18 projectes emprenedors TIC i MEDIA es posen en marxa a l'espai Neàpolis Cowork\nL'alcalde, la primera i el segon tinents d'alcalde de VNG, el diputat provincial Teo Romero i l'emprenedora Emiliana López\nAvui s'ha inaugurat el nou centre públic vilanoví de suport a l'emprenedoria, en el qual s'han implicat diverses institucions i entitats empresarials\nL'alcalde de Vilanova i la Geltrú, Joan Ignasi Elena, i el segon tinent d'alcalde i regidor de Desenvolupament Local, Societat de la Informació i Promoció de la Ciutat, Tomàs Álvaro, han desitjat molt de futur als projectes emprenedors que es posen en marxa aquesta mateixa setmana a Neàpolis Cowork, el nou centre públic de suport a l'emprenedoria de Vilanova i la Geltrú.\nEn la inauguració aquest matí, l'alcalde ha definit el nou servei com "un espai per a l'activitat econòmica, per a les persones que tenen iniciatives". Per a Joan Ignasi Elena, es tracta d'una aposta per "mimar les persones amb iniciativa, amb vocació d'emprendre i d'arriscar-se". En el context econòmic actual, ha dit l'alcalde, "no hi ha salvacions, hi ha projectes que contribueixen a millorar", i Neàpolis Cowork n'és un.\nNeàpolis Cowork ha estat possible "amb la suma de diverses institucions", tal com ha recordat el regidor Tomàs Álvaro. Ha qualificat avui de "dia important", en què es presenta com una realitat un projecte que té al darrera "tres anys intensos de treball". Amb l'impuls de l'Ajuntament de Vilanova i la Geltrú i de l'empresa municipal Neàpolis, l'espai Cowork neix amb el suport de la Mancomunitat de Municipis de l'Alt Penedès-Garraf i de l'associació empresarial ADEG, que han signat avui mateix el conveni de col·laboració en el projecte.\nBen aviat s'hi afegiran també la Cambra de Comerç, els dos col·legis professionals d'informàtica, la Fundació CTecno i Voluntaris en Assessoria Empresarial (VAE). Representants de la major part d'aquests ens han estat presents en la inauguració de Neàpolis Cowork, com per exemple el gerent de la Mancomunitat, Frederic Ràfols, el president de l'ADEG, Xavier Cardona, o el delegat de la Cambra de Comerç al Garraf, Amadeu Pujol.\nEncara dues institucions més han estat imprescindibles per a la creació de Neàpolis Cowork: la Generalitat de Catalunya (Departament d'Economia i Coneixement) i la Diputació de Barcelona, com a gestores del programa de subvencions FEDER Catalunya 2007-2013. D'acord amb aquesta línia d'ajuts, el projecte és finançat en un 50% per fons europeus i un 25% per la pròpia Diputació.\nEl diputat de Promoció Econòmica de la Diputació de Barcelona, Teo Romero, ha reconegut Vilanova i la Geltrú com a "ciutat puntera en el desenvolupament d'iniciatives de promoció les noves tecnologies de informació i la comunicació", un fet que explica, segons Romero, que el projecte Neàpolis Cowork fos un dels millors dels presentats al programa de subvencions.\nEl servei, en marxa\nAquesta setmana comencen a Neàpolis Cowork 18 projectes emprenedors, tots ells vinculats amb els sectors TIC i MEDIA. Alguns són absolutament innovadors, com una iniciativa de passarel·les de moda virtuals o bé una de desenvolupament d'aplicacions per a Smartphone fins ara inexistents.\nNeàpolis Cowork ofereix a les persones emprenedores que s'hi instal·len un espai físic i els recursos necessaris. És obert tant a empreses de nova creació, com a les ja existents que els calgui lloc per créixer, així com a les persones que tinguin un projecte empresarial a desenvolupar. L'espai de treball serà accessible les 24 hores del dia tots els dies de l'any.\nLa filosofia d'aquest centre d'emprenedoria és fomentar una nova cultura d'innovació empresarial, oberta i col·laborativa, un fet especialment valorat per les persones s'hi instal·laran. Tothom hi coneixerà les iniciatives dels altres, de manera que es facilitarà "poder aprofitar les sinergies dels uns i els altres", tal com manifestava aquest matí Emiliana López, responsable del projecte Pasarela Spain.com.\nEntre les iniciatives empresarials que ja es posaran en marxa hi ha també serveis de màrqueting online, posicionament, consultoria informàtica i venda; programació d'aplicacions web, NET Java i CMS; desenvolupament i manteniment de fòrums, de videojocs. També s'hi desenvoluparan produccions editorials i de formats audiovisuals, així com serveis de secretaria online, entre d'altres.\nDes de finals de gener 58 projectes s'han interessat per ocupar una plaça a Neàpolis Cowork, dels quals 19 han realitzat o estan realitzant un pla d'empresa. En els propers dies, una desena més passaran els tràmits de selecció. En total se n'hi podran instal·lar fins a 40.


23/10 i 8/11: Sessions per famílies del Projecte Escola – AMPA FERRAN SUNYER\nUs convoquem si encara no ho heu fet, veniu a dir Quina escola voleu? Quines coses voleu que no canviïn i quines us agradaria millorar??? La vostra opinió és molt important! Es fan les sessions amb dos dies.\n23 D’OCTUBRE I 8 DE NOVEMBRE a la tarda, 17h. Hi haurà servei d’acollida a càrrec de l’AMPA.


Algunes reflexions sobre la traducció poètica – antoniclapes\n(TOT TRADUINT INSTALLATIONS DE NICOLE BROSSARD)\nLa poesia de la contemporaneïtat és, sobretot, un afer de llenguatge –un qüestionar-se el valor segur de la llengua– que constitueix la dimensió lingüística darrera per a totes aquelles coses que no poden ser dites altrament. Una activitat que tracta de sotjar l’espai d’allò indicible: transitar per les esquerdes del llenguatge –o provocar aquestes esquerdes per mitjà de la seva fractura– per arribar a parlar de coses que no s’acaben d’entendre des de la racionalitat. «Com més complex és el món, més abstracte esdevé l’art.» va ensenyar-nos Paul Klee.\nEl poeta parteix d’una idea o d’un mot generador que, atzarosament potser, donarà lloc a un poema, i el seu treball consisteix, justament, a cercar els mots on ha d’habitar aquest poema: «cercar una llengua», com diu Rimbaud. En certa manera, doncs, fer un poema és una forma de traduir(-se). El mateix procés de creació d’un poema em sembla que pot ser vist com una “traducció” d’una experiència límit, inexpressable, del poeta vers un llenguatge altre, manllevat de lògica. «Un poema és sempre, en el millor dels casos, una traducció.» (J. Palau i Fabre).\nEl traductor refà el camí traçat pel poeta en el seu procés creatiu, el recorre en sentit invers, en un itinerari ple de trencalls, paranys, dreceres, cruïlles, camins celats, viaranys, que s’entrecreuen…, i a cada pas ha de decidir cap on continua, tot tractant d’esbrinar-ne el per què. Decidir: no cal ni dir quants errors pot cometre –sense voler– perquè ha d’interpretar allò obscur que ha dit el poeta, i traslladar-ho a la llengua del traductor –artificial, artificiosa– per, finalment, rescriure-ho en la llengua d’arribada; una llengua que, sovint, ni disposa d’aquells registres lingüístics o recursos fonètics que se li demanen. Aleshores ha de cercar equivalències, aproximacions o, simplement, inventar.\nLa tasca del traductor no consisteix pas a traduir mots, posats un al costat de l’altre, sinó a traduir un text, un poema: una creació que parla de si mateixa i de l’altre. La traducció és la lectura més profunda d’un text: traduir és la millor (potser l’única) manera de penetrar en els misteris del poema, del poeta. «Quan algú s’enfronta en la solitud a la traducció d’un poema, el procés per anar-lo absorbint és molt llarg: a cada lectura se li planteja una nova manera de dir-ho, es tracta de cultivar-lo per acabar-hi trobant el so exacte, com més el treballa més s’hi identifica, de manera semblant a quan llegim poesia, que a cada lectura d’un mateix poema hi trobem una cosa nova: cada vegada diu més.» (Dolors Udina: Tot traduint Anna Crowe i Stewart Conn) Perquè, en definitiva, en traduir tractem de transmetre la “música del sentit”: llegir amb les orelles.\nSovint es diu que la poesia és intraduïble. I, tanmateix, continuem traduint poesia –malgrat la “impossibilitat” de fer-ho. Parafrassejant John Cage diríem: «No puc traduir la poesia, i ho estic fent: i això, també és poesia.» Yves Bonnefoy afirma que la traducció de poesia «és poesia en ella mateixa.» El traductor reviu, des la pròpia experiència, una experiència creadora expressada en un text de caràcter polisèmic; això vol dir, entre altres coses, assumir la imperfecció del treball fet i la possibilitat de l’evolució de la traducció, ja sigui immediata –per errors, per comentaris d’altri, per relectures en la distància–, ja sigui en el temps –per la pròpia evolució de la llengua d’arribada.\nEn acarar-me amb la traducció del llibre de poemes Installations, de l’escriptora quebequesa Nicole Brossard, les reflexions exposades van ser manifestar-se tothora, de vegades com a problema, de vegades com a pura reflexió. Especialment perquè l’obscuritat (aparent) dels textos m’obligava a lectures repetitives de cada poema fins arribar a “apropiar-me’l” i comprendre’n, així, la música interna del seu sentit. Anar d’una mena de cambra clara, il•luminada, vers una de fosca –i a l’inrevés–, successivament. Aquesta operació va ser un itinerari constant al llarg dels catorze mesos emprats en el treball.\nNicole Brossard (Montreal, Quebec, 1934) és una de les figures literàries més destacades del seu país i, àdhuc, del Canadà. Poeta, novel•lista i assagista ha publicat una trentena de llibres, i la seva obra ha estat traduïda a diverses llengües i ha merescut el reconeixement dels més prestigiosos premis. És membre de l’Acadèmia de les Lletres del Quebec. La seva poesia és una reflexió sobre la creació i la creativitat (sobretot en les dones) alhora que l’intent de situar el llenguatge poètic en els seus límits, tot explorant noves maneres de dir. Aquesta cerca constant inscriu l’obra de Brossard dins dels corrents de la modernitat poètica, en què el discurs apareix fragmentat –construït a la manera d’una instal•lació artística– i la sintaxi forçada al màxim, la qual cosa dóna com a resultat una llenguatge tens i complex, novedós, on no hi té cabuda la metàfora –com no sigui que tot el seu llenguatge és una gran metàfora dels conflictes del món, especialment el de les dones. En els poemes hi sura una atmosfera de sensualitat –subtil o explícita– que sovint entra en conflicte amb la duresa de la realitat a què fa referència el text.\nEscrit “en femení”, Brossard fa que el cos –el cos de dona– esdevingui text. Els cent setze poemes tracen i tornen a traçar el moviment en espiral del llenguatge: el seu erotisme, el seu desig, els seus excessos. De manera anàloga a la serendípia, la poeta escriu un mot, una frase i deixa que viatgi a través de les connotacions visuals, homofòniques, les semblances semàntiques. La major part dels mots prenen aleshores diversos sentits. Per a un home, reproduir aquesta mirada “en femení” plasmada en una polisèmia textual esdevenia un dels principals reptes, no solament des del punt de vista de la llengua –atès que havia de “feminitzar” totes les expressions– sinó perquè calia que el punt de vista del poema fos femení (i, afegiria, “creïblement i manifestament femení”). Així, l’article de la tercera persona del verb, sempre present en francès i que en català solem elidir, el mantenia per posar en relleu el fet que era una dona o unes dones qui duien a terme l’acció.\nUn exemple de la dificultat que significava aquesta mirada “en femení” el constitueix el poema Savoir, que va omplir-me de dubtes de comprensió i d’interpretació, i que vaig poder resoldre gràcies a la col•laboració de la poeta, amb la qual vaig mantenir una fluïda correspondència –via correu electrònic– que va ajudar-me molt a aplanar les dificultats. El poema, en francès, diu així:\nmon amoure, j’écris pour que tu me montres / ton sexe de bonne humeur /\net ton accent dans les oreilles / et ton petit genre dans ma bouche /\npur rêver la matière et ses seuils / les meilleurs arguments et des partitions de choix /\nje veux toute ta musique, ta couleur aréolaire / et comprendre par là le monde.\nsaber: amora meva, escric per tal que em mostris / de bon grat el teu sexe / i el teu accent en les orelles / i el teu petit segell en la meva boca / per somiar la matèria i els seus llindars / els millors arguments i les partitures triades / vull tota la teva música, el teu color areolar / i comprendre així el món.\nD’entrada, l’expressió de l’amant “amor meu” es referia a l’amor lèsbic. Brossard, per indicar-ho, havia escrit “mon amoure” (que, fonèticament, en francès, en ser el•lidida, no distingeix gènere). En català era intraduïble, no hi ha un equivalent que mantingui el “doble joc”; així que em vaig inclinar per la feminització de tota l’expressió: “amora meva”. (Inicialment havia pensat a posar “amora” en cursives, però em va semblar que era una manera de remarcar una excepció que no s’adeia amb la mirada feminista de la resta del llibre.) “Ton petit genre” també presentava una greu dificultat; és evident que es tracta del sexe femení: calia, però, cercar una manera gentil i afectuosa d’anomenar-lo, atès el context del poema: “el teu petit segell” em va semblar que adquiria aquest doble valor, ja que reprodueix el sentit de tenir un gènere, una personalitat (la femenina), alhora que reforça el caràcter únic i íntim del sexe.\nUna facilitat a l’hora de traduir va ser que, en poesia, Brossard utilitza un francès molt transparent –ja s’ha dit que la dificultat era en una altra banda–, perquè, com ella mateixa ha dit, en poesia prefereix utilitzar la llengua canònica, a diferència de quan escriu certes novel•les o peces teatrals, en què utilitza expressions que provenen del joual, que li resulten molt útils per manifestar emocions primàries, però que no troba gens apropiat per expressar la subtilitat i ambigüitat que cerca en la poesia. «Al Quebec, el joual designa el francès popular canadenc, la fonètica del qual es troba allunyada del francès de les classes cultivades i el lèxic està molt contaminat de l’anglès.» (Diccionari Robert)\nTraduir Nicole Brossard, doncs, va constituir un repte de primer ordre, però que vaig acceptar gustós amb la finalitat de col•laborar a propagar aquesta contagiosa malaltia que és la poesia. Quant als resultats obtinguts, espero que la complicitat del lector del llibre ajudarà a dissimular els errors i, per damunt d’ells, fruir d’una de les obres importants de la poesia del nostre temps.


Marathon man: de març 2013\nTorà: temps era temps!\nDoncs sí, aquest títol de l'entrada vol deixar ben clar que temps passats foren millors, si ho mirem des del punt de vista dels resultats assolits en les curses. Per descomptat, els actuals són pitjors però com sempre hem de procurar veure l'ampolla mig plena -no cal afegir-nos pedres al fetge nosaltres mateixos- no és qüestió de encaparrar-nos en intentar millorar-los. M'explico perquè sapigueu de què redimonis estic parlant: com ja vaig dir a la crònica prèvia, he participat dos cops en la cursa rural de Torà (2009 i 2011) i si la primera em va anar bé, la segona encara millor (malgrat que "sospito" que en aquesta darrera el recorregut va ser més curt), amb uns temps força destacats, per ser jo, és clar. Si abans em vaig moure al voltant dels 45' en aquesta tercera participació vaig superar els 52', la qual cosa ja dóna testimoni de com ha baixat el meu nivell de forma. Ja he dit per activa i per passiva que fa temps que aquesta ha deixat de ser una qüestió important, fins el punt que de vegades de no pensar-hi, m'oblido del meu rellotge. Per tant, posats a continuar destacant cada cop menys en aquest aspecte, posem en evidència el meu declivi atlètic en aquelles curses de les quals ja tinc una referència anterior. Això ho podré posar de nou de manifest a la propera, el Cros de Sant Jordi de Navàs del 20 d'abril. Però fins que arribi, encara queden unes quantes setmanes.\nA la d'aquest passat diumenge l'objectiu era, com ve sent habitual, simplement passar-nos bé en una jornada que apuntava -com així va ser finalment- bones maneres. I encara més quan, per primer cop, el petit de la família es va animar a fer els darrers metres i creuar la meta amb mi. Però anem a pams. Ens presentem amb certa antelació i com altres cops, recullo el dorsal en un lloc tan emblemàtic de la vila com el monestir de Sant Antoni de Pàdua i ens adonem que la dels grans no serà una cursa gaire multitudinària (com les edicions anteriors). Això, però, no treu ni un bri de bon ambient ja que entre nosaltres i els nens que després han de fer les curses infantils, aquest està més que assegurat. Tenim temps per fer-la petar una estona, escalfar el just i necessari que exigeix el protocol -no sigui que em cansi més del compte- i també per conèixer un seguidor -en Pep Bruch- que m'ha conegut a través del bloc i el Facebook (després descobriré que està una mica millor que jo, la qual cosa tampoc és que sigui un gran mèrit seu sinó més aviat un demèrit meu). Parlem de possibles curses a fer a les properes setmanes i gairebé sense adonar-nos, es dóna el tret de sortida a la cursa.\nEn aquestes que comencem a fer gambades. Tinc el recorregut més o menys al cap i sé que fins el km. 3,5 ens tocarà un primer tram de pujada dels que "piquen". M'ho agafo amb calma però confesso que se'm fa més llarg del previst i tot i que no m'aturo per caminar en cap moment, sí que el meu ritme és més lent del que ho devia ser en les dues meves participacions anteriors. Temps era temps. De fet, estem pujant pel camí que circula paral·lel a un dels vessants de la Serra de Cellers i que "tanca" la vall del torrent del mateix nomque després haurem de creuar. Arribem al punt més alt (fregant els 600 m.) i ara sí, toca la part més descansada de la prova, un tram d'una forta baixada -d'aquelles que has d'anar posant el fre de tant en tant- en què gairebé et poleixes tot el has pujat abans. Travessem el torrent i comencem a atacar el segon tram costerut, a priori més suau però que ens farà pujar de nou fins poc més del km. 6. Un cop superat ja sé que ens espera la part final de la prova en què llevat d'algun que altre tobogan, la tendència és de baixada progressiva fins la meta. Aquí és on puc augmentar el ritme i avançar uns quants corredors que abans ho havien fet amb mi a les pujades. Fins i tot, els darrers dos quilòmetres em permeto el "luxe" de fer de llebre d'un!! És ben bé que si s'hagués de refiar de mi, ho tindria molt magre. I ara sí, després d'unes quantes curses intentant-ho, l'Stanis s'atreveix a fer els darrers metres amb mi, com es pot veure en aquestes dues fotografies. Això no té preu.\nI després, per acabar d'arrodonir la jornada dominical, un molt bon àpat en un restaurant de Sant Ramon (aquest cop li hem fet el "salt" a Torà), això sí, prèvia missa de benedicció del ram al monestir de Sant Ramon Nonat. Això és el que té el diumenge de rams. En definitiva, una cursa més al sarró i amb molt bon regust de boca. Aquest retorn parcial als orígens sembla que ha valgut la pena.\nI feta tota aquesta crònica un pèl llarga, anem a valorar la cursa d'una forma més o menys metòdica, seguint el procediment que vam aplicar per al cas de la Cursa dels Colls de Vilanova i la Geltrú. D'entrada, i pel que estic veient darrerament en curses similars, el preu que vaig pagar (12€) comença a ser bastant habitual (1€ més respecte a fa dos anys); en aquest sentit diria que la relació qualitat-preu és bastant correcta i posats a atorgar una puntuació, ens mouríem al voltant d'un 7 o notable baix (en una escala de 10 punts). I ara justifiquem aquesta nota a partir dels serveis més bàsics que jo vaig utilitzar:\nPàgina web: incloïa informació detallada però cap llistat dels inscrits, tampoc un enllaç al track (sí una imatge del circuit i del perfil), possibilitat d'inscripció on-line (però no de fer el pagament). Millorable.\nEntrega de dorsals: sense llistat de dorsals publicat allà mateix, una mica de cua -tot i la poca gent- perquè el llistat estava ordenat per ordre d'inscripció (no alfabètic). Millorable tot i que el fet de no haver-hi gaire gent va fer que aquesta qüestió no tingués gaire incidència.\nObsequi: la típica samarreta d'un disseny no gaire cridaner (això sí, de màniga llarga) i el típic tetrabric de caldo Aneto. Correcte.\nInfraestructura de la zona arribada i sortida: senyalització de l'accés i facilitat d'aparcament. Molt a prop del lloc de sortida (de fet, gairebé al costat mateix). Molt correcta.\nReglament: de fàcil consulta, clar i bastant detallat. Correcte.\nPuntualitat de la sortida: sortida força puntual. Molt correcte.\nGuarda-roba: no el vaig utilitzar.\nServei de massatgista o recuperació després de finalitzar la prova: no n'hi havia. De fet, per aquesta mena de proves que no suposen un esforç "titànic" no es considera necessari.\nDutxes-vestuaris-WC: paper higiènic disponible, sense cues, ben indicats. Molt correcte.\nMarcatge del recorregut: clar (el circuit tampoc donava peu a perdre's). Correcte.\nUbicació i freqüència dels avituallaments: un i coherent a la distància, cap a la meitat del recorregut. Si la cursa es fes en una època de més calor seria aconsellable un segon. Correcte.\nContingut dels avituallaments: suficient, una ampolla d'aigua. Al final, això sí, una bona botifarra amb beguda a escollir (refresc, aigua i vi) i possibilitat de repetir. Correcte.\nNombre de participants d'acord amb el recorregut: cap problema, malgrat que hi van córrer 110 participants, el topall de 300 hagués estat també molt assumible ja que el recorregut i la infrastructura de la cursa ho permetien. Correcte.\nClassificacions: manca d'agilitat en la publicació dels resultats en la web (tres dies més tard), a data d'avui no hi ha encara fotos publicades. Molt millorable.\nExtres: no disponibles.\nSensibilització ambiental i social: res a dir en contra, tot i que desconec (no se n'informa al web) de si part de les inscripcions anava destinada a finalitats socials. Correcte.\nEn definitiva, crec que va ser una cursa bastant correcte però alhora amb uns quants detalls per polir. Si busqueu una cursa que us permeti fugir de l'asfalt, tot pista, amb un cert desnivell com perquè el circuit sigui una mica distret, bon ambient familiar i sense gaires complicacions, aquesta n'és una bona opció.\nPublicat per Joan Carles Llurdés i Coit a 17:15 2 comentaris:\nAbril: poca tria interessant\nDesprés de la cursa d'ahir a Torà (aviat en publicaré la corresponent crònica) dono el mes de març per finiquitat ja que el proper cap de setmana la gent estarà més pels grans àpats pantagruèlics (amb mona de Pasqua inclosa) que no pas altres històries. Això dóna més marge de temps per a la propera cursa que, en el meu cas, serà ja ben entrat el mes d'abril. I és que després de fer una ullada al calendari confesso que les opcions a escollir no són gaire atractives, sempre i quan d'acord amb els meus propis criteris i preferències per triar-ne una i descartar-ne unes altres (és allò del canvi d'estratègia que vaig explicar no fa gaire). Per aquest motiu, i si les coses no canvien molt, només tinc clara una cursa i com a molt deixo la porta oberta a inscriure'm en una caminada per fer-la corrent, a mode d'entrenament. De la resta de proves que us llisti no us cregueu que les pensi fer, ni molt menys, sinó que les incloc per si hi ha alguna persona despistada. Així doncs, haurem d'esperar el maig perquè la tria sigui més lluïda i ja us dic d'entrada que tindré molts més dubtes per una o altra atès que les opcions seran més nombroses i encara més atractives.\nTot plegat, aquí us deixo la meva relació de curses per aquest mes d'abril:\nCursa que faré: com altres vegades ho dic en singular perquè només n'he trobat una que s'ajusti a aquestes noves preferències, i es tracta d'una que en poc temps ha assolit al Bages un cert reconeixement i en què ja hi vaig ser fa al 2011: el cros de Navàs del dissabte 20, una prova on predomina la pista, amb uns quants petits desnivells i que està bastant ben organitzada. I tot això a un preu que sense ser del tot barat (12€), és encara prou ajustat i pel que estic veient, bastant habitual de trobar cada cop més en curses d'aquest perfil (si més no és el mateix que vaig pagar fa dos anys).\n"Cursa" que em rumiaré: ho poso entre cometes perquè no és una cursa sinó una caminada, la de Puig-reig i en què, casualitat, també hi vaig participar al 2010. No és una mala opció sempre i quan m'ho agafi com un entrenament ja que si no recordo malament, té alguns trams costeruts i /o altres que potser no s'acaben d'ajustar gaire a les meves capacitats. Però com no hi haurà cap "esperit competitiu", tampoc estaré "obligat" a res.\nCurses que no faré: si busqueu asfalt, un circuit planer per fer marca i un ambient que encara es manté en uns nivells "humans", no us podeu perdre la dels bombers de LLeida (diumenge 7), tot i que tinc la impressió que s'està deixant portar per aquesta dèria de com més gent, millor (es vol arribar als 2.500 corredors). Una altra cursa apta per fer marca és la dels 10 km. de Girona (diumenge 14); i per descomptat, amb qualsevol d'aquestes dues estic segur que en sortiríeu més que satisfets i són més recomanables que la celebèrrima Cursa dels Bombers de BCN, per mi un robatori (però tot és opinable). I per acabar, teniu la Cursa de Muntanya de La Talaia, a Vilanova i la Geltrú (diumenge 14) que amb dos circuits (12,8 km. i 22 km.) no seria una mala opció si no fos que ja vam ser en aquesta vila no fa gaire. És clar que si cap d'aquestes quatre opcions us crida l'atenció, sempre us quedarà la Cursa (¿?) de El Corte Inglés, de la qual ja m'estalvio qualsevol comentari ja que amb els signes d'interrogació que he posat, deixo ben clar que per mi pot ser qualsevol cosa menys una cursa strictu sensu.\nI ja que les he esmentades, us deixo aquí les cròniques d'algunes d'aquestes curses en què he participat més alguna que altra crítica. Espeo que us siguin d'interès.\nCrònica del Cros de Navàs (2011).\nCrònica de la Cursa de Bombers de Lleida (2011).\nCrònica de la Cursa dels 10 km de Girona (2009).\nCrítiques a la Cursa de El Corte Inglés (2009, 2010 i 2011).\nCrítiques a la Cursa de Bombers (2009 i 2012).\nPublicat per Joan Carles Llurdés i Coit a 17:40 2 comentaris:\nTornem als inicis: Torà\nDoncs sí, si res ho impedeix aquest diumenge faré la quarta cursa en el que portem d'any i un mes després de la darrera, a Vilanova i la Geltrú. A l'anterior entrada ja us anunciava un canvi d'estratègia (això sona un pèl exagerat i fins i tot pedant), per referir-me simplement a escollir a partir d'ara unes determinades curses i descartar-ne unes altres a les quals m'hi havia començat a aficionar, més que res per donar una treva al meu peu dret. En aquest sentit ja no vaig participar a la Cursa Saltamarrades de Santa Maria d'Oló de fa uns dies (i casualitats de la vida, just ahir em vaig trobar al Sergi Sanz que sí hi va anar i pel que va dir, em va confirmar l'encertada que va ser la meva decisió). Alhora, tampoc seré a Sallent, amb motiu de la segons edició de la Punk Trail, recomanable de totes totes si voleu una mica de "tralla" (o una mica més si opteu pel circuit llarg) i a un preu molt econòmic i fins i tot, gratuïta. En aquesta hi vaig ser l'any passat i malgrat passar-m'ho molt bé, coneixent de quin pal va es millor que de moment, no hi torni. I suposo que el mateix passarà amb altres curses Punk que es faran als propers mesos (la de Fonollosa i la novetat de Salelles). I per descomptat tampoc em veuran el pèl a Manresa amb motiu de la seva Cursa de muntanya, pujada al Collbaix, més que res perquè aquest turó ja el tinc una mica trepitjat i tant per tant, posats a escollir, em quedaria amb la de Sallent. I per cert, diria que aquesta darrera veurà mermada la seva inscripció perquè la de Sallent suposa una forta competència.\nA tot això, on sí em veuran el pèl serà a la vila segarrenca de Torà i repetirem presència després de dues participacions, al 2009 i 2011. A aquest pas ja podem pressuposar que la propera serà al 2015, el següent any imparell. I per què aquesta? doncs perquè com ja la conec m'he volgut assegurar de trobar allò que, com deia abans, estic buscant ara en el moment de triar una cursa i descartar-ne una altra. Potser és allò de més val boig conegut que savi per conèixer. Més en concret, i com detallo tot seguit,\nEl circuit de la cursa s'ajusta a les meves limitades capacitats físiques, tant per l'estat del peu com pel meu baix nivell de forma: si no ha canviat, predomini de pista, un desnivell acumulat no gaire exagerat (p. ex. res a veure amb la Punk Trail de Sallent o la Cursa de muntanya de Manresa), no gaire trenca-cames i de 10 km. una distància que no dóna temps a cansar-se gaire. Us adjunto la imatge del recorregut que penja del web de l'organització.\nLa possibilitat de passar-hi una bona jornada familiar: mare i fill i un parell d'avis ho han d'assegurar a la vegada que també l'ambient popular que s'entreveu hi haurà. Penseu que en les tres edicions de les quals hi ha dades al web (2008, 2009 i 2010) aquestes indiquen que van aplegar-s'hi entre 120 i 150 persones, mentre que del 2011 no n'hi ha i l'any passat tinc entès que la cursa no es va celebrar. Així doncs, un pretext més per agafar-se la cursa amb calma i estarem a l'expectativa de si finalment, l'Stanis s'anima a creuar la meta amb mi.\nDerivat de l'anterior, la possibilitat de fer un bon àpat en un conegut restaurant de la vila, com a cloenda d'una més que previsible bona jornada. I tot apunta que el temps (meteorològic) també ens hi acompanyarà.\nEn qualsevol cas, ja us avenço que no faré la marca del 2011 (uns 45') en una actuació personal de la qual jo mateix em vaig quedar sorprès. Llàstima que en aquella edició sembla ser que va haver-hi una errada tècnica amb el control del cronòmetre i no es va publicar la classificació. Per acabar, us adjunto les cròniques de les meves dues participacions anteriors per si voleu un tast de la cursa (2009 i 2011) i després ja en faré la crònica amb la corresponent avaluació.\nPublicat per Joan Carles Llurdés i Coit a 18:29 Cap comentari:\nNova cursa al Bages: val la pena?\nSóc conscient que d'entrada, el títol d'aquest escrit pot semblar un pèl provocatiu i ... què voleu que us digui, la veritat és que ho he fet amb aquesta intenció. Ara bé, deixeu-me que m'expliqui abans que em crucifixeu! Primer, sempre he dit que l'aparició d'una nova cursa popular en el calendari és una bona notícia perquè és un reflex de com més va aquest esport, més ciutats i pobles s'hi volen apuntar. Ja veiem, però, que això no acaba repercutint sempre en un major nivell de qualitat i/o rebaixa dels preus de les inscripcions (per allò que es diu de la llei de l'oferta i la demana). Val a dir que jo no jutjaré a priori aquesta cursa sense que ni s'hagi celebrat i molt menys sense que hi hagi participat (que ja us avenço que no ho faré). Ara bé, i en segon lloc, això últim no treu que de la informació a què he tingut accés no me'n puguem fer una idea del que ens podríem trobar. En aquest sentit, es tracta d'una cursa en asfalt amb dues voltes a un recorregut que, sense voler ofendre ningú, no té cap interès afegit de caire paisatgístic (això ja ho tenen moltes curses urbanes) ni tampoc monumental. Però és que a més, la vila de Sant Joan de Vilatorrada, no ens enganyem, no té cap indret pels seus carrers d'aquells que si ets de fora t'hi has de parar a fer el badoc. I sinó, algú me'n podria dir algú ara mateix?\nD'altra banda, si feu una ullada al seu circuit, a més de les seves dues voltes que per a mi no deixa de ser un pèl monòton, aquestes implica passar dos cops per la carretera que en direcció a Manresa, uneix la vila amb el polígon industrial on trobem dues empreses emblemàtiques de la zona, la Hayes-Lemmerz i la Pirelli (una amb problemes i l'altra que ja no els té perquè està més morta que enterrada). Per tant, ja podeu donar per fet que entre una cosa i altra, la gent que hi participi no ha de buscar cap altre motiu que la de poder córrer tan ràpid com es pugui. I res més. Perquè això sí que ho té aquest circuit: si voleu fer marca aquest és molt idoni per aconseguir-la ja que us ben asseguro que és molt pla. I en aquest sentit, la informació del web no enganya: segurament aquesta deu ser una de les curses més ràpides que s'organitzen a la Catalunya Central. Per tant, poseu-vos unes vambes "voladores" i a veure si sou capaços de superar la vostra millor marca en la distància dels 10 km.\nI quant al preu de la inscripció, opineu el que vulgueu: 12€ (si teniu xip propi) o 15 (si no el teniu). Jo penso que és un pèl excessiu perquè crec que l'entorn hauria de ser un element més a tenir en compte (si voleu, un "intangible") i com ja he dit, en aquest cas no és gaire, diguem-ne, "engrescador". Una altra cosa és que després els serveis estiguin a l'alçada de l'esperat (dutxes, obsequi, aparcament, etc.) però és clar, això no se sabrà fins un cop celebrada la prova. A tot això, resulta com a mínim curiós, que es faci aquest cursa a l'abril quan no va gaire temps se'n va fer una altra, malgrat que de característiques del tot diferents (la del circuit ARCS al gener).\nTot plegat, a mi no m'hi trobaran pas: té tots elements que darrerament evito a l'hora d'escollir una cursa: el seu perfil, ferm, circuit, preu, etc. A més, que estigui organitzada per una penya barcelonista ja seria per mi el que m'acabaria per enfonsar, tenint en compte que sóc una persona declaradament anti-futbol. Recordeu que ja vaig participar fa uns anys a la que organitzava la penya blaugrana de Santpedor i no hi he tornat. Per alguna raó deu ser. I és una llàstima perquè com altres cops, a la de Sant Joan em podria acostar escalfant des de casa meva. Això sí, no em feu gaire cas de tot això que acabo de dir perquè dec ser jo que sóc molt rar. Feu el que us vingui més de gust i si al final us acabeu decidint per aquesta, endavant i que us vagi molt bé. Per part meva, a l'abril espero trobar alguna opció una mica millor però després de fer una repassada al calendari, la veritat és que la tria no és, tampoc, gaire encoratjadora. Això sí, sempre seguint els meus criteris de tria.\nI ja que les he esmentades, potser us interessarà llegir les cròniques d'aquestes dues curses:\nCursa de la Penya Blaugrana de Santpedor (2009).\nCursa circuit ARCS-Anbaso de Sant Joan de Vilatorrada (2013).\nPublicat per Joan Carles Llurdés i Coit a 16:06 2 comentaris:\nÉs car córrer per BCN o rodalies?\nJa sabeu que amb el meu esperit crític que em caracteritza, alguns dels escrits publicats en aquest bloc es refereixen a la qüestió dels preus de les curses populars i, sobretot, de com es té la sensació que l'auge d'aquest esport és un fantàstic pretext per apujar -sovint injustificadament- el preu de les seves inscripcions. Alhora, i mirant-ho des de fora de l'àrea d'influència de la corona metropolitana (per entendre'ns, la ciutat de Barcelona i rodalies), com també pot resultar més car participar en moltes de les curses que s'hi fan. Doncs bé, fa uns dies vaig topar casualment amb la web del club que organitza la cursa dels 10 km. de Vilafranca del Penedès (una d'aquestes que en només tres edicions ha crescut com l'escuma) i, en concret, amb una notícia que dóna peu a aquesta reflexió que esteu llegint: a partir d'un estudi en què es comparava totes les curses de 10 km que es fan i desfan a Catalunya, es feia esment especial a com aquesta de la capital del Penedès se situava en la 16ª posició quant al nombre de corredors arribats a meta. Aquesta notícia venia acompanyada d'una taula amb el rànquing de les 30 primeres curses, i que us adjunto aquí amb l'afegit meu de la seva darrera columna, la dels preus. Efectivament, com bona part de les curses llistades transcorren per l'àrea d'influència barcelonina, m'he entretingut a consultar les seves webs per obtenir la dada dels preus, amb la intenció de reflectir (o no) la creença que participar en curses populars en aquestes contrades és, en general, més car que a la resta del territori català.\nDe la taula, veiem en primer lloc que a la ciutat comtal -i si no m'he equivocat- es fan 11 curses, de les quals les 5 primeres i 7 dins del que seria el top ten. Per descomptat que això no és cap sorpresa tenint en compte el mercat potencial de corredors que suposa el fet que hi visquin (també a les rodalies) uns quants milions de catalans. Segon, si ens allunyem de la corona metropolitana (entenent per aquesta no només l'àmbit estricte de l'Àrea Metropolitana sinó una mica més enllà, amb el Garraf, Vallès Oriental i Maresme), trobem tan sols quatre curses (dues a Lleida i dues més a Girona i Manresa). I en tercer lloc, i quant als preus, a la columna s'han indicat totes les opcions possibles en funció de si es té xip groc, de quan es fa la inscripció dins els terminis fixats per l'organització i/o si hom es soci d'alguna entitat en concret. Doncs bé, tret d'alguna de gratuïta i altres amb uns preus realment baixos (suposo que aquí els patrocinadors hi tenen molt a dir), una bona part de la resta es mou per sobre dels 10€. I si fem una mitjana (sense comptar la que fa la núm. 30) tenim que el preu mitjà és de 10,6€ agafant els preus més baixos i de 13,2€ per la banda alta.\nDepenent de com ens ho agafem podem pensar que els preus són cars, una mica per sobre de la mitjana desitjada, o que no n'hi ha per tant i que la creença que córrer per aquestes contrades no té perquè suposar un càstig excessiu a la butxaca del corredor (llevat d'excepcions en què crec que els preus freguen la presa de pèl, com la cursa dels Bombers o la Sant Silvestre de Sant Cugat del Vallès). D'altra banda, fixeu-vos com la cursa més cara és la que alhora atreu més gent (i després ens queixem!!). També és cert que seria interessant fer aquesta mateixa anàlisi però amb una perspectiva temporal d'uns quants anys enrere, per veure si els preus s'han mantingut en aquests mateixos nivells o s'han apujat (crec que difícilment trobaríem un cas en què el preu s'hagués abaixat). Per descomptat que jo no ho faré per manca de temps. Tot plegat, potser no és gaire més car córrer en un lloc que un altre i això sí, si un té intenció de participar en una cursa determinada, que no badi perquè després el "càstig" de fer una inscripció més tardana sí li pot fer treure les ganes de continuar corrent. De totes formes, fa temps que vaig predicant en el desert que fer pagar més de 10-11€ per una cursa de 10 km. ja és posar el llistó un pèl alt, tret que hagi realment motius de pes que ho justifiquin. En aquest sentit, jo mateix intento no caure en aquest parany llevat que la cursa en qüestió em permeti després arrodonir la jornada atlètica amb una sortida en família; aquest va ser el cas de la cursa de Vilanova i la Geltrú i ho serà també el de la meva propera, a Torà. Dit en altres paraules, pagar més d'una certa quantitat de diners per només participar en una cursa de 10 km. i tornar després cap a casa, fa temps que ha passat a la història; ja no feia gaire abans i ara tampoc.\nFeta aquesta reflexió, que cadascú faci el que vulgui amb els seus diners: tothom és lliure de gastar-se'ls o malbaratar-los en allò que cregui més convenient. Per exemple, aquest proper diumenge se celebrarà la marató de BCN i si no me n'he informat malament, els preus de la inscripció són de 55€, 65€ i 75€ (variaven a partir d'un nombre d'inscripcions ja assolit). Fa unes setmanes es va fer la de Sevilla, amb preus ostensiblement inferiors -l'ordinària i més baixa de 21€- i també amb descomptes per a col·lectius específics (discapacitats, jubilats i aturats). Per mi, sobren les comparacions.\nPublicat per Joan Carles Llurdés i Coit a 11:08 2 comentaris:\nCanvi d'estratègia: tornem als orígens?\nEn el que portem d'any no és que m'hagi prodigat gaire a l'hora de fer curses, tot i que més o menys em mantinc en una mitjana de "normal, tirant cap a baixa", amb tres de realitzades i que si no em fallen les previsions seran quatre en acabar el març. De totes formes el temps transcorregut en aquests tres mesos i els darrers de l'any passat m'ha fet adonar de la conveniència de no forçar la màquina si vull continuar corrent per més temps i que pugui fer-ho encara amb una certa dignitat. Darrerament m'havia inclinat per les curses que podríem qualificar de mitja muntanya, amb un cert desnivell i d'una distància no superior als 15 km, aproximadament. A la pràctica això vol dir que en bona part dels seus trams s'ha de córrer per corriols tècnics de ferm bastant irregular, quan no pedregós i altres trets que fan que aquest tipus de curses no siguin gaire òptimes per al meu peu. No repetiré de nou per no fer-me cansí -només allò que sigui imprescindible per posar en context de què va el tema- que no tinc el peu dret gaire sencer i que després d'una cursa, sovint he d'estar aturat uns quants dies perquè deixi de fer-me mal. Cap el setembre de l'any passat ja vaig visitar un especialista que no em va prohibir de continuar participant en curses però sí em va dir que m'ho prengués amb una certa calma, i que les que fes no fossin gaire exigents. Per sort em va desaconsellar l'asfalt però alhora també córrer sobre terreny que impliqui un "càstig" immerescut i innecessari per al peu.\nI tot i que en part he seguit els seus consells -també seria de ximple visitar el metge i després no fer-li cas només perquè no m'agradés el diagnòstic i/o la teràpia a aplicar- reconec també que he estat un pèl "indisciplinat". És cert que per una banda, he reduït els meus entrenaments i el nombre de sortides i que també m'ho agafo amb més calma, però per l'altra he alternat curses més o menys senzilles amb altres de més exigents, tant quant a desnivell com a nivell de tecnicisme. I això és el que no m'acaba de fer el pes perquè veig que les molèsties del peu no acaben de desaparèixer. De fet, el metge ja em va avisar que aquestes seguirien i que l'únic que podria fer són determinats exercicis d'estiraments i massatges per mitigar-les. Perquè us en feu una idea, avui he fet una sortida de les habituals, de poc més de 10 km. i a un ritme molt tranquil i les molèsties han reaparegut (també és cert que ahir en vaig fer una altra de molt semblant i potser dues de seguides és el que no va bé gens bé). D'altra banda, hi ha també un segon motiu de molt de pes per, com diu el títol d'aquesta entrada, canviar d'estratègia: com vull prioritzar les curses com un pretext perquè m'acompanyi la família i si l'ocasió s'ho val, també per passar el dia fora, no em sembla gaire lògic que aquesta m'hagi d'estar esperant molta estona fins que pugui estar per ella, i de vegades sense gaire res a fer; o dit en altres paraules, què fer mentre jo estic corrent durant més d'hora i mitja pel cap baix?\nSigui com sigui, i després d'uns quants dies rumiant-m'ho, he pres la decisió de canviar el tipus de curses a les quals participar d'ara endavant, si més no durant un temps. I malgrat que mai he deixat de fer-les, a partir d'ara prioritzaré aquelles que tinguin una distància no superior als 12-13 km. amb predomini de pista i poc corriol, d'un desnivell acumulat tampoc gaire elevat (per dir una xifra, podríem posar-lo en no superior als 300 m.), que suposin com a molt poc més d'una hora de córrer i, això sí, aquelles que sàpiga que tenen un tarannà veritablement popular, amb no molta gent, rurals, etc. I si a més podem acabar de quadrar aquest "sudoku" amb un preu baix o raonablement lògic, ja serà el no va a més. És per això que aquest diumenge he descartat de participar a la primera edició de la Cursa Saltamarrades de Santa Maria d'Oló ja que per les referències que en tinc i la informació de la web, no crec que s'ajusti gaire a aquestes noves prioritats. Per distància no seria una mala opció (12,2 km) però no tant per desnivell acumulat (460 m), ferm predominant i perfil. Per contra, he escollit la Cursa rural de Torà que com ja la conec (dues participacions) i veig que no ha canviat, crec que sí és més escaient. Si mireu la informació disponible podreu deduir que bé per un motiu o altre, no és gaire diferent d'altres que ja he fet, del tipus Navarclina, Manlleu, Trail Senders del Penedès o la darrera de Vilanova i la Geltrú. Aquesta tria implica també que no seré a Sallent per la seva cursa Punk Trail, entre altres motius perquè coincideix en dia amb la de Torà.\nTot plegat, no és que aquesta decisió sigui un retorn als meus orígens més "autèntics" (perquè aquests inclouen també curses d'asfalt que ara no penso tornar a fer) però vaja, tampoc se n'allunya gaire. Tot i així, no estic dient que deixi de banda per sempre les altres curses més dures, llargues i exigents però sí que a partir d'ara seran més aviat l'excepció que la norma habitual.\nPublicat per Joan Carles Llurdés i Coit a 23:27 Cap comentari:\nCursa dels Colls: correcta amb algun "detallet" ...\nTercer dia de març per publicar la darrera cursa del febrer. Torno a anar una mica endarrerit tot i que aquest cop no és tant per manca de temps, ja que abans que aquesta he publicat dues entrades més. Bé, tant és, més val tard que mai, o això diuen, no? Ara fa una setmana va tenir lloc la primera edició de la Cursa dels Colls, a Vilanova i la Geltrú, una prova de trail de no gaire dificultat, tant per distància com per desnivell acumulat i que es feia gairebé paral·lelament a un canicross. Això va fer que entre humans i gossos ens hi apleguéssim una bona colla de gent i que l'ambient fos bastant festiu i agradable. Val a dir també que la climatologia, tot i el fred, també ens va acompanyar. Ja deia a l'entrada sobre l'Eix Diagonal que ara, des de Manresa, la capital del Garraf està bastant més a prop i que aquest va ser un dels factors que vaig tenir en compte a l'hora d'inscriure'm. Un segon va ser el fet de tractar-se una cursa nova i el seu perfil que, com deia abans, no comportava gaires problemes. I per últim, però no menys important que els altres dos, la possibilitat de passar una jornada dominical amb la família, que sempre és d'agrair. És a dir, i com altres cops, la cursa va ser un pretext més que un objectiu en sí mateixa.\nA tot això, arribem a Vilanova amb prou temps d'antelació com per fer una mica el badoc i adonar-nos que, d'entrada, tot indica que serà una bona cursa. El recinte que acull els serveis més bàsics es troba just al costat de la platja de Sant Cristòfol, molt a prop del pàrquing, molt ampli i amb capacitat suficient per a tothom. Recollim el dorsal i ens dirigim a la sortida, tot comprovant que no és el mateix lloc que l'arribada. I aquí he de donar una primera nota negativa (no serà l'única) perquè com es pot veure a les fotos d'aquest àlbum, crec que aquesta pot millorar molt de cara a edicions posteriors: es troba passada una passarel·la que travessa la via del tren i al costat de les instal·lacions d'un polígon industrial. I ja sabem que en aquest país, aquesta mena d'espais solen estar bastant abandonats, deixats, una mica bruts ... En un primer moment vaig pensar que si ens feien sortir des d'aquí i no des de l'arc on hi havia l'arribada era per evitar un possible tap de corredors a la passarel·la, però pensant-ho bé tampoc té molta lògica perquè també s'hagués pogut optar per una sortida neutralitzada i començar realment la cursa un cop travessada la via del tren. Però sigui com sigui això tampoc ha de fer desmerèixer la resta de la cursa.\nComencem a fer gambades i amb el recorregut més o menys memoritzat al cap -va bé això de mirar-se'l el dia abans- sé que fins passat el 5è km. la tendència és, més aviat, cap a munt, amb dues pujadetes a sengles turons i amb algun moment que, enmig del gran grup, em veig obligat a caminar una estona arran el pendent que s'ha de salvar. Però tot i així, de mica en mica vaig confirmant que no és una cursa gaire dura -p. ex. res a comparar amb la Mont-rodon o la de l'ARCS de Sant Joan de Vilatorrada. Això sí, si per un cantó això podria afavorir un ritme de cursa més viu que altres cops, d'un altre no va ser del tot possible pel fet que el ferm -i això no va ser cap sorpresa- era bastant pedegrós. És el que té bona part de la comarca del Garraf. Així doncs, el sentit comú i la precaució van fer que més que en altres curses, en aquesta tingués posats els quatre ulls allà on posava els peus. I tot i això, vaig patir una forta "aterrissada" i al llarg de la cursa no vaig ser l'únic.\nA partir del quilòmetre 6,5 comença el que potser és la part de la cursa més agraïda des del punt de vista paisatgístic, ja que podem gaudir de les vistes del mar gairebé fins el final. Això sí, en aquells pocs moments que pots deixar de mirar el terra per por a no caure. La veritat és que ja fa estona que mantinc la meva posició i les meves sensacions són bastant bones: no em fa mal el peu, porto un ritme de cursa tranquil i fins i tot als darrers quilòmetres em permeto el luxe de prémer una mica el gas i deixar enrere els meus perseguidors, més que no pas adelantar els que van per davant meu. És per això que un cop creuada la meta penso que he fet un crono relativament bo, en la línia d'altres curses més o menys semblants a aquesta en distància i desnivell. La meva sorpresa vindrà quan comprovi després que el temps final ha estat d'1:05'h, més del que jo m'havia imaginat. Potser el fet de no poder córrer gaire més ràpid pel que us deia del ferm hi ha tingut alguna cosa a veure, potser és més llarga del que es diu ... No ho sé, però de totes formes, i si volem buscar una lectura més positiva, també podríem dir que la meva posició final ha estat la núm. 108 d'un total de 258 corredors. És a dir, una classificació ponderada per sota del 50% i que, val a dir-ho no repetia des de la passada cursa de Puigverd de Lleida de feia ... un any. I curiosament en aquesta també hi va haver-hi un canicross. Potser que em plantegi de córrer amb un gos ja que no crec que el gat de casa nostra estigui per la tasca.\nPer cert, dir-vos també que en aquesta cursa, i finalment, vaig tenir el plaer de córrer una estona amb l'Stanis, tot i que potser el tram final se li va ennuegar i no va haver-hi manera que m'acompanyés fins creuar la meta. En aquestes dues fotos podeu veure una breu seqüència. El vaig haver de deixar enrere no fos cas que a les primeres de canvi em deixés en evidència!\nArribats a aquest punt, i com ve sent habitual, anem a valorar la cursa seguint alguns dels ítems i criteris sobre els quals reflexionava a les dues reflexions dedicades a aquesta qüestió. D'entrada ja dic que el preu que jo vaig pagar (14€) és més alt del que és habitual en curses d'aquesta distància, malgrat que si m'hagués pogut inscriure com a federat en no sé què, aquest es reduïa fins els 10€, més ajustat al que després un s'hi pot trobar. Per tant, podríem dir que en aquest cas la relació preu-qualitat és correcte però sense arribar a una nota més bona. Posats a atorgar una puntuació, ens mouríem al voltant d'un 7 o notable baix (sobre una escala de 10 punts). I ara anem a justificar aquesta nota a partir dels serveis més bàsics que jo vaig utilitzar:\nPàgina web: incloïa informació detallada, llistat d'inscrits, enllaç al track, publicació de fotos i classificacions, etc. Correcta.\nEntrega de dorsals: poca cua, llistat publicat de dorsals (allà mateix), facilitació d'imperdibles. Correcte.\nObsequi: la típica samarreta d'un disseny no gaire cridaner i el típic tetrabric de caldo Aneto. A aquest pas aviat podré muntar un banc d'aliments. Millorable (tenint en compte el preu).\nInfraestructura de la zona arribada i sortida: senyalització de l'accés i facilitat d'aparcament. Molt a prop del lloc de sortida. Molt correcta.\nGuarda-roba: servei ben àgil. Molt correcte.\nServei de massatgista o recuperació després de finalitzar la prova, hi havia una llitera i tampoc hi va haver massa cua. Desconec, però, si era de pagament o gratuït. Correcte.\nDutxes-vestuaris-WC: paper higiènic disponible, sense cues, ben indicats. Ara bé, no hi havia dutxes quan crec que dies abans a la prova a la web es deia que sí n'hi hauria. Molt millorable (quant a la dutxa).\nMarcatge: clar i amb molts voluntaris durant el recorregut. Molt correcte.\nUbicació i freqüència dels avituallaments: un i coherent a la distància, cap a la meitat del recorregut. Correcte.\nContingut dels avituallaments: una mica pobre, un got d'aigua i res més. Al final, això sí, una bona botifarra amb cervesa (sense possibilitat de repetir-ne, si no era pagant). Molt millorable.\nImplicació-comportament del personal de l'organització: voluntaris molt animats i implicats. Molt correcte.\nNombre de participants d'acord amb el recorregut: la xifra de 450 corredors (més gossos) es va demostrar com bastant lògica. Es va evitar un tap a la sortida fent dues sortides -cursa i canicross- amb un decalatge temporal. Correcte.\nRecorregut: llevat del tram de sortida, ha estat agraït, interessant, que ha afavorit la descoberta d'indrets, sense trams monòtons o pesats. Correcte.\nClassificacions: agilitat en la publicació dels resultats, allà mateix i també de fàcil cerca posterior a la pàgina web. Molt correcte.\nExtres: va haver-hi sorteig de material i, un cop més, a i no em va tocar res. La sort, ara, se m'ha girat d'esquena. Molt correcte.\nSensibilització ambiental i social: m'imagino que l'avituallament amb gots de plàstics i d'ús gairebé immediat devia estar pensat per reduir la generació de residus. O qui sap si responia a una simple qüestió de comoditat en la seva posterior recollida per part de l'organització. Correcte.\nEn definitiva, crec que va ser una cursa bastant correcte però amb uns quants detalls per polir, oimés si a la primera edició ja es fa pagar un preu de 14€. Haurem d'estar al cas per a les properes. Com deia abans, si sent de fora un hi va amb el pretext de passar el dia després a Vilanova, no és una mala opció (tot i el "petit" inconvenient" de no poder-se dutxar), però si s'hi va per la cursa en sí, potser trobarem opcions més recomanables. Així sí, i la web ho deia clarament, és una cursa molt apta per a aquella gent que vulgui començar a endinsar-se en això del trail, que fugi de l'asfalt i busqui una mica de desnivell (sense que després hagi de treure un pam de llengua). I per acabar, el millor de tot, per descomptat després d'estar amb la família, ho podeu veure en aquesta altra foto: platja, sol i cervesa. Si no fos que no hi havia gairebé ningú a la platja, podríem dir que ens trobem en ple estiu fent una canya en una guingueta (o "xiringuito").\nPublicat per Joan Carles Llurdés i Coit a 9:22 Cap comentari:


Associació Pallejà Solidari: Inauguració d'una mostra d'art al Cercle Artístic de Molins de Rei.\nInauguració d'una mostra d'art al Cercle Artístic de Molins de Rei.\nEl dia 10 de setembre, a les 19 hores, tindrà lloc a la seu del Cercle Artístic de Molins de Rei (carrer Major, 79) la inauguració d'una mostra d'art realitzada per artistes locals.\nL'acte, organitzat per Desenvolupament a l'Àfrica. Songtaaba, entitat col·laboradora de Pallejà Solidari. Aquest acta comptarà amb la participació dels senyors Ivan Arcas i Blanch, alcalde de la vila, i Víctor Puntas i Alvarado, regidor de Solidaritat, Cooperació i Pau de l'Ajuntament de Molins de Rei.\nEls beneficis obtinguts de la subhasta que es durà a terme, seran per a Desenvolupament a l'Àfrica. Songtaaba, que els destinarà al projecte que està realitzant a Burkina Faso.\nA la mostra, que estarà oberta fins el 27 de setembre, també hi haurà una selecció d'artesania burkinabè. L'horari de visita serà de les 18 a les 21 hores, de dilluns a dissabte; els diumenges estarà obert de les 12 a les14 hores.\npublicat per Pallejà Solidari a les 22:19


Santa Coloma de Farners aprova el cartipàs municipal - Diari de Girona\n10 de juliol de 2019\nLa Selva »\nNotícies de Santa Coloma de Farners\nSanta Coloma de Farners aprova el cartipàs municipal\nddg 10.07.2019 | 00:04\nSanta Coloma de Farners aprova el cartipàs municipal Diari de Girona\n«Ja em sembla que faci un any del ple d'investidura», expressava ahir Susagna Riera, l'alcaldessa de Santa Coloma de Farners, en ser preguntada pel ple de cartipàs que es va celebrar dilluns. En paraules de Riera: «No va ser massa problemàtic, però tenint en compte d'on veníem no era massa complicat».\nL'actual alcaldessa serà l'única amb dedicació exclusiva per al consistori, un fet pel qual percebrà una retribució anual bruta de 49.362,95 euros. Els altres edils -l'equip de govern està format per ERC (6), JxCat (5) i ISC (2); mentre que la CUP (2) i PSC (2) estaran a l'oposició- cobraran 250 euros per cada ple i 40 en cas d'assistir a comissions informatives. D'aquesta manera, el municipi de Santa Coloma va iniciar el camí cap a la «normalitat» després del «famós» ple d'investidura. Riera va valorar positivament l'experiència tot i alguns fets reprovables: «Tenint el ple d'investidura al cap tot és, millor. Però hi ha gent de la CUP que són molt punyents, en un ple extraordinari no es poden fer preguntes i ells en van fer». Pel que fa a la relació amb els dos edils del PSC, l'alcaldessa va reiterar que «Nosaltres sempre hem tingut relació cordial».\nA banda de Riera, hi haurà cinc tinents d'alcalde: dos d'Esquerra, dos de Junts i un d'Independents. Joan Martí (ERC) serà primer tinent d'alcalde fins al juny del 2021 quan rellevarà Susagna Riera.\nNou avis han mort a la Residència de gent gran de Sant Hilari per coronavirus .\nEls pacients lleus amb Covid-19 de l'Hospital de Blanes seran derivats a un hotel de Calella.\nSanitat anuncia els 15 grups prioritaris per rebre la vacuna entre el gener i l´estiu\nQuart nadal a la presó, Jesús és nat\nEl Govern estudia cobrar per l´ús de l´AP-7 quan acabi la concessió\nVídeo | Polèmica per una actuació dels Mossos en disparar amb una pistola taser una usuària d´un centre mèdic\nRodaran a Girona la continuació de la sèrie «La catedral del mar»\nRepunt de casos positius i morts per coronavirus a Girona\nEls Mossos investiguen una baralla entre dos grups que es discutien per la propietat d´un supermercat Girona\nMalestar a Blanes perquè encara no hi ha data pel restabliment del tren amb Malgrat de Mar\nEls empresaris de l´oci nocturn gironí són insolvents i aposten pels testos d´antigen, segons Fecasarm\nKilian Jornet s´ha de retirar del seu intent de rècord corrent 24 hores seguides\nTelevisió Espanyola renova la sèrie «Hit» per a una segona temporada\nDe nens i nenes\nEls bahá´ís commemoren la mort del fill del fundador\nMans Unides vol destinar pessetes a fer una escola bressol a Burkina Faso\nQuè, per què i com podem esperar?


Pàgina inicial/Webinar/Ampliem coneixements amb la segona part del webinar de Revit i TCQ\nLa participació en les tres setmanes de webinars #joemquedoacasa ha estat excepcional, amb més de 7.000 inscrits en total. Per aquesta raó, i vist l’èxit del webinar de la 3a setmana sobre programes de modelat i elaboració de pressupostos en TCQ, des de la Fundació ITeC hem volgut continuar abordant aquesta temàtica.\nDimarts passat 28 d’abril va tenir lloc el seminari “Modela en Revit amb BEDEC per a obtenir un pressupost en TCQ”. Amb l’objectiu d’aprofundir en la matèria, el dia 12 de maig a les 16:00 h. hem programat una segona part. En aquesta ocasió ens centrarem en Revit i l’extracció d’amidaments per a l’elaboració de pressupostos.\nDurant una hora mostrarem un model en Revit real i la configuració i preparació per a l’exportació personalitzada a format IFC, tant en estructura, arquitectura i instal·lacions. A més, treballarem la interoperabilitat en l’obtenció d’amidaments, l’elaboració d’un pressupost a través de TCQ i els avantatges de la utilització d’un banc de referència.\n12 de maig, a les 16:00 h.\nSara Ibañez, Consultora BIM, Coordinadora acadèmica de MSI Academy i Autodesk Certified Professional en Revit Arquitectura\nMaria Villegas, Cap del Departament de Suport i Formació de l’ITeC\nFes clic aquí per a veure la primera part del webinar.


L'exactitud que fa funcionar el món ~ Ona Llibres\nInici ~ Botiga ~ L'exactitud que fa funcionar el món\nConcepció Arenas Sola\nQuina relació hi ha entre les formigues i la pintura artística? I entre la poliomielitis i els vells marins? Què té a veure Mozart amb els daus? I els gens amb les sabates de cordons? Encara que al primer cop d'ull no ho sembli, aquests elements tenen un punt d'unió, un «comú denominador». Al llarg de les pàgines d'aquest llibre, el lector trobarà la resposta a aquests i altres interrogants, i descobrirà quina és la branca del saber que connecta àmbits tan diversos com la història, l'art, la música, la genètica o el dret.Adreçat a tots els qui tenen interès per les ciències exactes i el coneixement en general, L'exactitud que fa funcionar el món proposa una manera diferent i engrescadora d'acostar-se a una de les disciplines més útils i apassionants.


Una història descrita a les dents - UABDivulga Barcelona Recerca i Innovació\nUna història descrita a les dents\n11.053 dents han permès desenvolupar tot un estudi retrospectiu sobre les poblacions originàries del Mediterrani Occidental (Mallorca i Catalunya), i descobrir possibles relacions filogenètiques amb altres societats que també el van habitar. Una investigació basada en una anàlisi molt exhaustiva dels trets dentals no-mètrics, és a dir, tots els relacionats amb els canvis morfològics ubicats a la corona de la dent i que aporten informació evolutiva i genètica de l'individu. Mitjançant aquesta investigació, s'ha pogut conèixer el possible origen de les restes esquelètiques trobades i establir una descripció morfològica general d’aquelles societats. Aquesta tesi, llegida el mes de febrer passat a la Facultat de Ciències de la Universitat Autònoma de Barcelona i dirigida per Assumpció Malgosa i Eduardo Chimenos Küstner, ha estat possible gràcies a tot el material reunit durant 60 anys d’excavacions arqueològiques a l’illa de Mallorca i a Catalunya que, a més a més, esdevé una mostra temporal força àmplia que, en el cas de l’arxipèlag balear, va des de temps pretalaiòtics (2000-1400 a.C).\nLa present investigació analitza des del punt de vista bioantropològic els caràcters o trets dentals no-mètrics de vuit sèries arqueològiques de dues àrees geogràfiques diferents i diversos períodes històrics rellevants, que comprenen una cronologia que va des de l'Epipaleolític (11.460 ±230 BP) fins als segles XVI-XVII de la nostra era. Si es tenen en compte les diferents etapes temporals i l'estudi de les dents pertanyents a les diferents sèries esquelètiques, es podrà conèixer el grau d'afinitat biològica entre les diferents poblacions que van habitar l'illa de Mallorca i el llevant català, així com l'evolució o dinàmica poblacional de les societats humanes d'aquesta part de la Mediterrània Occidental.\nAquesta és una investigació quantitativa-descriptiva, de disseny retrospectiu. Té com a objectius: 1) estudiar els trets dentals no-mètrics per determinar el possible origen de les poblacions originàries de Mallorca i les seves possibles afinitats biològiques amb altres poblacions de l'àrea mediterrània, 2) caracteritzar morfològicament a través de l'estudi dels trets dentals no-mètrics les sèries esquelètiques trobades a l'illa de Mallorca i a Catalunya, 3) determinar els trets dentals característics d'aquestes poblacions.\nEls resultats d'aquest estudi han permès reconstruir, a partir dels trets dentals no-mètrics, les relacions filogenètiques de les poblacions que es van establir a Catalunya i les Balears, en especial en l'illa de Mallorca, des dels temps pretalaiòtics\nEl material del present estudi prové d'excavacions arqueològiques realitzades en diferents campanyes al llarg dels últims 60 anys en dues àrees geogràfiques relativament properes com són: l'Illa de Mallorca (Arxipèlag Balear) i Catalunya (Península Ibèrica). La mostra està constituïda per 618 individus, de qui es van obtenir un total de 11.053 dents. La metodologia de l'estudi consisteix en l'anàlisi morfològic de les dents a partir del mètode ASUDAS, reconegut a nivell internacional i utilitzat àmpliament en els estudis poblacionals. Les dades van ser processades i analitzades emprant tècniques estadístiques pròpies dels estudis bioantropològics.\nEls resultats es presenten en tres parts: la primera conté les anàlisis preliminars: composició de la mostra, error intra i interobservador, dimorfisme sexual i correlacions de trets dentals; en la segona part es presenten les anàlisis de les sèries d'estudi: anàlisi per graus d'expressió i absència/presència i, finalment, en l'última part es presenten les anàlisis de les sèries d'estudi amb altres poblacions.\nEls resultats d'aquest estudi han permès reconstruir, a partir dels trets dentals no-mètrics, les relacions filogenètiques de les poblacions que es van establir a Catalunya i les Balears, en especial en l'illa de Mallorca, des dels temps pretalaiòtics. D'altra banda, l'anàlisi morfològic de les dents pot aportar els mateixos resultats que altres anàlisis bioantropològics utilitzats en els estudis dels orígens, desplaçaments i afinitats dels grups humans de tot el món, particularment la part occidental de la Mediterrània.\nCarlos García Sívoli\n"Estudio Diacrónico de los Rasgos Dentales en Poblaciones del Mediterráneo Occidental: Mallorca y Cataluña", Tesis doctoral presentada per Carlos García Sívoli, dirigida per Assumpciò Malgosa i Morera i Eduardo Chimenos Küstner, y llegida el 20 de febrer de 2009 a la Facultat de Ciències de la UAB.


Actualitzada 15/06/2020 a les 07:33\nLa manca de comunicació i potser fins i tot fredor per part d'una amistat podria fer que sorgeixin les teves inseguretats i que et preguntis si aquesta persona encara es preocupa per tu. No et preocupis. Aquesta persona se sent molesta, però no amb tu. Pot estar massa preocupada pels seus assumptes com per comprendre el problema. Aguanta aquí i estaran en contacte de nou quan estigui a punt.\nUn membre del teu grup pot haver-se anat sense dir-li a ningú a on es dirigia. Això podria ser preocupant per a la resta de vosaltres, però no et preocupis. Probablement està bé, i pot ser que simplement hagi de pensar una mica en pau. Has d'acceptar que no sabràs res d'aquesta persona avui. Tingues fe i no et preocupis.\nUna trucada estranya, inesperada o correu electrònic podria desconcertarte. Potser no coneguis a la persona que truca o pot ser que la informació no tingui sentit. El que sentis pot ser exagerat, si no fals. Si és important per a tu, analitza els fets abans de treure conclusions i d'comentar-ho a altres persones.\nLa teva situació financera és confusa? Estàs començant a entrar en pànic al respecte? Pots estar alterán-te per res. Aconsegueix totes les dades, centra't en els fets, i observa el que realment estigui succeint. Una vegada que consultis les xifres reals i les revisis un parell de vegades, hauries descobrir que pots portar la situació.\nCertes idees per a projectes creatius poden inundar la teva ment, però poden ser massa generals o vagues d'entendre. Fes una llista si vols, però no sentis que has de començar qualsevol cosa avui. És possible que necessitis analitzar les idees durant uns dies abans de decidir-te per el millor punt de partida. Sigues pacient.\nHas estat rebent vibracions estranyes d'algú proper a tu? És probable que aquesta persona no estigui molesta amb tu. Pot estar preocupada sobre els propers canvis en l'entorn professional. Tot sembla indicar que aquestes preocupacions són infundades. Ofereix al teu amic sortir a menjar i escoltar-lo. Seràs capaç d'alleugerir la càrrega i proporcionar una perspectiva molt necessària.\nPodries estar planejant assistir a un esdeveniment social avui. Estàs desitjant que arribi. Certs tràmits podrien ocupar tanta part del teu temps a que et preguntis si podràs anar. La paperassa no sembla ser tan urgent. Fes tot el que puguis i després ves a la teva festa. T'ho mereixes.\nComunicacions frenètiques que tenen a veure amb un projecte o assumptes de família podrien fer que et descentris. Massa preocupacions importants t'han afectat alhora. Pot ser confús, però vés a poc a poc i no tinguis la temptació de tractar d'aconseguir tot d'una vegada. Avui la teva ment és estable i analítica. Ves amb el corrent i podràs aconseguir tot.\nBones notícies sobre diners podrien donar-te també idees sobre com gastar-los, sobretot a casa teva. Potser necessitis un moble nou o hagis estat pensant en pintar o redecorar. Aquest és un bon moment per fer-ho, sempre que vagis amb compte i no deixis que la teva exuberància tregui el millor de tu.\nLa teva ment és aguda i estàs en disposició d'assumir qualsevol cosa que s'aparegui davant teu. Els familiars o amics podrien notar això bastant ràpid, així que no et sorprenguis si van a tu a la recerca d'ajuda i consell. Probablement donaràs molts d'aquests avui, així que prepara't. El treball d'oficina pot ser una mica aclaparador. Mentre vagis pas a pas, podràs fer-ho tot.\nEls llibres i revistes sobre temes psíquics, espirituals o metafísics podrien ocupar molta de la teva atenció avui. Podries inclinar-te cap a deixar de banda les teves tasques rutinàries a favor de continuar llegint i cridar a tots els teus amics per dir-los el que has après. Deixa-ho per a aquesta nit. Ets una persona massa seriosa com per deixar de banda la feina, i sentiries que abandones el teu deure si ho fessis.\nUn objectiu relativament recent que t'has establert com a objectiu pot semblar una mica aclaparador. Potser et preguntes si aconseguiràs fer-ho. Tot i que podries distreure fàcilment, pots centrar-te si ho intentes, i això és el que has de fer ara. Les finances poden necessitar atenció, i possiblement la paperassa, però això és només rutina.


Venuts més de 130 exemplars de 'No tot és córrer'\nEduard Vergara ha presentat aquest dimarts a la tarda per segona vegada el seu llibre solidari 'No tot és córrer', on posa en relleu les experiències viscudes durant la cursa de l'Andorra Ultra Trail i les relaciona amb experiències personals. S'han publicat un total de 500 còpies del llibre, de les quals ja s'han venut aproximadament 130 exemplars. La presentació ha tingut lloc a la FNAC, espai on es comercialitzarà l'obra fins al pròxim mes de juny.\nL'Eduard ha explicat que al principi no sabia com començar el llibre perquè "soc escriptor novell i per això vaig decidir demanar ajuda al Govern, els quals em van aconsellar una assessora lingüística: l'Helena Aranda". També va explicar que "primerament es volia fer un llibre descriptiu de la cursa, però l'Helena volia donar-li sentit. Cadascú té la seva pròpia història personal, és per això que vam decidir explicar la meva, utilitzant la cursa com el principal fil conductor."\nA la presentació, acompanyant a l'Eduard, també hi ha assistit el president de l'Associació andorrana contra el càncer (Assandca), Josep Saravia, i un representant de l'ONG Aigua de Coco d'Andorra. Els beneficis obtinguts per la venda de l'obra seran repartits en parts iguals entre aquestes dues entitats.\nEl principal punt de venda serà a la mateixa FNAC del centre comercial Pyrénées.


"I després fot-te un tret al cap" - CENT PER CENT\n“I després fot-te un tret al cap”\nUn professor de literatura mata a cops de raqueta a un dels seus alumnes. La seva dona, trasbalsada, necessita entendre què va empènyer l’home a cometre un acte tan brutal i és per això que visita l’Enric Massagué, l’autor d’una novel·la que casualment té com a protagonista un professor que rebenta el cap a un dels seus alumnes a cops de raqueta. Aquest és el punt de partida de Mata el teu alumne, la darrera proposta d’una Sala Flyhard que enceta la temporada amb força i que dissabte passat vam poder veure a la Fira de Teatre de Manacor.\nMata el teu alumne és un thriller fosc amb tocs irracionals i divertits, que relaxen en els moments adequats un clímax d’angoixa sempre en augment. Es tracta d’una història complexa que com una espiral, estira l’espectador fins a l’epicentre de tot: la violència i el sentiment de culpa. Aquests dos eixos mouen a tots els personatges de l’obra i donen sentit a un text original i treballat que el director i autor, Carles Mallol, ha sabut traslladar als escenaris amb gran encert. A través d’un ritme frenètic, amb tocs cinematogràfics, encadenaments i flashbacks es deslliga una trama que manté l’espectador atent en tot moment. Els canvis argumentals que en cert moment podrien confondre l’espectador es defineixen a través del tempo, la il·luminació, el moviment i la música. Tot lliga amb una escenografia que, tot i aquests canvis, és l’única que no pateix cap variació al llarg de tota l’obra. Cal mencionar també que s’ha sabut adaptar l’espai amb èxit a la sala gran del teatre, venint de la diminuta Sala Flyhard. Però és sobretot l’excel·lent treball d’interpretació dels actors el que dóna sentit a l’obra. Pepo Blasco interpreta el professor i l’escriptor i el jove Quim Àvila, els dos fills de famílies molt diferents però que al llarg de l’obra es tornen cada vegada més properes. El desdoblament d’aquests dos actors és impecable i sorprenent però tampoc és queda enrere Maria Pau Pigem, que sap com mantenir la tensió i trepitja l’escenari amb molta més força que a la televisió.\nTots tres actors plasmen acuradament l’evolució d’aquest sentiment de culpabilitat, que apareix amb violència en tots i cadascun d’ells. I sabem que passa després, tot i que no ens ho diguin. Queda ben clar que vivim en un món que necessita trobar culpables. Tots necessitem recolzar els nostres encerts i errors en quelcom que els doni sentit. I sobretot necessitem donar sentit i trobar respostes, fins i tot a allò que potser no en té cap.\n“Ara la gent té molta necessitat de riure i l’espectacle és divertit però alhora també dóna clatellades”\nMamen Duch (Barcelona, 1966) és actriu i una de les fundadores de la companyia T de Teatre. Aquest cap de setmana presentarà a Manacor T’estim si he begut, una peça…\nLa Fundació Mallorca literària presenta a Manacor Maria Antònia Salvà. Mare simbòlica d’altres escriptors\nObra de Carolina Adán. Joana Abrines, Alícia Olivares i Emma Finnozi seran les tres veus encarregades de conduir aquesta conferència musicada que es durà a terme a la Biblioteca de…\nFer país amb una editorial: Catàleg 25 anys (1994-2019) de Lleonard Muntaner\nEls llibres publicats per Lleonard Muntaner Editor dibuixen un país. El que respon, potser, als postulats d'Anderson, a Imagined communities: mai no podrem conèixer del tot els que formen part…\nEls doblers són per gastar\nL’oposició reclama més diàleg a l’equip de govern\n“Volem aprofitar la intel·ligència col·lectiva de MÉS-Esquerra per poder governar millor”\n“Gràcies als romanents l’any que ve hi podrà haver més inversió pública”\nAmor en temps de coronavirus\n“És una felicitat, sobretot que el premi sigui ex aequo, perquè és un projecte que ha partit de nosaltres dos”\nAina Sureda, Bisuri, passa a la final de CoverTV3\nJúlia Acosta, per imperatiu legal\nLa fotògrafa Núria Sánchez guanya el concurs de fotografia de lactància materna de l’Hospital de Manacor\nprevious post: No és pagat per riure\nnext post: Els gegants donaran la benvinguda als visitants de la Sala de Plens


Antic bloc de la Biblioteca - Escola Sant Jordi Lleida: RUNES\nEn un temps llunyà,\nviscut i negligit per una vella memòria,\nuna casa s'aixeca, sota les capçades,\nrònica, emboirada i afligida...\npel dol dels anys.\nTé un fossar protegint els seus murs,\nple de runa i de vides passades,\nde balls, de lluna i de matinades,\nhi plora la gent, que un cop l'habità.\nSi l'observes d'aprop, és com un quadre,\ndràmatic, matusser,groller i abominable,\nreclòs en si mateix,\npel què passes mirant d'esquitllentes,\nsense mirar-lo, perquè és inacabat.\nQuanta vida hi va plorar la seva vida!\nquina mort no fóu capaç de superar...\nés indiferent, ara ja no importa,\nl'amarga sinfonia és conclosa,\ni el seu fúnebre final..és al punt de començar!\nPublicat per Sònia a 20:30\nEtiquetes de comentaris: poesia, racons, Sònia


Per Dret de Família entenem el conjunt de normes que regulen les relacions personals i patrimonials entre els que integren la família en els termes que és reconeguda per l’ordenament. Fonamentalment es refereix al matrimoni, la filiació, parentiu i a les obligacions familiars.\nL’existència de relacions familiars pot tenir transcendència quan es realitzen fets, actes o negocis jurídics, les normes reguladores han previst conseqüències específiques per als casos en què en els mateixos participen persones integrants d’una mateixa família. I són precisament aquestes normes les que donen més rellevància al parentiu per afinitat, és a dir, les que ho juridifiquen, ja que el Codi Civil regula el parentiu consanguini o carnal, però no el parentiu per afinitat, que és el vincle que es dóna entre un cònjuge i els parents consanguinis de l’altre, i per tant també entre una persona i els cònjuges dels seus propis parents consanguinis. Ara bé, aquest efecte, de marcat caràcter social, és assumit pels operadors jurídics i tàcitament en diverses normes, ja que no està previst expressament en cap norma de l’ordenament jurídic vigent.\nLa inexistència de la regulació del parentiu per afinitat, comporta que, per exemple, quedi en mans dels tribunals la interpretació de si s’extingeix o no amb la dissolució del matrimoni que va crear el vincle, podent ser diferent la resposta si la causa de la dissolució és la mort del cònjuge que va donar lloc al vincle, o el divorci, i això a més també pot estar en funció de l’àmbit jurisdiccional de què es tracti. A l’efecte de l’Impost sobre Successions i Donacions, alguna norma autonòmica també ha establert la subsistència del parentiu per afinitat en cas de mort del cònjuge el matrimoni va generar el vincle.\nSón doncs, les normes que per a determinats fets, actes o negocis jurídics, reserven unes conseqüències singulars també per als parents afins, les que donen rellevància jurídica al parentiu per afinitat. És més, aquestes normes sovint es refereixen només al parentiu, sense adjectivar consanguini o afí, i en altres se li esmenta expressament, i al costat d’això, no existeix un criteri clar i homogeni per determinar l’abast dels graus de parentiu afectats, doncs a vegades només arriba al primer i en altres arriba fins al quart, i hi ha algun cas en què resulta enigmàtica la raó per la qual la condició parental ha estat contemplada com un avantatge per a l’afectat, i no com un inconvenient, o al contrari. Això és, la discriminació per raó del parentiu, amb les seves restriccions o cauteles, que fins i tot poden penalitzar per ser parent, apareix per la presumpció que en determinades relacions jurídiques l’existència de parentiu pot amagar fins fraudulents o suposar una amenaça a la independència, si bé en altres ocasions, suposen una discriminació positiva.\nLa circumstància de ser parent per suportar les conseqüències legals és objectiva, però en alguna ocasió la jurisprudència modula i subjectivitza al cas concret.\nEls afins –sogres, cunyats, gendres, nores, padrastres, fillastres …, que en molt comptades ocasions són així identificats per les normes–, com s’ha dit, són objecte de discriminacions, unes vegades positives i altres negatives, sent especialment rellevants en matèria civil per exemple en casos d’adopció.\nEntre aquest cercle de parents afins no s’ha d’incloure als habitualment denominats mig germans, que són germans consanguinis o uterins, segons el seu ascendent comú sigui el pare o la mare, però el dubte sorgeix en relació amb els germanastres. El parentiu afí en línia recta de primer grau és l’existent entre fillastres amb els padrastres i madrastres, per ser uns i altres consanguinis d’un dels cònjuges. En canvi, entre els respectius fills de cada un dels cònjuges, que fins i tot poden compartir germans si en el nou matrimoni, o nova parella, hi ha nous fills comuns, tot i que el parentiu per a afinitat és el que hi ha entre un cònjuge i els consanguinis de l’altre, no es pot dir que els germanastres siguin estranys i no parents a tots els efectes. Sens dubte no tenen cap dret hereditari legal, però no tindria tota lògica, fins i tot jurídica, que als germanastres no se’ls reconeguessin els permisos i llicències o no se’ls apliqués les causes d’incompatibilitats o d’abstenció i recusació previstes per afins fins al segon grau.\nD’altra banda, cal no desconèixer la realitat social, i cada vegada són més les normes que tenen en compte l’existència d’anàlogues relacions d’afectivitat a la conjugal (parelles de fet, estables o permanents, o convivent), no només per equipar la parella al cònjuge, sinó també per assimilar la relació amb els parents consanguinis de la parella als afins, sense existir matrimoni, del que era habitual en matèria penal, però es va estenent a poc a poc per la resta de l’ordenament, sent la matèria tributària estatal la qual encara no preveu cap extensió d’aquest tipus per assimilar als parents afins sense existir matrimoni, i la parella de fet només és rellevant en l’Impost sobre l’Increment de Valor dels terrenys de naturalesa urbana, i per restringir l’ús d’una exempció.\nFont: Legal Today\nLa reconciliació matrimonial, malgrat no estar inscrita, dóna dret al percebo de la pensió de viduïtat\nTSJ Cantabria, Sala social, Sentència 30 Desembre 2015\nRef. CJ 4573/2016\nTSJ Cantabria, Sala social, Sentència 1063/2015, 30 Des. Recurs 808/2015\nEl INSS denega la pensió de viduïtat a la demandant, que no era beneficiària de pensió compensatòria al temps de la defunció del causant de la prestació, decisió sobre la qual s’insisteix sobre la base d’excepcionals circumstàncies que obliguen a revisar l’abast de l’exigència de la comunicació de la reconciliació matrimonial al Jutge.\nEn el cas jutjat, els cònjuges després de la reconciliació van conviure durant gairebé 29 anys fruit de la qual va néixer un segon fill. Són aquestes circumstàncies les que unides a una interpretació flexible i humanitzadora dels requisits per lucrar la pensió de viduïtat, porten al TSJ a reconèixer el dret a la pensió malgrat no haver-se inscrit aquesta reconciliació. La inscripció no és per si mateixa, conclou el jutjador, un requisit constitutiu sinó merament declaratiu. La Llei de Registre Civil no fa esment especial a la reconciliació com a fet inscriptible, del que es pot concloure que la inscripció no és un requisit necessari per entendre que la reconciliació existeix.\nLa falta d’aprovació judicial i la corresponent inscripció de la reconciliació comunicada al jutjat, no poden produir una conseqüència tan onerosa com l’exclusió de la protecció. En el cas, no s’ha omès la comunicació però la mateixa no va arribar a tramitar-se pel fet sobrevingut de la mort del causant. Com a conseqüència de tot l’anterior, el TSJ decideix reconèixer el dret de l’actora a percebre la pensió de viduïtat en la condició de cònjuge del causant.\nFont: Butlletí de Wolters Kluwer\nEls conflictes que poden derivar-se de l’alternança en el domicili dels pares\nJa fa alguns mesos, en la trobada entre magistrats, jutges de Família i l’Advocacia especialitzada en Dret de Família, es va arribar, entre altres conclusions relatives a la custòdia compartida, a no considerar recomanable l’ús altern de l’habitatge, és a dir, l’anomenada casa niu.\nLa casa niu o l’ús altern del domicili familiar quan tots dos pares han decidit de mutu acord establir una custòdia compartida, resulta perfectament viable, adaptant tots dos progenitors a aquesta situació. També resulta molt habitual que s’acordi que aquest ús altern de l’habitatge sigui per un període de temps, com per exemple, fins a la venda de l’esmentat domicili familiar.Les necessitats d’establir aquest ús altern són molt diferents, ja que en algunes ocasions els pares no volen obligar els nens a traslladar-se, o en altres, per causes econòmiques és impossible mantenir tres domicilis, i per tant els progenitors pacten compartir la casa, de mutu acord, durant un període transitori de temps.\nEn cas d’establiment de la custòdia compartida en un procediment contenciós, l’obligació de compartir el domicili pot generar una veritable lluita entre les parts, que pot perjudicar greument els menors.\nQuan s’estableix la custòdia compartida judicialment, el règim que se sol establir és el setmanal, això suposa que els menors quedaran sota la custòdia d’un progenitor durant una setmana i la setmana següent es quedaran amb l’altre progenitor, i així successivament. El fet d’haver de compartir setmanalment l’habitatge amb aquella persona de la qual t’has decidit separar, i a més sense haver aconseguit cap acord, pot arribar a ser un veritable suplici.\nAltres qüestions també derivades de la necessitat de compartir el domicili, com el pagament dels subministraments de la llar, suposa veritables problemes, per exemple, el propi ús d’internet, un progenitor ho vol i l’altre diu que no l’utilitza o no vol pagar , etc. Tot això donarà peu a una infinitat de disputes i conflictes que perjudiquen greument els nens, perquè al final si no es paga Internet, són ells els que es queden sense aquest servei.\nAquestes situacions han generat que en moltes sentències judicials en què s’establia un règim de custòdia compartida de forma contenciosa, amb un sudo altern del domicili, hagin estat modificades en afectar greument els menors, els quals poden arribar a presentar conductes disruptives davant l’enfrontament constant i continuo dels seus pares, pel simple fet de compartir l’habitatge.\nEn l’actualitat, els Jutjats especialitzats en família tenen un criteri molt més definit que en l’establiment de les primeres custòdies compartides, intentant evitar que els progenitors comparteixin domicili quan estem en un assumpte contenciós, establint usos de l’habitatge, si bé de forma alterna però amb caràcter anual, és a dir, que des del dictat de la sentència conviurà un progenitor amb els fills en l’habitatge, i l’any següent ho farà l’altre progenitor.\nD’aquesta manera s’evita la gran problemàtica existent i a més es beneficia el fet que tots dos progenitors decideixin posar a la venda l’habitatge, amb la finalitat que cada un d’ells pugui instal·lar el seu domicili on tingui per convenient.\nÉs cert que al final la càrrega del desplaçament es trasllada als menors, que són els que han d’estar una setmana al domicili amb un progenitor i a la següent setmana al domicili amb l’altre progenitor, però aquest fet no resulta molt diferent quan hi ha un ampli règim de visites, és a dir, quan s’estableix a favor del progenitor no custodi unes visites de caps de setmana alterns de dilluns a divendres, així com una o dues tardes entre setmana, en els quals els nens sí que es veuen obligats a portar la maleta a sobre. En una custòdia compartida, els nens tenen la seva roba i estris en cada domicili (tant en el domicili del seu pare com al domicili de la seva mare) i potser el tràfec de maleta sigui molt inferior.\nPerò el benefici més gran per als nens es troba en no estar subjectes a un conflicte continuo i sense solució entre adults, i sotmesos a les tensions i comentaris continus entre ambdós progenitors. És cert que aquesta actitud és totalment inadequada per a uns pares que l’únic han de buscar és el benefici dels seus fills, però també és cert que les situacions exposades són reals i han acabat en moltes ocasions al jutjat, arribant fins i tot a vegades a haver de revocar la custòdia compartida, davant l’actitud d’un progenitor d’aprofitar l’ús altern del domicili per generar tensions i conflictes continus, perjudicant greument als nens.\nPer evitar tot aquest conflicte, els jutjats han arribat a la conclusió d’intentar evitar l’ús altern del domicili, almenys en els períodes setmanals, i establir si calen uns anuals, permetent als progenitors i als nens tenir una major continuïtat i estabilitat en tots els aspectes.\nL’obligació de pagar la pensió d’aliments als nets no inclou despeses extraordinàries\nEl Suprem rebutja que els avis tinguin obligació de pagar les despeses extraordinàries d’una néta per la insolvència dels seus pares. La Sala Civil rebutja el recurs d’una mare que pretenia que els quatre avis de la seva filla, els dos paterns i els dos materns, que van ser condemnats ja en 2014 a passar una pensió d’aliments d’aquesta néta, hagin de pagar a més les seves classes de música i altres despeses extraordinàries.\nEl Suprem recorda que les despeses extraordinàries que reclama la mare (música i suport) no són estrictament part dels derivats de l’educació de la menor, la que asisteix a un col·legi públic i com a tal gratuït. “És comprensible el desig de la mare d’afrontar la satisfacció d’aquestes despeses, però és de reconèixer que l’article 142 del C. Civil, no els imposa als avis, els que vénen condemnats al pagament d’aliments, en la proporció que puguin atendre’ls, donada la seva condició de jubilats i edat avançada dels mateixos”, agrega la sentència, de la qual ha estat ponent el magistrat Francisco Javier Rierol Festes.\n“Les despeses extraordinàries que es reclamen no tenen cabuda legal en la relació d’avis-néts, sense perjudici, com es declara en la sentència recorreguda, per remissió a la del Jutjat, que en ocasions procediran les despeses extraordinàries si tenen relació amb els conceptes recollits en l’article 142 del Codi Civil, als quals abans vam fer referència (sustento, habitació, vestit i assistència mèdica)”, diu el Suprem.\nL’alt tribunal desestima el recurs de la mare de la menor i ratifica la fallada de l’Audiència de Provincial de Gijón i del Jutjat de Primera Instància número 11 de la mateixa localitat. Aquest últim va ser qui el 27 de maig de 2014 va estimar parcialment una demanda de la mare i va condemnar als quatre avis a pagar una pensió d’aliments a la néta (actualment de 12 anys d’edat) per import total de 250 euros mensuals, dels quals 135 euros havien de ser satisfets pels avis paterns, i 115 pels materns. L’Audiència Provincial només va corregir la decisió en el sentit que la pensió havia de pagar-se des de la data d’interposició de la demanda i dins dels cinc primers dies de cada mes.\nAquesta sentència va ser recorreguda en cassació davant el Suprem per la mare, qui està impedida per treballar per minusvalidesa, i que percep una pensió no contributiva de 357,70 euros mensuals i 24,25 euros de la Seguretat Social per cadascun dels seus tres fills. El marit és insolvent absolut i té una malaltia que li impedeix incorporar-se al mercat laboral.\nLa dona, que va destacar en el seu recurs al Suprem que el seu cas era el primer a Espanya que declarava el dret d’una menor a percebre pensió d’aliments dels seus quatre avis, al·legava que també havien de tenir cabuda en aquesta acció les despeses extraordinàries, en concret les classes de música i de suport de la seva filla.\nEn la sentència recorreguda no es condemna al pagament de les despeses extraordinàries, a causa que els mateixos només es recullen en l’article 93 del Codi Civil per a les relacions entre pares i fills, però no per al cas d’avis amb néts, relació aquesta que té la seva regulació en l’article 142 del Codi Civil, pel sustento, habitació, vestit i assistència mèdica.\n“En conclusió -assenyala la sentència- els avis tenen obligació d’afrontar les despeses que generin els seus néts, davant la insolvència dels pares, d’acord amb l’establert en l’article 142 del Codi Civil i amb respecte estricte del principi de proporcionalitat”.\nFont Economist & Jurist\nEspanya signarà el “Conveni sobre les relacions personals del menor”, que fomenta i garanteix les visites transfrontereres\nEl Consell de Ministres del passat divendres dia 11 de setembre va autoritzar la signatura del Conveni sobre les relacions personals del menor, del Consell d’Europa.\nAquest conveni, que té el seu origen en la tercera Conferència europea sobre els drets de la família, celebrada a Cadis el 1995, sobre “El dret de la família en el futur”, té per objecte establir un marc comú europeu i mundial que reconegui la necessitat dels menors de mantenir relacions personals, no només amb els seus pares, sinó també amb altres persones relacionades amb ells per vincles familiars, potenciant les visites transfrontereres.\nA la Conferència europea celebrada el 1995 es va assenyalar la importància que la internacionalització constant de les relacions familiars en una Europa unificada anava a atorgar als drets de visita transfronterers dels nens. Es recomanava al Consell d’Europa que procedís a un examen més profund d’alguns aspectes relatius als drets de visita, per millorar els mecanismes de cooperació internacional, garantint el retorn dels nens un cop finalitzat el període de la visita.\nResultat d’aquesta recomanació és el Conveni sobre les relacions personals del menor, adoptat pel Comitè de Ministres del Consell el 3 de maig de 2002, i obert a signatura el 15 de maig de 2003. El Conveni va entrar en vigor l’1 de setembre de 2005.\nL’objectiu del conveni és, partint dels problemes inherents als seus eventuals restriccions, regular les relacions personals dels menors amb els seus familiars, sempre a la llum del seu interès superior.\nD’una manera especial, pretén millorar alguns aspectes relatius al dret de visites nacional i transfronterer, reforçant el dret fonamental de menors i progenitors de mantenir contacte i relació de manera regular i estenent aquest dret a les relacions entre el menor i altres parents.\nAmb aquesta finalitat, el Conveni defineix els principis generals que s’han d’aplicar en tota decisió relativa a les relacions personals del menor; estableix mecanismes per garantir el correcte desenvolupament del règim de visita i el retorn immediat del menor al seu lloc d’origen; i fomenta la cooperació entre les autoritats implicades en la decisió, reforçant l’aplicació dels instruments jurídics internacionals existents en la matèria.\nEls principis recollits per la Convenció són el dret del menor i els seus pares a mantenir relacions personals regulars, dret que s’estén a altres familiars del menor; el dret del menor a rebre informació, ser consultat i expressar la seva opinió en tota decisió que afecti les seves relacions personals; el deure d’informar els pares de la importància i les conseqüències de l’establiment de relacions regulars amb el seu fill; i el foment de l’adopció d’acords amigables acudint a la mediació familiar o altres mecanismes de resolució de conflictes.\nEl Conveni recull el deure dels Estats part d’adoptar les mesures necessàries per assegurar l’aplicació de les decisions adoptades, així com d’assegurar la conformitat de la seva legislació als principis del Conveni, i adoptar totes les mesures necessàries a aquest fi.\nEn el termini de 3 mesos des de l’entrada en vigor del Conveni en l’Estat de què es tracti, aquest ha de comunicar a través de les seves autoritats al secretari general del Consell d’Europa almenys tres categories de mesures de salvaguarda existents en el dret intern .\nA aquests efectes, l’art. 10 del Conveni conté exemples de mesures per garantir l’aplicació de les decisions i assegurar el retorn del nen al seu lloc d’origen (determinació de la persona que ha de suportar les despeses del viatge en cas de visites transfrontereres i de la persona que ha de acompanyar el menor, la imposició de multes a la persona que dificulti l’execució de l’acord; dipòsits de passaports; garanties financeres …).\nEn el cas de visites transfrontereres, les autoritats competents hauran d’assegurar el retorn del nen al seu lloc de residència. I si aquest no es produeix, aplicar tots els instruments nacionals i internacionals pertinents per fer efectiva la restitució del menor. Les decisions referides al retorn del menor, hauran d’adoptar, en la mesura del possible, dins de les 6 setmanes següents a la data de la demanda.\nUna autoritat central nomenada l’efecte en cada Estat part s’encarregarà d’exercir les funcions previstes en el Conveni.\nEstableix finalment el Conveni l’obligació dels Estats de cooperar entre si per garantir els seus objectius i de preveure un sistema de reconeixement i execució de les decisions adoptades en un altre Estat part.\nEl Conveni va entrar en vigor el dia 1 de setembre de 2005 i la signatura del Conveni està oberta als Estats membres del Consell d’Europa, aquells estats que, no sent membres, van col·laborar en l’elaboració del Conveni ia la Unió Europea.\nActualment han signat el Conveni 18 Estats, entre ells Àustria, Bèlgica, Grècia, Itàlia i Portugal. Únicament està en vigor a 9 Estats: Albània, Bòsnia i Hercegovina, Croàcia, Malta, la República Txeca, Romania, San Marino, Turquia i Ucraïna.\nEl Conveni entraria en vigor a Espanya als tres mesos del lliurament de l’instrument de ratificació.\nL’interès del menor justifica que es mantingui el primer cognom matern\nTot i que es va estimar la demanda de reclamació de filiació paterna, el Tribunal Suprem, a diferència del que va acordar el Jutjat i l’Audiència Provincial, va entendre que l’interès del menor justificava que mantingués el primer cognom matern i que el segon cognom fos el patern.\nTot i que la mare no es va oposar a la reclamació de paternitat, si que va sol·licitar un pronunciament especial en relació amb els cognoms, per a això va donar diverses alternatives: que el menor haurà de continuar usant els cognoms de la mare, o permetre la unió dels cognoms matem com a primer del nen i el primer del pare com a segon o subsidiàriament com a primer cognom el de la seva mare, i com a segon el del pare.\nL’Audiència Provincial va considerar que el tema dels cognoms és un tema d’estricta legalitat sent de pertinent aplicació al cas la norma general segons la qual la filiació determina l’ordre dels cognoms, i els fills, en arribar a la majoria d’edat, o l’emancipació, alterar l’ordre dels mateixos, afegint que no s’estima que el canvi dels cognoms del menor pugui redundar en el seu perjudici.\nEl Tribunal Suprem reconeix que, certament a legalitat vigent, imposa que el primer cognom hagi de ser el patern, però argumenta que no es pot fer una interpretació literal de la norma quan està en qüestió l’interès superior del menor. A més, tenen en compte que properament entrarà en vigor la Llei del Registre Civil 20/2011 de 21 de juliol que “autoritza una interpretació correctora de la vigent, perquè en els aspectes substantius la vigència constitucional dels principis que la inspiren sí que es troben en vigor “.\nTenint en compte que hi ha un naixement amb una sola filiació, determinant aquesta els cognoms, la conseqüència d’un reconeixement tardà en l’inici del procediment judicial, al qual se suma el de durada d’aquest, el canvi de l’ordre dels cognoms arriba al menor a una edat en què tant en la vida social com en l’escolar és conegut pel primer cognom en el seu dia determinat, el Tribunal Suprem conclou que “en aquestes circumstàncies és identificable l’interès del menor en seguir mantenint el seu nom i en aquest cas la seva primer cognom matern, en ser conegut pel mateix en els diferents àmbits familiar, social o escolar “.\nText i font: lexfamily