El Camp Nou deixa clar que no vol Griezmann vestit de blaugrana\nEl francès és el més xiulat per l’afició, que no oblida que va rebutjar el Barça\n3 min. Barcelona 06/04/2019 22:00\n651x366 Antoine Griezmann, amb la pilota a les mans, va ser el jugador de l’Atlètic de Madrid més xiulat ahir al Camp Nou. / LLUÍS GENÉ / AFP Antoine Griezmann, amb la pilota a les mans, va ser el jugador de l’Atlètic de Madrid més xiulat ahir al Camp Nou. / LLUÍS GENÉ / AFP\nAl Camp Nou es disputaven dos partits. Un, crucial per al futur de la Lliga. L’altre, interessant per saber quin seria el veredicte de l’afició sobre Antoine Griezmann al seu principal espai d’expressió: el temple blaugrana. Gairebé un any després de la seva negativa a fitxar pel Barça, l’atacant francès de l’Atlètic de Madrid torna a flirtejar amb el club blaugrana. La incorporació del francès, que passarà a tenir una clàusula de 120 milions a partir de l’1 de juliol (ara és de 200 milions), estaria avalada per la seva qualitat i perquè coneix la Lliga. L’adaptació a un esquema com el blaugrana i la seva impopularitat entre l’afició són elements a l’altre plat de la balança.\nEl primer veredicte de l’afició es va emetre ja als instants previs al partit: abans de cantar l’himne a cappella de forma deliciosa, el nom de Griezmann ja havia estat el més xiulat quan va sonar l’onze de l’Atlètic per la megafonia. El clam que havia fet Ernesto Valverde en la prèvia demanant prioritzar el suport al Barça en lloc dels xiulets a un jugador rival ben aviat va quedar diluït. El públic del Camp Nou té memòria i, encara que Griezmann tingui molta qualitat, rebutjar el Barça i anunciar-ho en un format tan innovador com irritant com el del documental La decisión encara pesa en els aficionats.\nAls voltants del Camp Nou, abans del duel, les opinions eren diverses, però la tendència majoritària era de rebuig cap al possible fitxatge del francès. Les opinions anaven des de les postures més radicals, com la del Joan de Castellar del Vallès -“Si el Barça fitxa Griezmann estripo el carnet”-, fins a les més tolerants, com la del Josep Maria i el Lluís, un parell de socis veterans d’Igualada: “És un fitxatge que han de decidir els tècnics, però el seu moment ja va passar, així que se’l pot quedar l’Atlètic”. “Xiularem el rival, no Griezmann en concret”, afegien els socis igualadins, alhora que el Josep Maria recordava que sí que xiulava de valent a Bernd Schuster quan jugava al Barça “perquè era un futbolista brut”. A l’altra cara de la moneda, en Sergi, seguidor de l’Atlètic de Madrid malgrat ser de Vilafranca del Penedès, desitjava que Griezmann no deixi el conjunt matalasser, ja que el francès i el Cholo Simeone “són imprescindibles”. El seu amic Marc, de Barcelona, és del corrent majoritari que creu que el moment de Griezmann per fitxar pel Barça “ja va passar”.\nPocs eren els que es posicionaven a favor d’un hipotètic fitxatge del francès, tot i admetre que Luis Suárez (que al gener va complir 32 anys) no pot jugar-ho tot. Els elevats decibels de les xiulades cada cop que Griezmann tocava la pilota, però, van deixar clar que seria un fitxatge impopular. L’atacant francès també va ser objecte d’un càntic de la Grada d’Animació: “ Griezmann, cabrón, fuera del Camp Nou ”.\nDesprés del partit, el president del Barça, Josep Maria Bartomeu, no va voler parlar de Griezmann argumentant que mai es refereixen a jugadors d’altres equips. Per la seva banda, Ernesto Valverde va valorar que l’afició té dret a “expressar-se”, però va voler posar l’accent en el fet que l’havia vist “molt contenta” amb el Barça, més que incidir en els xiulets a Griezmann.


L'Amenábar més aventurer fa el salt a la televisió\n'La Fortuna', una història amb tocs 'tintinescs', és la primera sèrie del director\nEls protagonistes de 'La Fortuna'. Movistar+\nUn tresor enfonsat i un pirata modern. Aquests són els dos elements essencials de La Fortuna, la sèrie de Movistar+ amb què Alejandro Amenábar debuta aquest dijous a la televisió. Per endinsar-se en el món de la ficció serialitzada, el director de Mar adentro ha optat per adaptar la novel·la gràfica El tesoro del Cisne Negro, del dibuixant Paco Roca i el diplomàtic Guillermo Corral, un treball que transforma en intrigues polítiques i d’aventures la lluita real d’Espanya per recuperar el tresor de la fragata Nuestra Señora de las Mercedes, enfonsada a principis del segle XIX i localitzada per una empresa nord-americana.\nEl protagonista d'aquesta producció internacional –Movistar+ ha comptat amb la col·laboració del canal nord-americà AMC– és l'Álex, un jove diplomàtic que acaba de començar a treballar al ministeri de Cultura i que s'ha de fer càrrec d'una missió per recuperar el tresor de la fragata espanyola La Fortuna, que ha estat saquejat del fons marí pel capità Frank Wild i la seva tripulació. L'encarregat de donar vida a l'intrèpid diplomàtic és Álvaro Mel, més conegut per la seva faceta d'influencer que per la d'actor. Per a Mel, que té 1,2 milions de seguidors a Instagram, aquest és el seu primer gran personatge, després d'haver fet petits papers i rols secundaris en sèries com La otra mirada i Madres.\nLa dosi de veterania l'aporta el nord-americà Stanley Tucci, que dona vida al capità Wild, un home que concep la vida com una aventura i que creu s'ha de viure en tota la seva intensitat. Tucci, que acaba de guanyar un premi Emmy a la millor sèrie documental per Searching for Italy, en la qual fa un recorregut gastronòmic pel seu país d'origen, assegurava en la presentació de la sèrie a Sant Sebastià que sent devoció per Amenábar i Mar adentro, una de les seves pel·lícules preferides. Acostumat a ser un actor secundari que sempre acaba destacant, el nord-americà assegura que la clau de la seva feina és "ser honest amb el que estàs fent i compromès amb els altres actors, assegurar-te que estàs explicant la història completa i no només la teva, no intentar presumir o destacar, simplement atenir-te al to de la història i explicar-la". El capità Wild és el dolent de la sèrie, però Tucci assegura que ha intentat fugir de la temptació de fer-lo un personatge massa "evident". "Es tracta de mostrar-lo com una persona completa que, finalment, resulta que no és la persona més simpàtica del món", diu.\nEl trio protagonista de La Fortuna es tanca amb Ana Polvorosa, que interpreta la Lucía, una funcionària que s'unirà a l'Álex en la missió per recuperar el tresor, una aventura que li permetrà fugir de l'avorriment burocràtic en el qual viu immersa.\nEntre el debut cinematogràfic i el debut televisiu d'Amenábar hi ha una distància de 25 anys, que es materialitza en un estil força més convencional que el que demostrava a Tesis, la seva primera pel·lícula. La Fortuna s'intenta emmirallar en les aventures clàssiques amb les quals el director es va criar. "La Fortuna m'ha permès recordar tot aquell cinema del qual vaig disfrutar de petit, pel·lícules de Steven Spielberg, Robert Zemeckis, James Cameron… Crec que aquest esperit de l'entreteniment genuí, de cinema per al gran públic, està present a la sèrie", assegura Amenábar, que remarca que les peripècies dels protagonistes tenen un punt d'aventures de "Tintín de despatx".\nAmenábar reconeix que la sèrie té la forma d'una ficció lleugera, però assegura que també té "una càrrega de profunditat". "Amb aquesta història busco reivindicar la part bona que hi ha en nosaltres: l'honestedat, la justícia i la humilitat".\nsèries Alejandro Amenábar


Alguna cosa devem estar fent malament | Catorze.cat\nMaria Climent | 18/04/2018 a les 10:51h\nArxivat a: Sala d'estar, educació, Diputació de Barcelona, abandonament escolar\nTinc una amiga que és professora de música d’un centre públic d’educació secundària obligatòria a Sant Adrià del Besòs. És una d’aquelles professores per vocació, que s’amoïna amb les circumstàncies personals dels seus alumnes, per si patiran quan arribin a casa, per si faran totes les menjades del dia i, tot i aquestes condicions, s’esforça perquè aprenguin i sobretot, es diverteixin fent-ho. (Ho sé perquè m’explica que els pregunta quina música els agrada i ells li contesten que el trap i doncs, aprendrem a cantar i tocar trap, què hi farem!) Aquesta mateixa amiga em va fer ja fa uns quants anys una reflexió que encara recordo: No sé què passa en algun moment entre educació infantil i primària que els nens deixen d’anar contents a l’escola. Alguna cosa devem estar fent malament.\nQuè porta un adolescent a no voler continuar amb els estudis? Què podem fer perquè l’abandonament escolar precoç sigui el mínim possible? Perquè no se’ns quedi ningú pel camí? Perquè, en la nostra societat, ens en sortim tots? Primer que res haurem de definir què és l’èxit escolar. Així començava la xerrada “Estratègies locals contra l’abandonament escolar” organitzada per la Diputació de Barcelona i impartida per tot un referent en sociologia de l’educació i en anàlisi de desigualtats educatives, la doctora Aina Tarabini.\nEl tema m’apassiona: veig l’educació dels infants i joves com la base d’una societat que esdevindrà d’una manera o d’una altra, segura o perillosa, amable o malcarada, inquieta o ensopida, lliure o reprimida. I, pel que veig entre els assistents, tot regidors d’Ensenyament de l'àrea metropolitana de Barcelona, m’alegra saber que no soc l’única a qui li apassiona. (Per cert, que si algú es pregunta on són les dones, sembla que són aquí, a les regidories d’Ensenyament dels municipis.) Mentre es van proposant definicions i s’obre debat sobre si és el mateix l’èxit escolar que l’èxit educatiu (que no ho és, assegura Tarabini), acorden que l’èxit escolar seria “aconseguir finalitzar l’educació obligatòria i continuar estudiant.”\nPerò Tarabini, per definir l’èxit escolar, se’n va a preguntar què n’opinen aquells que més en saben, és a dir: els estudiants que es passen la vida castigats als passadissos del centre. I diuen coses tan interessants com que “l’èxit escolar hauria de voler dir que tens un futur” o tan brillants com “anar contents a l’escola” o tan madures com “l’escola ens hauria d’acompanyar fins a la meta”.\nEl fet que cap dels regidors no hagi contestat cap de les tres respostes dels alumnes és només un exemple de la distància que hi ha sovint entre el món escolar i el món dels estudiants. Quants cops heu sentit, en el vostre entorn o quan éreu estudiants la frase per part d’un professor cap a un alumne conflictiu “fem un pacte: tu no em molestes la classe i jo no et molesto a tu”?\nLa clau –bé, una de les claus, perquè el finançament en seria una altra- explica Tarabini, és poder connectar aquests dos mons. Per a l’alumnat en risc d’abandonament escolar precoç és fonamental veure-hi un sentit (sovint s’avorreixen o es pregunten “què faig aquí?”), trobar-hi un valor vital en el fet d’estar a l’escola, i també, –i això és important– estar-hi emocionalment a gust. “No hi ha esforç sense interès ni sense sentit”, assegura Tarabini, qui, a més, assenyala el valor importantíssim, diria que cabdal, d’un professorat capaç d’estimular-los, acompanyar-los i que es preocupi vitalment per aquests estudiants.\nCatalunya té una taxa d’abandonament escolar precoç d’un 18%, igual que la d’Espanya, de les més altes d’Europa, només per darrere de Malta. Hi ha diversos factors que incideixen en l’abandonament escolar precoç: factors individuals (classe social, sexe, procedència; és a dir: pares sense estudis, mascle, immigrant), escolars (com cada centre aplica el currículum, la composició social del centre, les segregacions per nivell o segregacions socials en els municipis: centres que reuneixen problemàtiques socials, emocionals, vitals) i també factors estructurals com el mateix sistema educatiu o l’estructura socioeconòmica.\nTarini també assenyala l’estigmatització dels cicles formatius envers el batxillerat. En aquesta línia una de les regidores de Sant Boi explicava el seu programa de difusió dels cicles formatius: “Animem els alumnes que els facin dient-los que també accediran, si ho volen, a la universitat, més tard, però també ho faran, i a més en sortiran amb dos títols!”\nSolucions? Tarini ho té clar: no culpabilitzar-se els uns als altres, per començar, ni a cap nivell. “No”, diu ella, “ningú fa la seva feina amb mala intenció, és qüestió de posar-se a remar en la mateixa direcció.” Al final, imagino, tots busquem el mateix objectiu: una societat més segura que perillosa, més amable que malcarada, més inquieta que ensopida, més lliure.\nDeixeu-me afegir que com més vocació hi ha en la feina de cadascú, sigui quina sigui, millor surten les coses. I això és cert: si sabéssim viure amb la mateixa vocació que ensenyen alguns professors, potser no deixaríem tan aviat de somriure.


Llista de 18 sense Iniesta, Alves i Maxwell - FC Barcelona\nHomeFutbolPrimer EquipNotíciesLlista de 18 sense Iniesta, Alves i Maxwell\nEl Barça afrontarà la tornada dels vuitens de final de Copa, al Reyno de Navarra (dijous, 22 hores, TV3 i Telecinco), sense Iniesta i Maxwell, baixes per decisió tècnica, i Alves, per precaució Durant l’entrenament d’aquest dimecres el lateral brasiler ha notat molèsties al soli de la cama dreta i és baixa per precaució per al partit de dijous\nCarles Puyol en l'entrenament d'aquest dimecres / FOTO: MIGUEL RUIZ - FCB\nEl FC Barcelona prepara a consciència el partit de tornada dels vuitens de final de Copa al camp de l’Osasuna. L’equip ha fet aquest dimecres al matí l’últim entrenament a la Ciutat Esportiva. Pep Guardiola ha treballat amb els 18 futbolistes disponibles del primer equip i els jugadors del Barça B Cuenca, Montoya i Sergi Roberto. L’exblaugrana Rafa Márquez també ha participat en aquesta sessió preparatòria, tal com ja va fer dissabte i dimarts.\nHa estat durant aquest entrenament quan Dani Alves ha notat molèsties al soli de la cama dreta i és baixa per precaució per al partit de dijous. Tampoc hi seran Iniesta i Maxwell, que no han entrat a la convocatòria per decisió tècnica. Sí que ho han fet Cuenca, Montoya i Sergi Roberto.\nAquests són, per tant, els 18 jugadors convocats: Valdés, Pinto, Piqué, Cesc, Puyol, Xavi, Alexis, Messi, Thiago, Mascherano, Sergio, Pedro, Adriano, Abidal, Fontàs, Cuenca, Sergi Roberto i Montoya.\nRecordem que Keita ja s'ha incorporat amb la selecció de Mali per disputar, a partir del dia 21, la Copa Àfrica. Villa continua el seu procés de recuperació al gimnàs. I Afellay ha tornat a Barcelona després d’haver complert part del seu procés de recuperació a Holanda.\nL’Osasuna, amb sis del planter\nJosé Luis Mendilíbar també ha donat a conèixer aquest dimecres la llista de convocats per al duel contra el Barça. El Club Atlètic Osasuna té les baixes per lesió d'Echaide, Rubén, Roversio, Damià, Raitala, Masoud i Kike Sola. Raúl García ha rebut l'alta mèdica i sí que ha entrat a la llista. Els que no ho han fet, per decisió tècnica, han estat Andrés Fernández, Sergio, Annunziata, Timor, Ibra i Nino. Per tal de completar la llista, Mendilíbar ha convocat sis jugadors del planter: Satrústegui, Postigo, Hermosa, Roberto Torres, Raoul Loe i Manu Omwu.\nL'equip navarrès ha fet aquest dimecres l'última sessió de treball a les instal·lacions de Tajonar.


El nou salari mitjà de 2.111 euros obligarà els autònoms a cotitz\nEls autònoms en la banda de quota del 100% hauran de cotizar aquest any a la CASS 464,62 euros mensuals, és a dir, onze euros més que al 2018. Així es deriva del decret aprovat aquest dimecres pel consell de ministres per fixar el salari global mensual mitjà cotitzat pel conjunt de persones assalariades a la Caixa Andorrana de Seguretat Social de l’any 2018, que s’ha situat en 2.111,91 euros, un 2,4% més que l'any anterior.\nCal recordar que aquest import és el que es fa servir tant per determinar les tarifes de cotització de les persones que realitzen una activitat per compte propi com per establir el valor del punt de jubilació per a aquest any.\nAixí doncs, la cotització a la branca general de les persones que realitzen una activitat per compte propi queda fixada per al 2019 en 211,19 euros, i la cotització a la branca de jubilació en 253,43 euros. Des de l'executiu recorden, però, que els imports de cotització que han d’assumir els autònoms varien en funció dels seus ingressos, de manera que es poden acollir al 25% de la quota, al 50%, al 75% o al 100%.\nA més, afegeixen, el projecte de llei de modificació de la Llei de la seguretat social que està a tràmit parlamentari preveu nous trams de cotització del 62,5%, del 125% i del 137,5% que permetran adaptar les quotes a les diferents situacions. A més, remarquen, amb el canvi previst s’augmentaran en prop de 1.200 persones els beneficiaris dels règims reduïts que permeten cotitzar per sota del 100%.\nD’altra banda, el preu de venda dels punts de jubilació de la CASS se situa en 2,25199 euros i el de compra en 21,6191 euros.


Sofia Cristo confessa que va patir abusos sexuals amb cinc anys\nSofia Crist @ep\nAquest dimarts el reallity de Telecinco 'Secret Story: La casa dels secrets' va deixar atònits a tots els espectadors. La filla de Bárbara Rey, Sofia Cristo, va reconèixer haver patit abusos sexuals quan tan sols tenia 5 anys. La seva mare, a el conèixer la notícia, es va posar a plorar.\nDesprés de relatar diversos episodis durs sobre la seva infància, com que va ser maltractada pel seu pare, Ángel Cristo, va llançar la bomba, afirmant que va patir abusos sexuals a la sala de casa de La Moraleja: "Un dia una persona, no puc dir qui ni ho diré mai, perdona, mare, amb cinc anys, vaig patir abusos sexuals d'aquesta persona, però jo no entenia que era això ", va explicar Sofia visiblement emocionada.\n"Ho saben dos amics meus i la meva terapeuta. Mai he estat conscient que això em pogués afectar fins que he estat més gran i he vist com m'he relacionat", va explicar la filla de Bárbara Rey: "Mai l'hi he explicat al meu mare, s'està assabentant ara, i al meu germà, tampoc, perquè és una persona molt pròxima i mai he volgut explicar-ho ", va afirmar.\n"Ho sento, mare", va dir Cristo entre llàgrimes. Bárbara Rey tampoc va poder contenir l'emoció: "Em sap greu no haver-me adonat de res. Per què no m'ho vas dir, la meva vida?", Va afirmar la coneguda vedet, sense deixar de plorar.\n"És molt difícil fer-ho, tu no tens culpa de res", ha apuntat el presentador, amb afecte, mentre Cristo es disculpava. "Ara estic bé, però m'està removent moltíssim. Estic de puta mare, estic en el millor moment de la meva vida", afegia la concursant, per tal de tranquil·litzar a la seva mare.


El Centre Excursionista de Terrassa celebra la Festa de la Muntanya - Canal Terrassa\nEl Centre Excursionista de Terrassa ha celebrat aquest dissabte a la Plaça Vella la Festa de la Muntanya. Aquesta és la segona edició de la iniciativa que vol apropar la feina del centre a la ciutat. Durant tot el dia s’han fet activitats relacionades amb les seccions del Centre Excursionista, amb una de central: el rocòdrom. A part de tenir uns objectius de difusió de la tasca de l’entitat, la festa també ha afegit un motiu solidari a favor dels refugiats amb Terrassa Sense Murs.\nDesprés de la repercussió mundial del muntanyisme català a través de Kilian Jornet o Ferran Latorre, el Centre Excursionista valora molt positivament la popularitat que torna a tenir però sempre amb responsabilitat.\nA més de les activitats de dissabte, el centre també ha fet altres actes com una sessió de cinema de muntanya el dijous, un homenatge als socis el divendres i la missa al monestir de Sant Llorenç del Munt diumenge.\nTags: centre excursionistafesta de la muntanyamedi ambientplaça vellaterrassaterrassa sense murs


El centre penitenciari respira: el test d’antígens al reclús va ser un fals positiu - Altaveu el diari digital d'Andorra\nEl centre penitenciari respira: el test d’antígens al reclús va ser un fals positiu\nLes proves fetes aquest dilluns a l’intern en aclimatació haurien descartat el contagi i s’ha tornat a la normalitat després de l’ensurt de diumenge a la tarda\n25/01/2021 (21:47 CET)\nLes proves fetes aquest dilluns a l’intern en aclimatació que aquest diumenge a la tarda va donar positiu de Covid en un test d’antígens haurien descartat, per ara, el contagi, amb la qual cosa al centre penitenciari haurien respirat després de l’enrenou que havia suposat hores abans el diagnòstic inicial. Segons les fonts, es tractaria d’un fals positiu. En conseqüència, la situació hauria tornat a la plena normalitat.\nDesprés de detectar-se inicialment el positiu durant la jornada de diumenge, es van adoptar les mesures necessàries per aïllar, més encara, el pres implicat, i es van posar apunt els canvis necessaris en les instal·lacions per tal de tornar a activar un mòdul Covid, tot en espera que aquest dilluns es confirmés el diagnòstic. També es van alertar algunes de les persones que just abans d’entrar al centre penitenciari haurien estat en contacte amb l’intern.\nEl positiu en antígens d’un reclús torna a posar en alerta el centre penitenciari\nFinalment, però, segons les fonts consultades, s’ha descartat el positiu i aquesta tarda mateix s’hauria revertit la situació establerta diumenge, amb la qual cosa l’intern implicat ha retornat a l’espai d’aclimatació que ocupava des que va entrar al centre penitenciari ara fa poc més d’una setmana.


IB3 | Nadal salva dues pilotes de partit en contra i s’imposa a Shapovalov en tres hores i mitja de joc\nPortada > esports > Nadal salva dues pilotes de partit en contra i s’imposa a Shapovalov en tres hores i mitja de joc\nEl tennista balear ha perdut el primer set, però ha remuntat. A quarts es trobarà amb Zverev, el seu botxí a Madrid\nRemuntada de Rafel Nadal per aconseguir una plaça als quarts de final del Masters Mil de Roma. El mallorquí ha capgirat un set en contra i ha salvat dues pilotes de partit.\nNadal ha patit des del principi. A la primera mànega, Shapovalov, amb dos breaks, s’ha col·locat, 4-0 per davant al marcador. El canadenc amb cops guanyadors domina el partit. El manacorí, però, canvia la dinàmica i guanya tres jocs seguits. Shapolavov, després de 4 pilotes de set, s’adjudica la primera mànega per 6-3. El primer set que guanya Denis a Nadal en terra batuda.\nA la segona mànega, el manacorí continua contra les cordes. El canadenc guanya els tres primers jocs. Nadal evita el 4-0 i a partir d’aquí comença la remuntada. Per segon dia consecutiu, el tennista balear guanya quatre jocs seguits i per primera vegada s’avança al marcador. Shapovalov ja no està còmode a la pista i cedeix el segon set per 6-4. Després de dues hores i set minuts de partit, tot es decidirà al tercer parcial.\nEl canadenc es torna a avançar amb un marcador de 3-1. Però Nadal no es rendeix i amb 6-5 per davall salva dues pilotes de partit i duu el matx al tie break. Aquí el de Manacor tanca una remuntada èpica. Tres hores i 30 minuts de joc per assegurar-se el bitllet per als quarts de final.\nDemà es tornaran a veure les cares després que Zverev va eliminar Nadal divendres passat als quarts de final del Masters Mil de Madrid. L’alemany s’ha classificat per a la següent ronda de Roma després de derrotar Kei Nishikori. No ha estat una victòria plàcida. Zverev, com Nadal, també ha hagut de remuntar el duel i finalment s’ha imposat en tres sets per 4-6, 6-3 i 6-4. Demà, nova cita amb Rafel Nadal amb una plaça per a les semifinals.\nJosé Manuel López es proposa nedar 200 kilòmetres en tres dies. Tot per una finalitat solidària\nEl director del torneig ATP 250 valora molt positivament la primera edició


ADJUDICACIÓ PROVISIONAL DE LA MUSEÏTZACIÓ DE L’ESGLÉSIA DE LA PIETAT – Pirineus TV\nEl Departament de Cultura ha adjudicat provisionalment 57 projectes en grans infraestructures culturals. Entre els quals hi ha la museïtzació de l'església de la pietat, al Museu Diocesà d'Urgell de la capital alt urgellenca.\nEn total, el govern farà una aportació extraordinària de 27 milions d'euros. Inicialment, els projectes adjudicats formaven part de les convocatòries del Programa Operatiu FEDER de Catalunya 2014-2020, que va suspendre per l'emergència sanitària de la covid-19. Era la primera vegada que el sector cultural optava a aquest tipus d'ajut europeu. L'objectiu del fons és donar suport a tres tipus d'actuacions: la digitalització de serveis i les millores tecnològiques, l'eficiència energètica i les accions de millora i restauració dels edificis.\nL’actuació a l'església de la pietat serà la primera fase del projecte de reforma del Museu Diocesà d'Urgell.\nVal a dir que la Catedral Sant Maria d'Urgell ha estat inclosa en una candidatura multinacional per ser Patrimoni Mundial de la UNESCO, juntament amb monuments del Principat d'Andorra i el castell de Foix a França.\nParlen al vídeo: CLARA ARBUÉS, DELEGADA DEL PATRIMONI DEL BISBAT D'URGELL


Enric I. Canela » Blog Archive » Ramon Tremosa defensa la recerca com a font de riquesa\nRamon Tremosa defensa la recerca com a font de riquesa\nAvui he assistit a l’acte de campanya de CiU al parlament Europeu (1, 2, 3 i 4). S’ha fet al Parc de Recerca Biomèdica de Barcelona (PRBB). He pogut saludar molts amics.\nA l’acte han intervingut Artur Mas, Andreu mas-Colell, el candidat Ramon Tremosa, i ha tancat Artur Mas. No ha arribat a 50 minuts.\nRamon Tremosa ha afirmat que la innovació i la recerca científica són a l’ADN de Catalunya però ha alertat que sense un estat català, no podem garantir que Catalunya continuï excel·lint. Tremosa ha exposat que ens estem beneficiant a molts nivells d’una excel·lència científica però no tenim garantida la seva continuïtat perquè no tenim estructures d’estat i perquè tenim un estat que aposta per polítiques errònies ja que les prioritats segueixen sent el ciment i l’armament i no la neurona i la recerca científica.\nUn acte polític però ben centrat en la recerca. Molt sòlids els arguments de Mas i Mas-Colell, brillants, però no menys Ramon Tremosa, seriós i inspirant confiança.\nRecerca, innovació i independència.


lletres de tinta impresa: La Casta de Banya Trencada a Paraules en Silenci\nLa Casta de Banya Trencada a Paraules en Silenci\nNo va voler el bou Salat destorbar amb els seus mugits els murmuris de Manel Arcos, i es va mantenir en prudent i sigil.lós segon pla.\nTampoc la burra Naia es va atrevir a trencar amb els seus estrepitosos renills i amb la seua intempestiva activitat la calma de Paraules en silenci, i va romandre arraconada a quatre potes sota una cadira, aguantant-se el neguit per saltar sobre la taula i bramar "m'agrada córrer entre el senill de la marjal".\nTampoc la resta de bèsties del llibre que presentàvem va intentar interposar-se en la conversa literària i es van arraulir entre les pàgines del llibre que els dóna vida.\nJa se sap, els humans ens imposem als animals i ells han d'esperar resignats que nosaltres acabem de dir l'última paraula, per a aprofitar el silenci i fer palesa la seua presència.\nUns i altres, humans i animals, tenim tant a dir..., cadascú en el seu llenguatge...\nPotser per això, l'hora de durada de "Paraules en silenci" va resultar tan exquisidament plaent com extremadament curta.\nI no és que forem massa personatges,\nA la taula: l'entrevistador ( Manel Arcos), l'entrevistada (Pepa Guardiola, jo mateixa), un llibre ( La casta de Banya Trencada) i els micròfons ( sense batejar).\nA la saleta de la ràdio: la col.laboradora i encarregada de la memòria gràfica ( Carmina Dominguis), el tècnic de so ( Vicent Morera) , i les cançons (Georges Moustakis, Carme Canela, Clara Andrés)\nA l'èter: les i els radiooients o internautes i una veu sorpresa (Àfrica Ramírez, directora de Tandem edicions).\nAls voltants de ràdio Pego: el poble de Pego, la marjal, i allà on arriba l'ona FM 107.8\nHe insinuat que erem pocs? Ufff! si faig el recompte, sume en total una colla nombrosa, perquè endemés he de considerar la presència d'altres personatges de la meua bibliografia, les preguntes i respostes sobre la biografia meua, i com no la subtilesa pausada de la veu del conductor del programa que crea moments atemporals...\nDefinitivament per això, "Paraules en silenci" va resultar tan exquisidament plaent i tan extremadament curt.\nPARAULES EN SILENCI és un programa de ràdio que s'emet cada dimarts, de 22 h a 23 h, a Ràdio Pego.\nPARAULES EN SILENCI és un espai dedicat a recordar i homenatjar les grans obres i els grans escriptors de la literatura catalana i, especialment, la poesia. Darrerament ha sigut guardonat amb una Menció de Qualitat per Ràdio Associació de Catalunya.\nPodeu escoltar PARAULES EN SILENCI en directe al 107.8 de la FM, o bé en Internet, en l'enllaç següent: http://www.radiopego.com/\nTambé podeu escoltar les edicions emeses al bloc homònim, l'enllaç del qual és el següent:\nPublicado por pepa guardiola en 2:42


Tarraco Viva construirà un Ara Pacis a escala real | NacióTarragona\nTarraco Viva construirà un Ara Pacis a escala real\nL'altar formarà part del nou Espai August que acollirà tres setmanes d'activitats | El Festival Romà de Tarragona se celebrarà del 5 al 25 de maig\nper Oriol Montesó / Notícies Tarragona , 10 de febrer de 2014 a les 13:12 |\nTarraco Viva creix per celebrar el bimil·lenari de la mort de Cèsar August, l'emperador que va fer de Tàrraco la capital de l'Imperi Romà durant dos anys. El Festival Romà de Tarragona passarà a durar tres setmanes —del 5 al 25 de maig— i inclourà prop de 800 activitats —que gairebé doblen les de 2013.\n«Commemorem una època, les arrels clàssiques del nostre país, un moment especialment brillant i únic en el qual totes les riberes del Mediterrani van estar unides i en pau», explica el director del festival, Magí Seritjol. «Va ser el primer intent de construir una Europa, no nòrdica sinó Mediterrània. I, en aquests moments, cal reivindicar-ho».\nLa figura d’August relleva a Juli Cèsar com a protagonista del Tarraco Viva després que en la passada edició es tractés la mort del que fou tiet del primer emperador de Roma i la fi de la República Romana.\nEntre les nombroses novetats del festival d’enguany, en destaca el nou Espai August al recinte firal del Palau de Congressos de Tarragona. S’hi realitzaran més de 300 actes que inclouen la recreació August, el poder de la màscara , l’activitat central del festival que mostrarà la vida personal i familiar, l’obra política i la visió que tenia del món, Cèsar August. Aquest espectacle es podrà veure tots els divendres i dissabtes del festival. «Recrearem l’Ara Pacis en viu amb els 98 personatges que formen l'altar d'August», anuncia el director de Tarraco Viva.\nPer acompanyar aquesta recreació històrica, també dins de l’Espai August s’hi farà una reproducció a escala 1:1 de l’August de Prima Porta en color que hi ha al Museu del Vaticà i l’Ara Pacis de Roma. «Aquesta construcció és un testament polític de qui havia de regir Romà quan August morís», comenta Seritjol.\nEn l’àmbit territorial, la vila romana de Barenys a Salou i el Priorat se sumen a Cambrils i als espais declarats Patrimoni de la Humanitat de Tarragona, Constantí i Altafulla alhora d’acollir recreacions històriques, concerts, conferències i exposicions. «Al Priorat volem escenificar la trobada entre l’home i la natura que és d’on neix la cultura del vi», anuncia el director de Tarraco Viva. «El teatre grec, per exemple, neix d’aquesta cultura del vi».\nLa gent d’August\nFamiliars, amics i enemics que tornaran al festival per explicar en primera persona les seves històries. Aquest petit format —un personatge amb un públic de vint persones— es va estrenar fa dues edicions i l’any passat va incorporar a la gent d’August (Lívia Drusila, Júlia i Agripa). Després de l’èxit de públic i aprofitant l’efemèride, s’afegeixen nous personatges del cercle de l’emperador (Octàvia, Antònia Minor, Mecenes, Virgili, Horaci, Tiberi i Marc Antoni entre d’altres).\nEl Tarraco Viva en xifres\nEl Festival Romà de Tarragona ha crescut en més de 80.000 visitants des de 2007 tot i la crisi. Enguany però, des del consistori ja es va manifestar una voluntat d’apostar pel Tarraco Viva implícita amb l’aprovació d’uns pressupostos que incloïen una partida de prop de 270.000€ per a la realització del certamen.\nA aquesta xifra s’han de sumar els recursos propis del festival —uns 150.000€ que sortiran de la venda d’entrades i de marxandatge— i col·laboracions d’altres institucions com ara la Diputació de Tarragona. «La idea que tenim de fa anys és que el Tarraco Viva sigui un festival sostenible a terços», explica Seritjol, «un terç d’aportació municipal, un terç de col·laboracions i un terç de recursos propis».\nDos nous vídeos promocionals per escalfar motors\nEl festival presenta dos espots per començar preparar l'arribada del Tarraco Viva 2014. El primer és un videoclip amb els millors moments del festival de l'any passat i el segon, una prèvia del que serà el Tarraco Viva. August 2.000 anys.\nConsulteu el programa d'actes aquí.\nSocietat, August, Tarraco Viva, vídeo, Tarraco Viva 2014


Motxilla antirobatori New Western Anekke Arizona\nMotxilla de passeig Anekke Arizona\ndimensions: 32 x 25 x 9 cm;\naquesta original motxilla es convertirà en el teu inseparable accessori, ja que a més de ser comodíssima, el seu disseny desborda bonics motius, que combinarà de meravella amb la teva roba;\ns'obre mitjançant cremallera, situada a la part frontal però també compta amb un departament del darrere on abriga múltiples compartiments adaptats per a guardar les ulleres, el telèfon, les claus i també el teu moneder, proporcionant més seguretat ja que la cremallera queda enganxada a l'esquena;\nla quantitat de detalls, com clauer lateral i tatxes t'encantarà.\nBossa motxilla Anekke Jungle\nMotxilla convertible en bossa Anekke Jungle col·lecció Change the world Amb aquesta bossa de nanses ajustables, a més d'anar còmoda aniràs a la moda. Pot ser utilitzat com a motxilla o bossa d'espatlla. dimensions: 32 x 30 x 6 cm; la part frontal conté diferents tons de brodat i disposa d'una butxaca així com la part de darrere; el seu interior que es...\nMotxilla sac Anekke Jane - Gran\nMotxilla Sac de mida gran de dona de la marca Anekke sèrie Jane fabricat en polipell decorada; dimensions: 41 x 31 x 3 cm; aquesta motxilla és molt pràctica i lleugera, ideal per caminar; a la part del davant hi ha una butxaca tancada amb cremallera que posseeix una preciosa decoració amb el dibuix de la nena Anekke romàntica, amb els seus brodats i...\nMotxilla urbana Anekke - City Art\nMotxilla de passeig amb solapa de la col·lecció City Art dimensions: 29 x 27 x 14 cm; s'obre per la part superior mitjançant una solapa imantada i cremallera; compta amb un ampli interior folrat i amb butxaques organitzadores. També compta amb una butxaca posterior. disposa de tires d'espatlla regulables al llarg que prefereixis i una ansa agarradera per...\nNecesser maquillatge Anekke Índia - Doble compartiment\nNecesser de dona de la marca Anekke sèrie Índia fabricat en polipell decorada; dimensions: 10 x 15 x 3 cm; aquest necesser és molt pràctic, ideal per portar el maquillatge, o per fer servir com a cartera de mà; té ansa per portar a la mà; a la part del davant hi ha un preciós dibuix de la nena Anekke turisteando per l'Índia; posseeix dos compartiments...\nMini moneder Anekke - Iceland Rune\nMoneder de dona seriï Iceland Rune dimensions: 8 x 11 x 3 cm; aquest bonic moneder combina el frontal en to marró amb aplicacions, en perfecta harmonia amb la part posterior estampada; s'obre mitjançant cremallera per la part superior. Compta amb un interior folrat en teixit estampat, a més d'una cremallera en la part posterior. Molt pràctic i ideal per...\nCartera targeter Anekke Jungle - Gran\nBossa Saddle Anekke Arizona Country Roads\nBossa de mà estil saddle, Anekke Country Road dimensions: 18 x 22 x 8 cm; la seva forma rodona el converteix en una bossa super original. Té dues nanses independents: una petita de mà i una bandolera extra; ¿Encara no coneixes els misteris d'allò vell Oest? Amb la nova col·lecció Arizona ho descobrirà; combina a la part de davant la il·lustració de la...\nMotxilla casual estampada Anekke Jungle\nBandolera amb solapa Anekke City Moments\nBandolera femenina de la col·lecció City Moments dimensions: 17 x 20 x 10 cm; aquest model és perfecte per a qualsevol look, gràcies a la seva perfecta grandària i el seu color, que combinarà amb tot. la corretja bandolera és regulable i compta amb el detall d'un tros de cadena metal·litzada. posseeix una solapa amb interior estampat. Al seu interior...\nCartera moneder Anekke - Iceland\nCartera de dona amb tancament exterior col·lecció Iceland dimensions: 10 x 18 x 2 cm; la part frontal porta una bonica il·lustració amb aplicacions metal·litzades, nacre i brodats. A joc amb l'estampat de la part posterior; compte en la seva part superior amb un moneder que es tanca amb cremallera; l'interior està equipat amb cartera i capacitat per a 10...\nBandolera estil Hobo Anekke Mademoiselle\nBossa bandolera Anekke col·lecció Couture elaborat en Polipiel i combinat amb vellut; dimensions: 26 x 33/24 x 12 cm; aquesta bandolera Hobo té molta capacitat, es convertirà en el teu indispensable en aquesta temporada; La part de davant està decorada amb aplics i brillants de la col·lecció; seves les laterals són en vellut encoixinat de color rosa, amb...\nBandolera Anekke Iceland amb solapa- Rune\nBonica Bandolera amb solapa de la col·lecció Rune dimensions: 19 x 23 x 10 cm; la seva ansa bandolera és regulable a la mesura desitjada; Es tanca amb cremallera i una bonica solapa en to marró amb aplicacions i relleus; en el seu interior porta diferents butxaques, per a ordenar de manera eficaç petits objectes imprescindibles; la part de davant a joc...\nBossa de mà amb solapa Anekke Jungle\nBossa doble compartiment Anekke col·lecció Jungle Change the world Aquest bonic bossa es convertirà en un accessori perfecte per als teus looks, el pots portar com a bossa de mà o penjat d'l'espatlla. dimensions: 20 x 24 x 13 cm; adornat amb diferents estampats en ambdós costats que harmonitzen amb els seus laterals en color beix i un original clauer amb...\nBandolera petita Anekke - City Art\nBandolera rectangular femenina col·lecció City Art dimensions: 14 x 23 x 9 cm; l'ansa bandolera és regulable i compta amb el detall una cadena metal·litzada que dóna un aspecte més modern Et va encantar!: el frontal compta amb pilotetes metal·litzades decoratives en tot el cant, a més d'una butxaca estampada amb tancament de cremallera sobre una base en...\nMotxilla Anekke Kenya\nMotxilla casual Anekke serie Kenya Molt completa i perfecta per portar cada dia. Compta amb un ampli compartiment amb tancament de cremallera equipat amb folre decorat i butxaques organitzadores (per a mòbil, claus i etc.); dimensions: 32 x 26 x 7 cm; porta butxaques tant a la part frontal com a la part posterior; Aquesta motxilla combina tons marrons...\nBossa Tote Anekke Iceland - Rune\nBossa d'espatlla Anekke col·lecció Rune dimensions: 28 x 30 x 13 cm; Aquest model Tote és perfecte per a tu. Un bàsic de la col·lecció que no voldràs separar-te d'ell; La seva gran capacitat és ideal per a guardar tot el que necessites, a més abriga butxaques i cremallera organitzadores en el seu interior; combina la part frontal amb brodats, aplicacions...


«Tenim una visió poc real i estereotipada de com són els nord-americans»\nMaria Guerrero Barberà: D'Alcover a Knoxville (EUA)\nImatge de la Maria Guerrero als Estats Units, on viu des de fa dos anys.\nMaria Guerrero és d’Alcover, té 26 anys i està estudiant un Executive MBA a l’a Universitat de Cumberland\nActualitzada 28/12/2018 a les 14:00\nMaria Guerrero Barberà va néixer a Alcover fa 26 anys. L’any 2014 es va graduar en Administració i Direcció d’Empreses a la Universitat Rovira i Virgili, i després va començar a treballar en el camp de les finances. Quan feia un temps que treballava en aquest sector, la Maria Guerrero va decidir provar sort a l’estranger. Actualment està cursant un Executive MBA a la Universitat de Cumberland i viu a la ciutat de Knoxville, a l’estat de Tennessee, als Estats Units d’Amèrica des de fa uns dos anys.\n— Quins són els motius principals que la van portar a marxar als Estats Units?\n—El motiu principal van ser les oportunitats de creixement professional que ofereix aquest país en comparació amb les que es poden trobar a casa. També vaig considerar que era una bona oportunitat per perfeccionar el meu nivell d’anglès i per poder créixer emocionalment i en l’àmbit personal.\n— Quina va ser la primera impressió que va tenir del país en arribar-hi?\n—La meva primera impressió en arribar va ser que no tot era exactament com es veu a les pel·lícules. Normalment, quan pensem en els Estats Units, pensem en grans ciutats com ara Nova York o Chicago, amb molts gratacels, grans avingudes i molts cotxes, però la resta del país és ben diferent. Per exemple, el lloc on visc, Tennessee, és un estat molt verd i rural.\n—Va ser molt sorprenent el canvi d’escenari o va ser, més o menys, com s’ho havia imaginat?\n—El canvi va ser força sorprenent. Mai abans havia imaginat que conviuria amb gent de tantes cultures i religions diferents. També vaig poder comprovar que la típica imatge dels nord-americans és tan sols un estereotip. Ja que aquí la gent és molt amable; et somriuen pel carrer sense motiu aparent, et saluden i intenten ajudar-te si et veuen en dificultats.\n— Quines són les principals diferències entre l’estat de Tennessee i casa seva, a l’Alt Camp?\n— La principal diferència és que les distàncies són molt més llargues. És per això que les carreteres estan en molt bones condicions i normalment són totalment gratuïtes. A més, la gran majoria de cotxes són automàtics i la gasolina és més barata. Una altra diferència és la mida de les porcions del menjar; gairebé sempre és impossible acabar-se el plat i tots els restaurants ofereixen l’opció d’emportar-se’n les restes a casa.\n—L’indret més característic són les famoses Smoky Mountains. Gent d’arreu del país es desplaça fins a aquest indret per fer turisme, sobretot a la tardor, ja que els colors que s’hi poden veure són tot un atractiu per als visitants.\n—Des que va arribar ha viscut o li ha passat alguna cosa curiosa que no s’hagués imaginat mai?\n— Un fet curiós d’aquest país és que la bandera és a tot arreu: la pots veure en cases particulars, però també en llocs públics com ara monuments, en botigues o en altres espais quotidians. També és molt curiosa el seu costum de deixar propines, no només als restaurants, sinó també en perruqueries, en taxis, i altres tipus d’establiments.\nComenta el contingut : «Tenim una visió poc real i estereotipada de com són els nord-americans»


Democràcia, estat de dret i drets liberals. Confusions de l’unionisme | FINESTRA D'OPORTUNITAT\nHome Pensament Democràcia, estat de dret i drets liberals. Confusions de l’unionisme\nby Miquel Gil - maig 21, 2013\nEls arguments contraris a la independència de Catalunya no es particularitzen per la seva elaboració intel·lectual ni per la seva profusió. Tot sovint, més que argumentar, els polítics i comunicadors unionistes es limiten a rebutjar la independència catalana fent referència a les lleis espanyoles i a la idea de l’estat de dret. Conclouen que la independència de Catalunya no és possible ni desitjable perquè les lleis espanyoles no la permeten. Sense explicar per què les lleis espanyoles no són adaptades als anhels i demandes de la majoria de la societat catalana, que es considera una nació amb dret de decidir lliurement i sense ingerències el seu propi futur, sentencien que la llei s’ha de complir sigui quin sigui el seu contingut. En alguns casos, es matisa que la llei s’ha de complir sempre que tingui un origen democràtic. En aquests discursos sovint s’hi refregeixen tres conceptes que cal diferenciar, ja que en molts casos o bé no coexisteixen o bé estan directament contraposats: democràcia, estat de dret i liberalisme.\nLa paraula “democràcia” prové dels mots grecs “dêmos” (poble) i “kratos” (poder), significant literalment “poder del poble” (o de la gent, de la multitud). Actualment, a banda del seu sentit etimològic, al concepte de democràcia se li pressuposa un contingut polític molt determinat relacionat amb el respecte d’individus i minories. Anant encara més lluny, sovint s’associa la democràcia amb el bé polític: l’adjectiu “democràtic” serveix per positivitzar qualsevol argument o decisió. Aquestes càrregues modernes són producte d’un ús indegut i forçat del concepte, la força del qual el convertia en l’aliat perfecte del projecte liberal i, de fet, de tots els projectes polítics moderns.\nLa democràcia grega no tenia res a veure amb els drets individuals i menys encara amb el respecte de les minories. Al món grec on va néixer, la democràcia consistia en l’ostentació del poder (d’un poder de cap manera dividit) per part del conjunt de la ciutadania o del poble. Si bé les dones, els estrangers i els esclaus n’eren exclosos, tots els homes lliures i nadius de la polis, pobres i rics, formaven part del poder decisori, constituït en assemblea. El poder era absolut i, com apunta Giovanni Sartori, “[…] in the classical formula of democracy the community allows no margin of independence and no sphere of protection to the single individual, whom it absorbs completely.” En definitiva, la democràcia grega no contemplava cap separació entre una “esfera privada” i una “esfera pública” i la llibertat no era altra cosa que els drets de ciutadania: votar. El poble decidia, jutjava i sentenciava qui i quan volia. El desterrament i l’ostracisme eren pràctiques habituals per tractar individus desagradats.\nEn aquest context de poder absolut el concepte d’imperi de la llei no hi tenia cap significació. La llei era en cada moment el que l’assemblea del poble decidís i per tant una distinció entre llei i voluntat popular (distinció que és implícita en els conceptes d’imperi de la llei i estat de dret) no tenia cap sentit. Sartori indica que a 1795 Kant, preocupat per l’incipient barreja del concepte de democràcia amb el d’estat de dret, adverteix que la democràcia és “necessarily a despotism”. Al despotisme Kant hi contraposava la constitució republicana, en la qual el poder es veia regulat i ordenat per la llei. Així mateix ho entenia James Madison, que distingia dues formes de “poder popular”: la democràcia pura (o simplement democràcia) i la república. En el cas de la república el poder no seria exercit directament sinó per representació, existint, doncs, filtres necessàriament regulats entre la població i les decisions polítiques, plasmades en lleis.\nSi bé la proposta de Madison s’inspira en el republicanisme romà, en què les decisions eren el resultat de processos legalment establerts en què hi participaven diferents elements (“el poble i senat de Roma”, per simplificar) i no una assemblea unitària del poble, la motivació del pensador i estadista americà no coincideix amb la raó de ser de la república romana. La república romana i el seu imperi de la llei (“dura lex sed lex”) són el resultat de vicissituds històriques i estira-i-arronses entre diferents faccions de la ciutat, molt especialment entre patricis i plebs. El plantejament de Madison, en canvi, té un objectiu molt concret, el de crear una esfera de llibertat pels individus i pels membres de minories o, en paraules d’Alexis de Tocqueville, evitar la “tirania de la majoria”. Mitjançant la regulació del poder, complementada amb la seva divisió horitzontal i vertical i el mutu control entre institucions, Madison i la resta de pares fundadors dels Estats Units pretenen crear un espai de respecte per una esfera individual i uns drets liberals desconeguts a l’antiguitat. Tocqueville, de forma molt gràfica, considera que els legisladors haurien de “domar” i “corregir” la democràcia. Com la majoria de liberals, els pares fundadors dels EUA, consideren l’estat un mal necessari per poder protegir uns drets naturals inherents a l’ésser humà. Aquest estat, però, ha de tenir una forma molt concreta: ha de ser una república o, en altres paraules, un estat de dret. Tanmateix, no tots els estats de dret són estats liberals.\nL’estat de dret es fonamenta en l’ideal de l’imperi de la llei: l’estat és un conjunt de lleis a què tots els seus membres i parts estan subjectes. Contraposat al despotisme, l’estat de dret no deixa lloc a l’arbitrarietat o les decisions no regulades. L’imperi de la llei és bàsicament l’imperi del procediment. Això, però, no predetermina de cap manera el contingut de la llei, com alguns legistetes de visió reduïda volen vendre quan diuen que la llei protegeix sempre el més feble. A la República Romana es complia la llei però aquesta no era en cap sentit liberal: l’esclavitud, la tortura, els judicis polítics i d’altres pràctiques alienes al liberalisme, un corrent polític modern, eren legals i comunes. També als Estats Units, que han estat inqüestionablement un estat de dret des de la seva creació, hi havia àmplies capes de la població (els negres) sotmeses de forma perfectament legal a la condició d’esclaus, veient doncs la seva esfera privada profanada. L’estat franquista també era un estat de dret amb tots els ets i uts, si bé les seves “leyes fundamentales” tenien poca relació amb el liberalisme i el respecte als drets de la persona.\nDemocràcia, estat de dret i liberalisme són tres ideals diferents i de vegades en fricció. La democràcia pura és propensa a esclafar els drets liberals i les minories. L’estat de dret pot ser tant una salvaguarda dels drets individuals com una eina de dominació en mans de qui fa les lleis, depenent del seu disseny. Exceptuant els més llibertaris, la majoria de liberals creuen que un estat de dret és necessari per preservar els drets individuals, però no qualsevol estat de dret. L’unionisme cau sovint en l’error de barrejar totes tres coses a conveniència i tan aviat apel·la al compliment de la llei (declaració de sobirania) com a les decisions democràtiques (LAPAO) com al respecte dels drets individuals (ensenyament en castellà a Catalunya). Però molt especialment oblida la qüestió més important: que Espanya no és cap demos sinó una usurpació històrica i que per tant la legislació que n’emana és il·legítima, encara més quan serveix de canal perquè el demos castellà s’imposi al català, sempre, òbviament, de forma molt legal.\nLa urgència de la Declaració Unilateral d’Independència


✅Les paraules d'Antonia Dell'Atte que deixen clar com era Álex Lequio\nLa model italiana mostra el seu suport i afecte en els pitjors moments d'Ana Obregón\nper Beatriz Paricio Cabañas dijous, 14 de maig 2020 - 18:45h\nAntonia Dell'Atte publica un preciós missatge en record a Álex Lequio | Catalunya Diari\nAntonia Dell'Atte i Ana Obregón no van tenir una bona relació des que Alessandro Lequio va decidir separar-se de la italiana quan Ana va arribar a la seva vida. Corrien els anys 90 i Antonia va començar una guerra mediàtica contra aquella que li havia 'pres' al seu marit, uns retrets que van arribar a la seva fi en el mateix moment en què la relació entre Alessandro i Ana va acabar.\nEl temps va anar posant calma entre les dues i van passar pàgina d'aquests moments de les seves vides. Ara, el difícil moment pel qual està passant Ana Obregón després de perdre al seu fill Álex a conseqüència d'un càncer, ha fet que Antonia Dell'Atte mostri tot el seu suport i afecte a l'actriu.\nMitjançant el seu compte d'Instagram la italiana ha publicat un preciós missatge en record de l'Àlex: «13 de maig... Mare, Mare de Déu de Fàtima. Mare de totes les Mares, acull en els teus braços Álex, germà del meu fill Clemente! I no ens abandonis, sobretot a la seva mare Ana i el seu pare Alessandro... Com plom és el cel ara, quant de dolor i quantes penes i sofriments. Déu no t'abandonarà mai i et protegirà allà on estaràs. Descansa en Pau, bellíssim Álex» escriu al costat d'un vídeo en què apareixen imatges de la model i de la Verge, mentre sona 'L'Ombra de la Llum', de Franco Battiato.\nMare de totes les Mares aculls en els teus braços Alex germà de mi fill Clemente! I no ens abandonis, sobretot a la seva mare Ana i el seu pare Alessandro ... Com plom és el cel ara, com Dolor i totes les penes i sofriments Déu no t'abandonarà mai i et protegirà allà on estaràs .. Descansa en Pau, bellissimo Alex\nUna publicació compartida de Antonia Dell'Atte (@antoniadellatte) el 13 May, 2020 a les 10:33 PDT\nVan ser precisament els dos joves, Clemente i Àlex, els qui van demostrar una gran maduresa en el conflicte entre les seves respectives mares, perquè va ser gràcies a ells que tant Antonia com Ana van aconseguir una reconciliació: «No som íntimes, no ens adorem i no ho fem tot juntes, però ens portem molt bé. La nostra és una reconciliació de veritat» explicava Ana Obregón en aquell temps.


Mesa Oasis Inn & Motel Mesa (AZ) Estats Units - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n2150 West Main Street, Altres, Mesa (AZ), Estats Units - Veure al mapa\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Mesa Oasis Inn & Motel és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Mesa (AZ). Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Per opcions de turisme i atraccions locals, no es necessita anar enfora ja que l'hotel gaudeix proximitat a Museu Jove d'Arizona, Museu Mesla Southwest, Camp de golf City Of Mesa.\nEl Mesa Oasis Inn & Motel, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes, servei de bugaderia.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, TV satèl•lit/cable, nevera, forn microones, sala d'estar per satisfer els clients més exigents. L'hotel ofereix instal.lacions fantàstiques, incloses camp de golf (a 3 km), per ajudar-vos a relaxar després d'un carregat dia a la ciutat. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Mesa Oasis Inn & Motel.\nTots els comentaris (44) Parelles (15) Viatgers en solitari (21) Famílies amb infants petits (5) Famílies amb infants grans (1) Grups (3)


La Bisbal d'Empordà commemora els 700 anys del mercat setmanal del municipi. Per celebrar-ho s'han organitzat un seguit d'activitats que s'allargaran fins al març de l'any que ve.\nEl 21 de març del 1322 el rei Jaume II va atorgar a la vila de la Bisbal el privilegi de celebrar un mercat setmanal els divendres. Un fet que s'emmarca en el context de la fi del comtat d'Empúries. Des de llavors que el municipi acull cada divendres el mercat amb un centenar de parades convertint-se en un referent comarcal i turístic.\nEnguany es commemoren els 700 anys i per celebrar-ho l'Ajuntament, l'Arxiu Comarcal del Baix Empordà i la Federació del Comerç han programat un ampli ventall d'actes que s'allargaran fins al març de l'any que ve.\nEntre les propostes destaca la realització d'un mural artístic ceràmic, una exposició de fotografies històriques del mercat, rutes guiades o la campanya "La Bisbal a granel" o "Cuina de mercat".\nActualment el mercat compta amb prop d'un centenar de parades distribuïdes en diferents carrers i places del municipi, entre marxants de fruites i verdures i els venedors d'equipament de la llar i de productes per a les persones com roba i calçat. Un actiu econòmic que dona impuls al comerç de proximitat.\nLes activitats programades van arrencar divendres passat amb l'acte inaugural i una conferència de l'historiador local, Jordi Frigola, sobre la història del mercat. L'acte de cloenda serà l'any que ve amb la presentació de l'edició d'un llibre commemoratiu dels 700 anys d'aniversari del mercat.


El Govern estendrà la carència dels crèdits ICO en el proper Consell de Ministres\nPublicat 14/11/2020 17:01CET\nCalviño: la mesura pretén reforçar la solvència de les empreses, clau en la crisi\nLa vicepresidenta tercera i ministra d'Afers Econòmics, Nadia Calviño, ha anunciat aquest dissabte que el Govern central aprovarà l'extensió dels períodes carència dels crèdits ICO en el Consell de Ministres de dimarts.\nDurant la seva intervenció telemàtica en la clausura de la XXVA Trobada d'Economia de S'Agaró, ha sostingut que en aquests moments s'ha de començar "a pensar en la solvència" de les empreses més enllà de la liquiditat, i que també s'anunciaran noves mesures en aquesta línia.\nCalviño ha explicat que l'extensió de la carència dels crèdits s'ha acordat juntament amb la Comissió Europea i les entitats bancàries, i que tindran especial atenció en els sectors més tocats per la segona onada de la pandèmia, com l'hostaleria i la restauració.\nAra com ara, els crèdits ICO --que concedeixen entitats i que avala el Govern central-- per mantenir la liquiditat en els pitjors moments de la pandèmia tenen una carència de 12 mesos, i falta definir amb exactitud quant de temps s'ampliarà i si serà per a tots els sectors.\nCalviño ha dit que aquestes noves mesures tenen la intenció de protegir el teixit productiu per garantir la solvència de les empreses, i ha destacat que el programa d'avals espanyol és el de "més efectivitat" dels països europeus.\nL'import que ha avalat el Govern central amb els crèdits ICO és d'uns 81.000 milions d'euros i en total s'han mobilitzat uns 107.200 milions.\nLa vicepresidenta s'ha felicitat per l'efectivitat de les mesures que ha impulsat el Govern central per "esmorteir l'impacte social i econòmic de la crisi" i ha considerat que les evidències d'això són evidents, en les seves paraules.\nLa ministra ha reconegut que no ha estat fàcil dur a terme aquesta extensió perquè havia de comptar amb el suport de la CE perquè es tractar d'ajudes públiques i no entrar en conflicte amb el "marc judicial" dels bancs.\n"Volíem actuar sabent que no es generava un problema en un altre àmbit", ha sostingut Calviño sobre les entitats financeres --que són les perjudicades per l'extensió--, i ha subratllat que la crisi del coronavirus no ha derivat en crisi financera i el perillós que seria per a l'economia.


Eliminació històrica dels Estats Units al Mundial de bàsquet de la Xina (79-89)\nGobert defensa Jaylen Brown en un moment del partit | Europa Press\nFrança supera el combinat nord-americà en els quarts del final de Copa del Món i la deixa sense medalla per primer cop en una competició oficial des del Mundial del 2002\nper David Riol 11 de setembre de 2019 15:20\nFrança ha aconseguit l’impossible. La selecció de Vincent Collet ha eliminat l’equip estatunidenc de bàsquet del Mundial de bàsquet de la Xina. En un partit d’alternatives, el conjunt francès s’ha acabat imposant gràcies a un parcial final de 12-3. L’equip de Gregg Popovich ha fet una competició molt irregular, i en aquest partit, ha mostrat la seva versió dolenta i ho ha pagat amb l’eliminació. Els nord-americans no s’enduran una medalla per primer cop des del 2002 en una competició de seleccions.\nEls primers dubtes van aparèixer en el partit contra Turquia, en el qual el Team USA va acabar guanyant en l’últim instant després de tenir-lo perdut. Des de llavors, però, gràcies sobretot a les actuacions individuals, l’equip format per jugadors de l’NBA havia aconseguit esvair gran part d’aquesta sensació de debilitat. Aquest dimecres els fantasmes s’han fet realitat i França els ha superat amb un partit molt complet.\nLa selecció de Popovich ha aconseguit un avantatge de set punts ja a l’últim període, després d’haver arribat a perdre de deu en el quart anterior. La reacció estatunidenca semblava haver aparegut a temps, però un final desastrós, amb decisions precipitades, els ha condemnat. Per la seva banda, França s’ha mostrat serena i ha mantingut el seu pla de partit, aquell que l’ha portat a derrotar a un equip que tothom considera invencible. Els Estats Units acumulaven dues Copes del Món i tres Jocs Olímpics aconseguint l’or.


CRÍTIC parla amb exmilitants de Terra Lliure com Carles Benítez i altres que prefereixen mantenir l'anonimat, l'exlíder de Catalunya Lliure Xavier Vendrell o l'exdirector general de Seguretat Miquel Sellarès\nSubscriptor Guillem Galera i Léger\t26 de juliol de 2016 - 16:36\nL’article està ben desenvolupat, ben detallat, bo i tenint en compte que amb l’espai del que deus disposar no pot ser més extens.\nDe la ràtzia del magistrat Garzón i candidat frustrat al premi Nobel de la Pau, tan sols recordar que la suma de denúncies realitzades per part dels militants de l’esquerra independentista detinguts i segrestats va propiciar que la modèlica democràcia espanyola fos insòlitament condemnada per part del Tribunal Europeu dels Drets Humans per no investigar les denúncies de tortures (Violació de l’article 3 del Conveni Europeu de Drets Humans a causa de l’absència d’una investigació oficial efectiva sobre les denúncies).\nSubscriptor manu lopez\t28 de juliol de 2016 - 6:58\nLa gent de TL era molt infantil. Poc prepada. Petits burgesos jugant amb pistoletes . Als 60-70 ja els avansavem quan sols teniem 15 anys i ja feiem corre als grisos. Per fer guerres t has de preparar. Axo ni es pas un joc al sortir de la discoteca.\nJaume2\t29 de juliol de 2016 - 16:12\nI això ho diu algú (Manu Lopez) que representa a qui? Està molt documentat qui era la gent d’EPOCA: persones joves de Ponent i Barcelona marcats de molt a prop per l’extrema dreta que era impune al carrer i d’extracció de famílies treballadores.\nEls pocs que van donar la cara a partir dels 80 tots sabem qui van ser.\nSubscriptor Guillem Galera i Léger\t30 de juliol de 2016 - 16:55\nHome, amic López, coneixes tots els militants de Terra Lliure per afirmar rotundament que eren petits burgesos? Jo n’he vist algun venent verdures del seu hort al mercat de Vic un cop alliberat de les presons espanyoles.\nQuant a fer córrer els grisos durant els 60-70, bé, en fi, no posaré en dubte que tu ho feies. Et recordo, tanmateix, que el dictador no només no es va immutar, sinó que va morir plàcidament al llit. Lliçó doncs per als runners d’aquell moment.\nQue soy compañero, coño\t31 de juliol de 2016 - 2:38\nGràcies per l’atenció al tema, per dedicar-li un article. I agraïr també aquesta (aparent, encabat m’explico) pluralitat de punts de vista: no estem ni davant d’un article ‘alternatiu’ memorialista, ni d’un ‘oficial’ criminalitzador.\nPerò reconec que sóc massa exigent (és cert que potser l’extensió no ho permetria), i hagués preferit més complexitat, més context, i deixar més línies obertes. Pel meu gust, s’entreveu una mena de línia ‘argumental’ que sembla voler entreteixir els diferents comentaris, a vegades relativitzant-los, d’altres volent buscar un objectiu i una continuïtat, un finalisme (potser l’extrem és aquest ‘procesisme’ que tot ho envolta).\nM’han sabut a poc les minces pinzellades sobre la ideologia marxista en els grups dels anys 70 i 80’s, amb tots els ‘amplis’ conceptes que se’n pot tenir, com recorda amb humor Giorgio Gaber a ‘Qualcuno era comunista’ (https://g.co/kgs/Nwjev7) (espero no tenir que escoltar d’aquí poc alguna versió tipo ‘Alguns eren independentistes per…’).\nAl marge de l’article, sempre trobo a faltar un anàlisi més crític sobre l’altre ‘engany de la transició’, l’altra: la caiguda del mur de Berlin (per ex., l’altre dia llegia que el Tribunal Internacional a exonerat a Slobodan Milosevic dels crims de guerra a Iugoslàvia).\nI, al fil de l’exemple bàltic, no estaria mal fer un seguiment dels diferents models que ha agradat prendre a certs catalans: de l’estat de benestar nòrdic pujolià, a la Irlanda emergent, competitiva i emprenedora masiana, la de les ‘nacions oprimides’, la dels referèndums quebequians o escocesos, i m’en vaig a fer una ullada a l’article del zapatisme al kurdistanisme.


BBVA i dos valors més que han aconseguit perforar resistències aquest divendres - Bolsamanía.com\ntancat mercat: MADRID Tancat\t- NUEVA YORK 00:05:10\t- TOKIO Tancat\nFira.- El saló Healthio proposarà un itinerari específic sobre el càncer\nAbertis\t 18,36\t 0,00%\t 17:38\t Applus services\t 11,96\t 0,34%\t 17:38\t Sabadell\t 1,37\t -1,19%\t 17:38\t Caixabank\t 3,71\t -0,24%\t 17:38\t Catalana Occidente\t 37,35\t 0,81%\t 17:38\t Cellnex\t 23,25\t 2,47%\t 17:38\t Ercros\t 4,82\t -1,43%\t 17:38\t FCC\t 11,06\t 0,18%\t 17:38\t Fluidra\t 11,02\t -3,67%\t 17:38\t Gas Natural\t 23,38\t -0,04%\t 17:38\t Grifols\t 24,89\t -0,60%\t 17:38\t Inm. colonial\t 9,62\t 0,21%\t 17:38\t Almirall\t 11,60\t -0,85%\t 17:38\t Miquel i Costas\t 30,65\t -2,54%\t 17:38\t Molins\t 1,51\t 14,81%\t 17:35\nBBVA i dos valors més que han aconseguit perforar resistències aquest divendres\nL'IBEX buscarà atacar la resistència dels 10.600 punts durant les properes sessions\nEn castellano: BBVA y dos valores más que han conseguido perforar resistencias este viernes\nBolsamania\t| 12 Jan, 2018\t18:37\nL'objectiu del selectiu espanyol el podríem situar als 11.000 punts.\nPujades de l’1,42% en el BBVA que aconsegueix superar la resistència dels 7,4 euros. El banc confirma el gir en el suport dels 7 euros i torna a pujar per sobre de la mitjana de 200 sessions. Per a les properes sessions és molt probable que acabem veient un atac al nivell clau dels 7,58 euros. Si aconsegueix superar-se, li buidaria el camí per a un atac al nivell dels 7,83 euros, màxims de l'any passat i nivells clau a mitjà i llarg termini.\nForts guanys del 4,25% en Dia que aconsegueix polvoritzar la resistència dels 4,48 euros amb un important volum. Això confirma la fortalesa actual de les compres i les ganes del valor d'estendre el rebot fins a almenys el nivell dels 5 euros, preus on es troba la mitjana de 200 sessions.\nSantander ha aconseguit superar la resistència dels 5,91 euros després de diversos mesos de moviment lateral. Després d'aconseguir subjectar-se en la mitjana de 200 sessions el banc posa rumb als màxims de l'any passat que presenta als 6,137 euros. El seu comportament en aquest nivell d'oferta és clau, ja que si acaba superant-los és segur que acabaríem veient un atac als màxims històrics que presenta al voltant dels 6,50 euros.


Wikiloc - ruta Ruta del Pla del Penedès (BTT) - Sant Sadurní d'Anoia, Catalunya (España)- GPS track\nRuta del Pla del Penedès (BTT)\nVista 1151 vegades, descarregada 35 vegades\nRuta que ens permetrà gaudir de vinyes i paisatge típicament penedesenc. Aconsellada per nens més grans de 10 anys. L’inici està situat a Sant Sadurní d’Anoia i és circular. Al sortir del poble, passarem pel costat de la granja de Cal Mir on podrem observar a la banda dreta una gran gàbia amb paons reials. Seguirem per terreny asfaltat direcció Can Rossell de la Serra. Entre camps i vinyes i després de creuar el torrent de la Salada i fer un petit tros per carretera, arribarem a la bucòlica ermita de Sant Joan Salerm. Edifici romànic molt modificat al llarg del temps que s’esmenta ja a l’any 917.\nContinuem per pista asfaltada amb algunes fortes pujades fins el poble del Pla del Penedès. Sortint del poble i sempre entre vinyes arribem a les Caves Nadal on podem gaudir d’una visita que ens permetrà conèixer l’elaboració del vi i el cava i poder fer una degustació.\nContinuarem la ruta passant pel costat de les Bodegues Jean Leon, fundades per Ceferino Carrión. Un santanderí que després d’una dura infància, emigrà a Amèrica on treballà al restaurant de Frank Sinatra i això li permeté conèixer tot el glamour de Hollywood i obrir anys més tard un dels restaurants més prestigiosos de Beverly Hills junt amb James Dean. Després continuà amb una nova aventura: Obrir un celler per elaborar el seu propi vi i escollí aquest racó del Penedès per fer possible el seu somni. Després de morir afectat d’una greu malatia, Miguel Torres continuà el seu llegat.\nSeguirem sempre acompanyats de vinyes per tot arreu, rodejarem el Puig Aguilera (348m) i arribarem a la carretera BV-2153, per on el 1992 va transcorre la prova de ciclisme en ruta dels Jocs olímpics de Barcelona. La seguirem en pujada fins arribar a un coll on passarem a tocar de la Creu de Lavit i prenent una pista en pujada arribarem a dalt la carena on tindrem unes fantàstiques vistes del poble de Torrelavit i de tota la vall. Ara el camí ja planeja i segueix per la carena.\nDesprés de creuar la carretera de Can Rossell passarem per les vinyes de Caves Recaredo d’on es verema el raïm que permet elaborar un dels seus millors caves. Ja en baixada seguirem per un sender per l’interior del bosc del Mestres que ens portarà novament a Sant Sadurní.\nHola, más que un comentario, una pregunta. Somos un grupo de mujeres de todos los niveles, es apropiada esta ruta?\nSi, esta ruta es muy tranquila i transcurre, en general, por pistas anchas y de buen firme. Actualmente solo añadir que hay un camino-sendero cerca de Caves Nadal (en el pla del penedes) que creo que está un poco lleno de vegetación (podeis evitarlo yendo y viniendo por la misma pista que va a caves Nadal. El resto muy bonito para disfrutar de viñedos.\nuna última cuestión ...está señalizado el camino?\nque debemos hacer para no perdernos?\nHola, ha trobat interessant aquesta ruta Ruta del Pla del Penedès (BTT) https://ca.wikiloc.com/rutes-btt/ruta-del-pla-del-penedes-btt-5519792 Salutacions, Wikiloc - Rutes del Món


8 d'abril: Dia Internacional del Poble Gitano\nEl 8 d'abril se celebra el Dia Internacional del Poble Gitano i Gràcia estrenarà nom de plaça en el seu honor.\nLa Festa Major de Gràcia ja té el cartell del 2022\nAquesta tarda ha tingut lloc l'acte on s'ha descobert la litografia guanyadora del concurs de cartell de Festa Major d'enguany.\nEquipa't per a animar l'Europa diumenge amb el nostre punt de venda 'outlet'\nAquest diumenge podràs animar l'Europa contra el Numancia sense que et falti cap element. Posem roba i marxandatge a disposició.\nEl futbol a Barcelona: Espectacle de masses o font de valors ciutadans?\nEl MUHBA acollirà un col·loqui (entrada gratuïta) el proper 31 de març al voltant dels valors formatius del futbol ciutadà.


Poesia i resistència antifeixista: Antologia (1972-2002)\nEn aquesta recerca del que hi pogués haver de "paraula viva" en els meus poemaris, els he repassat tots. Vaig començar pels publicats: Foc i fum (Oikos Tau, Barcelona, 1983); Tatuatges (Ajuntament de Vila Real, Castelló, 1987); Les Plèiades (Premi "Grandalla" del Principat d'Andorra, Andorra, 1991); El cicle dels insectes (Editorial Moll, col·lecció Balenguera número 58, Ciutat de Mallorca, 1992); Els poemes de l'horabaixa (Principat d'Andorra, 1994); Punt final (Editorial Moll, col·lecció Balenguera número 72, Ciutat de Mallorca, 1995); Planisferi de mars i distàncies (Premi Homenatge Joan Salvat Papasseit, Columna Edicions, 1996); L'obscura ànsia del cor (Premi de poesia de les Festes Nacionals de Cultura Pompeu Fabra, Ciutat de Perpinyà 1988, Universitat de les Illes Balears, col·lecció "Poesia de Paper", 1996); Llibre de Pregàries (Premi "Grandalla" de poesia del Principat d'Andorra 1999, Andorra, 2000); Revolta (Editorial Moll, col·lecció Balenguera número 88, Ciutat de Mallorca 2000); Record de Praga (Capaltard, Ciutat de Mallorca, 2000); Un violí en el crepuscle (Viena Edicions, Barcelona, 2000); Rituals (Res Publica Edicions, Eivissa, 2001); Perifèries (Editorial Agua Clara, Alacant, 2001); Temps Moderns (homenatge al cinema) (Premi de Poesia "Miquel Martí i Pol 2001" de la Universitat Autònoma de Barcelona, Servei de Publicacions de la Universitat Autònoma de Barcelona, Barcelona, 2003); Cercle clos (Premi de Literatura de l'Ateneu de Maó, Institut Menorquí d'Estudis, col·lecció Xibau de poesia, 2003).\nPerò fer el recompte complet de tots els nostres poetes catalans, espanyols, americans, xinesos, soviètics, etc., que serviren per anar consolidant la nostra dèria literària seria impossible en el curt espai que tenim per a parlar d'aquesta antologia que s'acaba de publicar en la col·lecció "El Turó": Antologia (1972-2002). Ací només es tracta de deixar constància del tarannà que, cap a mitjans dels anys seixanta, quan començ el conreu de la poesia, em fa anar per uns camins i no per uns altres. És, però, una experiència col·lectiva. A començaments dels anys seixanta molts joves ja estam immersos en la lluita política antifeixista, en organitzacions de caràcter marxista i revolucionari. Per a nosaltres la manca de llibertat del poble català, la destrucció de la nostra cultura en mans del feixisme, no és quelcom allunyat, eteri, vaporós que es pugui combatre des de la saleta d'un menjador senyorial escoltant l'obra de Maria Antònia Salvà (que per cert, havia fet poemes lloant el general Franco). Les històries contades pel pare i els oncles (que havien lluitat a favor de la República), la feina de corresponsal de Ràdio Espanya Independent, les vagues d'Astúries dels anys seixanta-dos i seixanta-tres, amb les tortures de la Brigada Social contra miners i alguna esposa embarassada dels treballadors (que va ser brutalment colpejada per la policia), l'afusellament de Julián Grimau... tot plegat eren fets que, com a joves d'esquerres, ens feia veure que la llibertat de Catalunya i la reconstrucció de la nostra cultura no vendria mai donada pel simple conreu dels poemes d'ametlers en flors a què es lliuraven molts cappares de l'anomenada Escola Mallorquina. Cap a mitjans dels anys seixanta pensam que el combat per la llibertat i en defensa de la cultura catalana requereixen de l'organització militant i combativa de tots els antifeixistes en partits clandestins, en organitzacions de lluita cultural i política que, amb el seu esforç i el dels pobles silenciats per l'estat opressor, puguin veritablement conquerir la llibertat, l'autodeterminació de Catalunya i, de ser possible, la instauració de la República i el socialisme a la nostra terra.\nCal estudiar a fons Els escriptors i la guerra civil a les Illes Balears de Josep Massot i Muntaner i, especialment el capítol "Intel× lectuals mallorquins contra la dictadura franquista" (pàgs. 203-246) per a copsar, mitjançant els epígrafs "L'ensorrada de la cultura autòctona", "L'anticatalanisme militant" (sobretot dels germans Miquel i Llorenç Villalonga). "Intel·lectuals afusellats", "Depurats i empresonats", "Els exiliats"...\nTota la fonda i terrorífica persecució feixista contra el catalanisme i l'esquerra (especialment atiada pels falangistes i pels germans Villalonga", porta, en paraules de Josep Massot i Muntaner, a una situació crítica per a la nostra cultura: "En resum, podem concloure que la situació dels intel·lectuals mallorquins durant el franquisme fou ben poc brillant. Perseguits i amenaçats de múltiples maneres a partir de juliol de 1936, veieren ensorrar-se tot el món ideal que havien anat construint i que s'havia traduït en manifestacions no gens menyspreables. Els més conservadors, esporuguits per la marxa de les coses i impressionats per la persecució religiosa i la repressió contra les dretes a la zona republicana, s'adheriren al general Franco -com a mal menor i sense gaire entusiasme-. Els més significats per la seva militància esquerrana foren víctimes, al seu torn, de la repressió franquista -d'una duresa i d'una brutalitat indescriptibles-i, en tant que pogueren, optaren per la fugida i per l'exili".\nEls començaments dels setanta, amb una obertura de la censura franquista, amb el sorgiment de noves editorials a tots els Països Catalans i amb una lenta reincorporació a la vida cultural de Catalunya d'alguns intel·lectuals exiliats l'any 1939, el coneixement de Josep Palau i Fabre, Joan Brossa o Gabriel Ferrater marquen definitivament la nostra incipient dedicació a la literatura. Anys de complicada formació (per la dificultat de trobar els llibres adients i també, pel temps i esforços esmerçats en la lluita política clandestina). Intel· lectuals de la talla i amb el ferm compromís d'un Pere Calders, Maria Aurèlia Capmany, Joan Fuster, Ricard Salvat, Avel·lí Artís-Gener, Víctor Alba, Vicenç Riera Llorca o Gonçal Castelló acaben per indicar-nos la direcció exacta per on ha de marxar la nostra "poètica". La militància dins de les organitzacions antifeixistes (l'OEC i el PSM posteriorment) i les resolucions del Congrés de Cultura Catalana, acaben de concloure el cicle de formació que centra el camp dins del qual ens mourem a partir d'aquella època de tempteigs.


ESGLESIA DE MANACOR: JESÚS I ELS RICS\nJESÚS ESTIMA ALS RICS\nAvui mateix quedaré a casa teva.\nL'encontre de Jesús amb el ric Zaqueu és un relat conegut. L'escena ha estat molt treballada per Lluc, preocupat tal volta per la dificultat que trobaven algunes famílies riques per a integrar-se en les primeres comunitats cristianes.\nZaqueu és un ric conegut a Jericó. Petit d'estatura, però poderós patró dels cobradors que controlen les mercaderies en una important cruïlla de camins. No és un home estimat. La gent el considera un pecador, exclòs del poble creient. Viu explotant els altres. No és fil d'Abraham.\nTanmateix, aqueix home vol veure qui és Jesús. Ha sentit parlar d'ell, però no el coneix. No l'importa fer el ridícul i actuar de poc d'acord amb la seva dignitat: com un al·lotell més, corre per passar davant tothom i puja a un sicòmor. Només cerca veure Jesús. No sap que cerca pau, veritat, un sentit diferent per la seva vida.\nQuan Jesús arriba allà, alça els ulls i veu en Zaqueu. El relat suggereix un intercanvi de mirades entre el profeta defensor dels pobres i aquell ric explotador. Jesús el crida pel seu nom: Zaqueu, baixa tot d'una. No perdis més temps. Avui mateix em quedaré a casa teva. Jesús vol entrar en el món d'aquest ric.\nZaqueu obre la porta de casa seva amb alegria. El permet entrar dins son món de diners i poder mentre per Jericó tots critiquen Jesús per haver entrat a casa d'un pecador.\nAl contacte amb Jesús, Zaqueu canvia. Comença a pensar en els pobres: compartirà amb ells els bens. Es recorda dels que són víctimes dels seus negocis: els retornarà amb escreix el que ha robat.\nJesús s'alegra perquè la salvació ha arribat també a aquesta casa poderosa i rica. Ell ha vingut per això: cercar i salvar allò que s'havia perdut. Jesús és sincer: la vida dels que són esclaus dels diners són vides perdudes, vides sense justícia i sense compassió cap els que sofreixen. Però Jesús estima els rics. No vol que cap es perdi. El ric que el deixa entrar en son món, experimentarà la força salvadora.\nPublicat per Joan a 5:05


La pandèmia de l’any 2020 es pot convertir en un punt d’inflexió important d’aquest segle. Un segle de canvi i de transformació, como ho testifiquen fenòmens com la crisi financera del 2008, l’eclosió de l’economia digital, la consolidació de la Xina com un dels nous pilars de l’economia mundial o... l’acceleració del canvi climàtic, amb la consegüent conscienciació mediambiental.\nAixí mateix, és probable que la dècada que ara comença també marqui un punt d’inflexió en la geopolítica i en el comerç internacional. L’escalada de tensions comercials entre la Xina i els EUA reformula el perímetre del camp de batalla. D’aquesta manera, tot fa pensar que, en els propers anys, l’epicentre de la discussió no seran els dèficits comercials, sinó que bascularà cap a temes com la intensitat d’emissions de gasos amb efecte d’hivernacle (GEH) i el desacoblament tecnològic. Des de l’inici de la crisi sanitària generada per la pandèmia, ja s’ha plantejat la necessitat que les cadenes de valor global siguin més curtes i més resilients. En aquest sentit, els governs podrien legislar per promoure que certs béns i serveis considerats essencials, com el material sanitari de primera necessitat, es produeixin de manera local. Així, amb la creació dels consensos polítics i socials necessaris per a la creació de xarxes d’energia, d’indústries i de cadenes de distribució més autosuficients, la pandèmia podria reforçar el proteccionisme a nivell global. La UE ja ho ha batejat: autonomia estratègica. Aquest canvi en les relacions comercials confluirà amb un dels grans reptes del nostre temps: el canvi climàtic. Tal com veurem en aquest article, la lluita contra el canvi climàtic i l’objectiu d’arribar al 2050 amb zero emissions netes de GEH poden ser un esperó important per reescriure les regles del comerç i de la geopolítica internacional.\nComerç internacional verd: objectius ambiciosos, però moment de transició\nCom es pot dissenyar un sistema de comerç internacional que sigui eficient, just i que contribueixi a assolir els objectius delineats a l’Acord de París? Per la banda dels majors contaminants, hi ha senyals esperançadors: segons un informe del Global Energy Monitor (GEM), per primera vegada en la història, la capacitat instal·lada de producció d’energia amb carbó es va reduir en el primer semestre del 2020. La Xina, el país responsable d’un major percentatge d’emissions, s’ha fixat com a objectiu aconseguir la neutralitat climàtica el 2060 i triplicar la capacitat instal·lada d’energia eòlica i solar durant la propera dècada. Per la seva banda, els majors productors mundials de petroli i de gas natural han anunciat enguany, en la seva immensa majoria, plans per reduir de manera significativa les emissions en les pròximes dècades. Finalment, Joe Biden, el president electe nord-americà, ha reafirmat el compromís amb l’Acord de París i la seva voluntat que els EUA assoleixin la neutralitat climàtica el 2050 i ha anunciat la voluntat de dur a terme, en els propers anys, un pla d’inversions de dos trilions de dòlars, amb una aposta en energies netes i en sectors clau en la transició ecològica.\nAixí i tot, encara ens trobem en una fase de transició, i els mecanismes de cooperació internacionals s’han afeblit molt en els últims anys, la qual cosa, previsiblement, farà encara més difícil que les bones intencions anunciades fins avui es converteixin en polítiques tangibles i eficaces. En aquest context, s’ha de pensar en instruments que ajudin a alinear els incentius de cada país amb els objectius globals de reducció d’emissions, que ajudin a evitar el free-riding ambiental i que fixin estàndards de bones praxis. Una d’aquestes polítiques són els impostos transfronterers sobre les emissions. Vegem de què es tracta.\nImpostos transfronterers sobre les emissions: els aranzels del segle XXI?\nEl rumb traçat per la UE i per altres grans emissors de gasos contaminants per a les pròximes dècades en matèria de reducció d’emissions comportarà un increment significatiu de les taxes sobre aquestes emissions.1 Aquest fet pot contribuir a la relocalització de les indústries més contaminants des de països o regions «verdes» a destinacions més «marrons», on puguin guanyar avantatge competitiu gràcies als preus més baixos de les emissions, i, des d’aquí, exportar cap a altres destinacions. Aquest fenomen es conegut com fugida del carboni. Amb l’objectiu d’evitar aquesta fugida, s’ha activat el debat sobre un mecanisme europeu d’ajust de les emissions en frontera o, en altres paraules, un impost transfronterer que gravi el contingut de les emissions de les importacions de béns i de serveis de manera similar als impostos sobre les emissions contaminants que s’estableixen a nivell europeu.2\nMalgrat que el seu disseny final pot variar, sembla que els plans delineats en el context del Green Deal europeu afavoreixen un mecanisme d’ajust en frontera dirigit a sectors específics, amb l’objectiu de respondre a dos dels principals desafiaments de la seva implementació: la complexitat administrativa i la seva legalitat en el marc de l’Organització Mundial del Comerç (OMC).3 No obstant això, que aquest pla se centri només en uns sectors determinats pot generar un efecte substitució important i que, al final, augmentin les importacions d’aquells sectors no gravats per aquest mecanisme d’ajust, en especial de productes no subjectes a aquest mecanisme però que incorporin primeres matèries de sectors que sí que estan subjectes a l’impost (un exemple d’aquest problema en un context no relacionat amb el canvi climàtic s’ha produït als EUA, on s’han introduït aranzels molt alts sobre el metall, però no s’ha gravat la importació de claus). Així, és probable que un mecanisme limitat a determinats sectors, malgrat el seu valor simbòlic, acabi tenint una eficàcia limitada. D’aquí la importància que es pugui generalitzar aquest mecanisme a la majoria dels sectors i que es garanteixi la traçabilitat de la petjada del carboni de tots els productes i de tots els seus components.\nLa implementació d’aquest mecanisme no solament és difícil tècnicament, també és complex d’implementar a nivell polític. D’una banda, els països més perjudicats per aquest impost tendiran a ser els emergents, ja que, en general, tenen menys capacitat de produir energies netes. D’aquesta forma, es plantejarà un debat sobre si els ingressos d’aquest mecanisme s’haurien de dedicar a finalitats estrictament europees (i, en aquest cas, es podria percebre com una eina proteccionista) o a ajudes als països d’on provenen els productes gravats perquè els produeixin de forma més neta. De l’altra, aquest mecanisme pot acabar provocant una onada de proteccionisme ambiental en cascada si els països subjectes a aquests impostos decideixen prendre represàlies.4\nAteses les problemàtiques descrites, les autoritats europees hauran de filar molt prim per desenvolupar un mecanisme d’ajust de les emissions que sigui eficaç i que no provoqui tensions geopolítiques importants. Només en aquest cas, aquest mecanisme aconseguirà donar exemple a la resta d’economies per accelerar la implementació de bones pràctiques mediambientals a tot el món.\n1. S’introduiran mecanismes que facin més costoses les emissions de gasos amb efecte d’hivernacle. Hi ha dos mecanismes per encarir les emissions de GEH: el mercat d’emissions (el regulador fixa un límit màxim a la quantitat total de tones de CO₂ que es poden emetre per any i regió i, dins el límit establert, les empreses reben o compren drets d’emissió, amb els quals poden comerciar) i l’impost sobre les emissions (el regulador fixa un preu a l’emissió de GEH, que augmenta de forma progressiva).\n2. Vegeu, per exemple, Mehling, M. et al. (2018), «Beat protectionism and emissions at a stroke», Nature, 559, 321-324.\n3. És més fàcil restringir aquest mecanisme als sectors més contaminants que estendre’l a tots els productes, ja que caldria calcular totes les contribucions en totes les fases de la cadena de producció. A més a més, aquest mecanisme només es contempla per a importacions de productes subjectes a fiscalitat mediambiental a nivell domèstic. Avui dia, per exemple, només el 40% de les emissions de la UE es troben dins el règim comunitari de drets d’emissió. Vegeu, per exemple, Gros, D. i Egenhofer, C. (2010), «Climate change and trade: taxing carbon at the border?», i Zachmann, G. i McWilliams, B. (2020), «A European carbon border tax: much pain, Little gain», Bruegel Policy Contribution Issue, núm. 5.\n4. En l’actualitat, l’únic mecanisme d’ajust en frontera vigent s’aplica al mercat energètic de Califòrnia, amb una cobertura del 85% del total d’emissions de gasos contaminants, i il·lustra la importància del disseny del mecanisme per minimitzar les desviacions de comerç (OCDE , «Climate Challenge and Trade: Would border carbon adjustments accelerate or hinder climate action?»).\nComerç internacional verd: hi ha alternatives, però no panacees\nQuines alternatives hi ha al mecanisme d’ajust de frontera? Una és la coordinació a nivell internacional per a la introducció de límits a les emissions per indústries o per països, i impostos sobre els excessos d’emissions similars al sistema de comercialització de drets d’emissions existent a la UE. Aquests instruments de coordinació internacional guanyaran previsiblement tracció als dos costats de l’Atlàntic, després de l’elecció del president Joe Biden, com a manera de pressionar tercers països (en particular, la Xina i l’Índia) perquè reforcin les actuacions en matèria de transició energètica. Una alternativa complementària, que requeriria un grau de cooperació internacional més gran del que s’ha exhibit fins ara, seria la creació de «clubs del clima»,5 és a dir, acords comercials de països que hagin consensuat un determinat preu internacional sobre les emissions. Aquests clubs reunirien dues característiques essencials: d’una banda, els socis es comprometrien a fixar el preu comú acordat sobre les seves emissions en lloc de negociar reduccions nacionals d’emissions; de l’altra, es penalitzaria els països que decidissin no participar en aquests clubs, per exemple, mitjançant quotes, aranzels i mecanismes d’ajust transfronterers. Així, aquests «clubs climàtics» poden constituir un fòrum multilateral molt interessant per alinear les estructures d’incentius de reducció d’emissions dels països signataris de l’Acord de París. A més a més, els costos de no formar part del club serien creixents a mesura que s’incrementés el nombre de socis, ja que els països que decideixin no participar-hi perdrien l’oportunitat d’accedir sense traves als mercats dels socis del club.\nEn aquest context, i en un entorn geopolític particularment volàtil, la importància de reafirmar i de reforçar el lideratge de les institucions supranacionals és especialment significativa, ja que permetria adoptar polítiques ambicioses i duradores. Actualment, es proposen polítiques a més curt termini –com els mecanismes d’ajust en frontera– per omplir el buit que ha deixat l’afebliment de la cooperació internacional en aquests últims anys, però, de cara al futur, caldrà fer un pas endavant. En el cas de l’OMC, principal sentinella del comerç internacional, és probable que les disputes comercials es revifin en els pròxims anys, arran de l’augment del proteccionisme, del replantejament de les cadenes globals, dels objectius mediambientals dispars i de les tensions geopolítiques latents. Si les negociacions per a un acord comercial post-brexit entre el Regne Unit i la UE han estat espinoses, el disseny de nous mecanismes de comerç internacional que afavoreixin la protecció del medi ambient no ho serà menys. El compromís de tots en pro del medi ambient amb un esperit de cooperació global serà clau.\n5. Vegeu Nordhaus, W. (2019), «Climate Change: The Ultimate Challenge for Economics», American Economic Review, 109(6), 1.991-2.014.


“És un infern a suportar anys i anys”: l’EMD escenifica l’encarrilament de la urbanització del Baixador entre la pressió del veïnat - elCugatenc\nEl veïnat de l'avinguda Baixador ha acudit novament a l'Audiència pública | Jordi Pascual Mollá\nUn mes després del compromís de presentar les modificacions proposades al projecte d’urbanització de l’avinguda Baixador, l’associació de veïns del carrer encara no ha rebut la resposta. Així ho han explicat a l’Audiència pública d’aquest mes de juny a l’EMD de Valldoreix, on han recordat que el compromís inicial era tenir resposta en dues o tres setmanes.\nEl president Josep Puig ha dit que ja han rebut el projecte modificat tot i que, segons el veïnat, encara no s’ha informat l’equip assessor contractat per l’associació. Puig també ha dit que l’EMD ha elaborat un informe tècnic i es compromet a fer una nova reunió amb el veïnat per explicar els canvis en la proposta. Maria Masferrer, en nom de l’entitat, ha demanat tenir accés a la informació abans de la trobada per així poder acudir amb propostes concretes.\nEl compromís del govern d’avançar en l’aprovació del projecte després d’haver reconegut que l’EMD és l’administració competent per fer el tràmit ha tornat a situar les reivindicacions per a la provisionalitat. L’entitat veïnal recorda que mentre no s’urbanitzi l’avinguda, el carrer segueix sent de terra i, amb la seguera, s’aixeca la pols: “És un infern a suportar anys i anys”. En conseqüència, demanen llençar sal amb més freqüència.\nL’associació de veïns ha acudit al Ple amb dues qüestions més: saber els pressupostos consumits des del 2016 per a la sorra i la sal del carrer i el motiu pel qual s’han prioritzat reurbanitzacions com la del passeig del Nard. Puig ha dit que respondria després de comprovar la informació sobre la sal i la sorra i ha defensat l’actuació del Nard com a necessària. Tot i no haver aconseguit la resposta a totes les seves peticions, l’entitat celebra que l’EMD s’autorreconegui com a competent per seguir amb el tràmit de la urbanització.\nSusanna Casta (PSC) ha presentat una moció sobre l'avinguda Baixador | Jordi Pascual Mollá\n“Encarrilament” de la urbanització\nLa reivindicació de l’associació de veïns, que es repeteix ple rere ple des de l’abril, ha coincidit aquest mes amb l’aprovació per unanimitat d’una moció que dibuixa un desbloqueig de la situació. La proposta, presentada pel PSC, demana que les aportacions tècniques de l’entitat veïnal siguin validades al Ple municipal i que siguin valorades en el marc d’una comissió informativa. Amb la proposta la vocal socialista, Susanna Casta, també demana que es tornin a atorgar llicències d’obra des del moment de l’aprovació definitiva del projecte tot i que inicialment demanava des de l’aprovació inicial i el secretari-interventor diu que no és viable, contradient així un dels argumetns del veïnat.\nA la proposta gairebé tothom ha tingut bones paraules. Excepte el president Puig, que s’ha mostrat molest per les reiterades referències a la legalitat recollides a la moció: “Sembla com si nosaltres aquí no tinguéssim part humana”. També ha assegurat que les accions demanades pel PSC ja es realitzen però això no ha evitat el suport de tot el seu grup municipal, Junts per Valldoreix - Sant Cugat, conscients que la unitat d’acció en aquesta proposta té una significació especial després de més d’un any d’aturada des de la presentació de la primera versió del projecte.\n“El govern s’ha posat les piles, no sé si per les pancartes dels veïns, per l’empenta de l’Ajuntament o per l’oposició”, ha etzibat Ramon Segura, vocal d’ERC-MES, “heu fet un canvi i esperem que hi hagi continuïtat”. La resta de grups també han abraçat el desbloqueig: “El govern i l’Ajuntament ho han començat a encarrilar”, en paraules de Ferran Margineda, vocal de la CUP-PC, o “ens falta acabar de concretar l’acord amb els veïns, conscients de la transcendència d’aquest projecte per a Valldoreix” en paraules de José Miguel García, vocal de Ciutadans.