n5 - Drets dels afectats\nEls usuaris podran, en qualsevol moment, exercir els drets reconeguts per la normativa de protecció de dades i, en particular, els drets d'accés, rectificació, cancel·lació i oposició, així com també el dret a revocar el consentiment prestat per a la cessió de les seves dades.\nAquests drets poden ser exercits tant per l'usuari com pel seu representant, mitjançant una sol·licitud escrita i signada a l'Oficina Municipal d'Atenció Ciutadana.\nL'exercici d'aquests drets ha de regir-se per la normativa sobre protecció de dades de caràcter personal.\n6 - Transaccions segures\nLes comunicacions de dades de caràcter personal a l'Ajuntament de Vic mitjançant el portal victurisme.cat es produiran sempre dintre d'un entorn segur.\nTota informació de caràcter confidencial, incloent les dades personals, es manté confidencial gràcies a l'ús de connexions segures, la qual cosa significa que les dades només poden ser intercanviades entre l'usuari i l'Ajuntament, i que no hi poden accedir terceres persones. El símbol del candau en el seu navegador (com per exemple, quan se sol·licita un tràmit) indica quines pàgines cobreixen aquest sistema de seguretat.\n7 - Política de galetes (cookies)\nEl portal victurisme.cat fa servir les cookies només per obtenir informació sobre la data i l'hora de l'últim cop que l'usuari va visitar el nostre portal, i els continguts escollits a la seva navegació amb la finalitat de treure estadístiques d'ús del portal.\nCom a mecanisme de control, l'usuari té la possibilitat de configurar el seu navegador per ser avisat de la recepció de cookies pel seu ordinador, si bé l'Ajuntament no es responsabilitza que la seva desactivació impedeixi el funcionament correcte de la pàgina.\n8 - Legislació aplicable\nLa privacitat de tota la informació facilitada, tant la facilitada per l'usuari a través dels diferents formularis de sol·licitud de dades personals, com l'accessible a través de victurisme.cat, estan regulades per la Llei orgànica 15/99, de 13 de desembre, de protecció de dades de caràcter personal i pels reglaments que la desenvolupen.\n29°C · 15°C


Bar Can Ton: la cuina de la Plana de Vic, al plat\nTxuleton a la brasa, el cap i pota clàssic, botifarra amb denominació, carn del perol... Plats clàssics, ben cuinats i amb un toc d’innovació. És el que ofereix el Bar Can Ton de Santa Eulàlia de Riuprimer, a Osona. Un negoci que aporta l’experiència de tres generacions darrere els fogons i que aposta per la proximitat i la qualitat del producte.\nLa carn a la brasa és una de les seves especialitats. Però que això no us faci pensar en què es tracta d’un restaurant més de la Plana de Vic. Perquè el Bar Can Ton té personalitat pròpia i una cuina innovadora que sorprèn el comensal des de la presentació fins a la primera queixalada.\nEl Toni Prat Camps segueix amb la tradició familiar i capitaneja els fogons de Can Ton. El nom li ve del seu avi, Ton Camps, que regentava el bar i restaurant, una casa de menjars que alhora funcionava com a colmado d’un poble petit, Santa Eulàlia de Riuprimer (Osona), on actualment encara tothom s’hi coneix. Són tres generacions que han donat renom a Can Ton, a la qualitat del menjar i a la reivindicació del llegat gastronòmic de la comarca.\nLes mitjanes entren per la vista. Es tracta d’una carn excepcional, ja que el mateix Toni s’encarrega de seleccionar-ne cada dilluns els blocs de vedella que es deixa madurar uns 45 dies, amb la temperatura i la humitat idònies. La carn es talla al moment, just abans del servei, i es cou en foc de llenya amb brasa d’alzina de la Plana.\n“Som uns privilegiats!” s’exclama el Toni, per la qualitat indiscutible de la carn de la zona. La botifarra fins i tot té denominació. Coneguda com la llonganissa de Can Riera, el clima de l’entorn fa que tingui unes característiques excepcionals. Evidentment, els embotits i la carn del xai del ramat de la Plana també valen un viatge.\nUn altre tret distintiu de Can Ton és la seva investigació constant de les “receptes de la iaia”. Les conviden de tant en tant als seus fogons per mirar de reproduir les grans receptes clàssiques que mai no moren. Després hi aporten un toc contemporani, eliminant greixos i elaborant vinagretes lleugeres. Entre els clàssics, reivindiquen el seu cap i pota (sense tripa) el morro de porc o la carn del perol (típica d’Osona, amb vinagreta de mostassa).\nPerò entre els imperdibles del local, sorprèn el carpaccio de llengua de vedella i el seu salmó marinat o confitat. Ells mateixos elaboren el seu foie micuit, una altra aposta segura.\nI en l’apartat de les postres, cal destacar que són casolanes: tatin de poma, flam d’ou o pastís de xocolata. Però també provenen de la pastisseria Muntanyola, al mateix poble (tarta de Santiago) i de l’obrador de Lluc Crusellas, del forn El Carme de Vic (cheesecake, lemon pie, tiramisú).\nA Can Ton s’hi respira l’aire d’una casa antiga i molt freqüentada durant dècades pels amants de la bona cuina. En la darrera restauració han conservat l’aspecte de la pedra vista, jugant amb la noblesa de la fusta i el ferro per fer acollidor l’ambient sense perdre les seves arrels. En temps de Covid, es poden demanar els plats per emportar. Can Ton és un valor segur en moments en què, com mai, retornem al gran plaer de menjar bé i com a casa... com a casa les nostres àvies, s’entén.


Next Generation EU: presentació PERTE de Salut d'Avantguarda. ACCIÓ - Agència per la competitivitat de l'empresa Agenda. ACCIÓ - Agència per la Competitivitat de l'Empresa\nDescobriràs les iniciatives destinades a finançar projectes que permetin transformar el sector sanitari a través de la ciència i innovació. Ens ho explicarà el doctor Cristóbal Belda, director del Instituto de Salud Carlos III.\nConèixer el PERTE per a la Salut d'avantguarda.\nUna empresa catalana de l'àmbit de la salut o relacionada.\nJoan Martí, director d'Estratègia Empresarial d'ACCIÓ\nJoan Romero i Circuns, director executiu d'ACCIÓ\nDr. Cristóbal Belda, director del Instituto de Salud Carlos III\nRamon Maspons Bosch, director d'Innovació de l'Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries de Catalunya (AQuAS)


Torres humanes del món: les forces d'Hèrcules venecianes - Levante-EMV\nTorres humanes del món: les forces d'Hèrcules venecianes\nLes Forze nacionali o d'Ercole van tindre una vida molt dilatada i es van practicar en actes festius i commemoratius\nAnton Maria Dilla - Membre de la Colla Vella de Xiquets de Valls\nLes torres humanes són un fenomen que transcendeix tota mena de fronteres polítiques i culturals. És evident que pels valencians les més conegudes són les muixerangues i els castells, però, a poc a poc, en descobrirem d'altres més llunyanes. Com deia el periodista Carles Esteve, «des de sempre la humanitat ha volgut anar més amunt -escalant, intentant volar i conquerir el cel- i aquest és el punt de partida d'aquesta afició tan nostra» i que comparteix aquest propòsit amb altres cultures del món: Magrib, Perú, Itàlia o la Xina, entre d'altres. En aquest article parlarem de les torres humanes venecianes.\nLes Forze d'Ercole han sigut una variable més de les construccions humanes que s'han practicat o es practiquen al món. Les Forze d'Ercole -que en principi es coneixien genèricament com a Forces Nacionals- van tenir una vida força dilatada. La primera època, probablement, actuaren en un dels illots de la Llacuna, la que es coneix com Eraclea, d'on provenien dues nissagues familiars històricament enfrontades (des del s.IXca.al s. XIIIca.). En els inicis, les construccions eren bastides de manera més aviat descurada o matussera. Quan les dues famílies rivals van acabar instal.lant-se a la ciutat de Venècia, s'emportaren i mantingueren alguns costums; costums que també van fer seus gran part dels habitants dels barris extrems de la ciutat els quals ja tenien les seves pròpies desavinences, socials, professionals o laborals entre ells.\nAviat, doncs, les Forze Nazionali o d'Ercole van servir com un element més de pugna i a ser practicat en actes festius i commemoratius. La competència es va concentrar en dues colles o faccions que també rivalitzaven entre elles: els Castellani, que rebien suport majoritari dels veïns que habitaven als barris de l'est de la ciutat i que treballaven a l'Arsenal i els Nicolotti, que eren els residents de la part occidental, format bàsicament per pescadors i venedors de peix. En el decurs del temps, la rivalitat es va concentrar en les construccions humanes, objecte de la nostra atenció i en alguns altres entremesos, a més de les regates. En el cas de le Forze es tractava de veure qui realitzava les construccions més complexes, tan en alçada com en bastiment, i les actuacions se centraven, sobretot, el dia del Dijous Gras del Carnaval venecià. Concentraven força i destresa.\nLes Forze d'Ercole van actuar regularment durant uns quants segles (primer a l'illa d'Eraclea i com a mínim, entre els segles XIII/XIV al XVIII/XIX a Venècia i alguna altra ciutat) fins que va caure la República de Venècia l'any 1797. Amb tot, encara ho van fer, de forma extraordinària o puntual, a principis del segle XIX (1810), després d'uns anys de prohibició napoleónica.\nLes dues faccions estaven formades quasi exclusivament per homes que es dedicaven a bastir un ventall d'estructures humanes, la major part de les quals tenía una estètica piramidal, i la seva arquitectura era eclèctica. Per exemple, segons el tipus de figura que aixecaven s'ajudaven, o les combinaven, amb taulons de fusta; en d'altres només ho feien amb persones. Eren exercicis que podien variar en alçada i, per tant, a part de requerir habilitat per part dels executants, feia falta, tal com hem apuntat, força i una bona dosi d'agilitat i equilibri, tant si actuaven en terra ferma com en els canals, ja que les representacions es feien damunt d'una base formada per un taulat de fusta que s'apoiava damunt d'uns bocois (o bótes), de manera que l'escenari quedés suficientment elevat. Si l'exercici es realitzava en un dels canals, lligaven dues barcasses i actuaven damunt d'aquella superfície molt més inestable. Tot amb tot, les construccions havien arribat a tenir vuit pisos.\nLes dues colles que actuaven estaven formades per un mínim de trenta persones entre homes, joves i la criatura -el cimiereto- que el coronava. Tenim constància que en alguna ocasió d'aquest rol se n'havia ocupat una noia. Els més grans havien de tenir necessàriament una bona constitució física, ja que eren els que formaven la base que suportava tot el pes. El grup de "baixos" -fent servir el nostre vocabulari- l'integraven un determinat nombre de persones en funció de la figura que volien alçar: deu, dotze, setze o vint homes que anomenaven forte, saorna o zavorre (en algún cas feien servir expressions dialectals), els quals formaven la base de la construcció. Quan l'arquitectura ho requería, actuaven de portadors, com els del circ, que soportaven damunt de les seves espatlles les bigues de fusta -o arborans- on es bastia l'estructura humana. Les estructures estaven configurades, majoritàriament, per homes, o, com hem relatat, compostes, és a dir, combinades amb cossos humans entrelligats amb taulons (potser era la conseqüència de que gran part dels components de les faccions eren treballadors de les drassanes o pescadors). Les formes que predominaven en les construccions eren piramidals; molt semblants a les d'altres cultures, com ara les muixerangues. Els que anaven als pisos intermitjos, el nombre dels quals anava disminuint gradualment fins arribar al capdamunt, se'ls denominava secondi, terzi,€ i a més ser uns bons atletes, àgils i amb la suficient perícia en la disciplina de la perxa. Pensem que, sense ser professionals, en algunes estructures havien de mantenir en equilibri, si la figura ho requeria, els que s'enfilaven als extrems i feien tot tipus de postures i giragonses. I el que coronava la construcció havia de ser algú que pesés poc i fos valent. El cas de la noieta de la que tenim coneixement es deia Bàrbara Flaminia, que havia format part d'una de les faccions i més endavant va ser de les actrius més famoses del segle XV. Tan bon punt es coronava aquella mena de piràmide, el cimiereto feia un seguit de postures i cabrioles i, els més atrevits, algun salt mortal (tombolo o impalo en deien). Volem fer notar que una de les postures que realitzava el cimiereto -alçar un peu i obrir els braços- era molt semblant a la que més ençà, i encara en l'actualitat, feia l'enxaneta quan culminaven la construcció del Ball de Valencians i més endavant continuades pels Xiquets de Valls (fins l'últim terç del segle XIX) i que encara fan les actuals Muixerangues valencianes.\nSabem per l'historiador francés, Leon Galibert, que quan aquella criatura arribava al cim de la construcció es col·locava cap per avall i, després de realitzar diferents moviments amb els braços i els peus tornava a la seva posició "natural", feia una salutació al Dux i es llançava al buit des d'una alçada de més de trenta peus, caient damunt d'un gran coixí o matalàs que prèviament havien col.locat a terra, just a tocar l'estructura. El desmuntatge o "descarregada" de la construcció tots els components el completaven seguint el mateix camí. Després de saltar el cimiereto ho feia el que el sostenia (il sottocimiereto) i així, successivament, fins que quedaven els de la base. Del que es tractava era quin dels dos bàndols mantenia durant més estona l'equilibri sense caure o podia completar la construcció. La colla que reexia era qui en sortía victoriosa.\nLes construccions tenien, indefectiblement, un sentit figuratiu o al.legòric. Entre les més famoses hi havia Il Colosso di Rodi, La Cassa di Maometto, La Bella Venezia, L'Unione, La Verginella, La Gloria, La Fama, Il leone, L'ànara ,I Banchetti, Le tredese teste, La caréga Imperial, Il Gran Mogòl.\nL'execució d'aquells exercicis, com passa en la majoria d'altres tipus de torres humanes, estava animat per un grup de músics. Pels testimonis escrits que existeixen, hem arribat a la conclusió que els instruments havien de ser pifferi, bombardes o xirimíes, trombes, trompetes i tambors. Del que no tenim constància és de la melodia que s'interpretava.\nAprofundir més exhaustivament sobre les Forze d'Ercole donaria per un treball molt més extens. Potser en una altra ocasió.


Programa d'activitats pedagògiques curs 2017-2018\nEl Museu Marítim de Barcelona presenta el Programa d'Activitats Pedagògiques per aquest curs escolar 2017-2018. El Centre de Recursos Educatius del Mar organitza activitats per a grups d'alumnes d'Educació Intantil, Educació Primària, ESO i Batxillerat, i ofereix assessorament als professionals de la docència interessats a impartir propostes educatives d'àmbit marítim.\nEl Museu continua amb el seu procés de renovació, amb l’objectiu de continuar sent un referent cultural per a Catalunya i una eina educativa de primer nivell. Tot aprofitant la restauració de la seva seu de les Drassanes Reials, s’ha dissenyat un nou model expositiu que inclou itineraris pel Port de Barcelona i els barris mariners de la capital catalana. També es faran visites als vaixells de la companyia Grimaldi Lines. Aquestes activitats se sumen a les tradicionals del seu programa educatiu, que es realitzen des de l’Sphaera –el planetari inflable del Museu- i l’Espai Educatiu.\nCom a adjunt teniu disponible la guia d'activitats pedagògiques 2017-2018. La guia s'estructura en nivells educatius i recull una descripció breu de cadascuna de les activitats. Per a informació més detallada de cadascuna de les activitats consulteu les fitxes que trobareu dins l'apartat programa pedagògic de la web o consulteu el blog mmbeducacio.blogspot.com