Monogràfics - Centre d'Estudis del Bages\nEls Torra, una família manresana\nNavarcles a l’època feudal (segles X-XII)\nEl convent dels framenors caputxins a Manresa 1582-2007\nEl caciquisme i el despertar de la societat de masses. Manresa, 1875-1901\nL’Institut Lluís de Peguera de Manresa, 75 anys d’activitat docent (1927-2002)\nL’església parroquial de Sant Miquel de Cardona. El gòtic al mig Cardener\nCanvi industrial i projectes de desenvolupament al Bages i al Berguedà, 1975-1998\nEscola Diocesana de Navàs, 50 anys fent futur amb la formació professional\nMemòria d’Aguilar de Segarra. Recull de la vida d’un poble\nL’evolució de la població del Bages, 1950-1996: del gran creixement a l’estancament. Un estudi de demografia territorial\nEl Pont de Vilomara i Rocafort. Aspectes Històrics\nLa vinya al Bages. Mil anys d’elaboració de vi\nL’antic Col.legi de Sant Ignasi. Una crònica de les seves vicissituds\nEls retaules barrocs de les esglésies del terme de Santa maria d’Oló (1607-1781)\nL’arqueologia al Bages\nLa qüestió de les colònies industrials. L’exemple de l’Ametlla de Merola\nL’art funerari medieval a la conca alta del Llobregat\nMasos, safrà, occitans i pesta negra. Estudis d’història de la Catalunya central\nEl potencial de desenvolupament de la comarca del Bages. Una visió general\nVinya, Fil·loxera, propietat i demografia a la Catalunya central\nLa moneda a la Catalunya Central\nLes marques de fàbrica de Manresa. Xilografies dels segles XVIII i XIX\nEnric Prat de la Riba i Leonci Soler i March. Correspondència inèdita (1899-1916)\nLa música a la Seu de Manresa en el segle XVIII\nLa salut pública manresana del segle XIX\nPerfil històric del bàsquet manresà\nEl moviment obrer al Bages i al Berguedà durant la Segona República\nEl jaciment ibero-romà de Boades (Castellgalí, Bages)\n– DAURA, A.; PARDO, D.; GALOBART, J.. El jaciment ibero-romà de Boades (Castellgalí, Bages), col·lecció “Monografies” nº1, Manresa, 1987\nEl llogaret de Boades, seu d’un important jaciment d’època ibèrica i romana, conegut des de principis del nostre segle, no havia gaudit encara d’una publicació que ens informés sobre les seves característiques materials i cronològiques, bàsica, sens dubte, per a poder emmarcar aquest punt dins del conjunt historiogràfic.\nTal com bé explica Josep Mª Gasol en les pàgines preliminars que presenten el llibre, la gran discreció dels seus primers investigadors, d’entre els quals en sobresurten els noms de Joan Simó i Valentí Santamaria, ha estat el principal obstacle per a que tot allò que havien anat aportant les excavacions restés en el més absolut anonimat. Ara aquests quatre autors, que varen fer-se càrrec de l’estudi i excavació de Boades a partir de 1984, assolint ja el nombre de quatre campanyes consecutives realitzades, ens resumeixen el seu treball i, a més, classifiquen tot el cabal de peces guardades al Museu Comarcal de Manresa des de la dècada dels anys trenta. L’afany de rigor i exhaustivitat dels autors, pot suposar un cert parany per al lector no avesat als tecnicismes lingüístics de l’arqueologia o a les representacions gràfiques de la ceràmica. Amb tot, cal dir que el llenguatge emprat és prou planer i que les conclusions són, en definitiva, la part del volum més sucosa de cara a assolir un coneixement real del present jaciment.\n[Exhaurit] | Versió digital: AQUÍ\n– SERRA i CARNÉ, Jaume. El moviment obrer al Bages i al Berguedà durant la Segona República, col·lecció “Monografies”, núm. 2, ed. Associació Cultural Dovella i Centre d’Estudis del Bages, Manresa, 1988, 153 pàgs. (23,5 x 17 cm), il·lustrat.\nAquest treball correspon, fonamentalment, a la tesi de llicenciatura de Jaume Serra, convenientment revisada i completada, referent al moviment obrer al Bages i al Berguedà als anys trenta. En aquell moment, eren les zones catalanes més industrialitzades (especialment del ram tèxtil i del miner) més enllà de l’entorn estrictament barceloní, a la Catalunya interior. I fou, lògicament, aquí on es desenvolupà amb gran força l’activitat sindical i la lluita obrera en tots els seus nivells, radicalitat i manifestacions. Som, doncs, davant d’una obra que haurà de ser consultada obligatòriament per tots aquells investigadors del tema, fins i tot de cara a treballs de síntesi fora de l’àmbit geogràfic de les dues comarques ressenyades.\n– COMAS I PANADÉS, Vicenç. Perfil històric del bàsquet manresà, col·lecció monografies nº3, ed. Associació Cultural Dovella, Manresa, 1989, 128 pàgs.\nUna de les disciplines esportives de major relleu a casa nostra és i ha estat, sens dubte, el bàsquet. Tant és així que els clubs manresans més representatius de la ciutat, han aconseguit situar-se en l’elit d’aquest esport, en les seves respectives competicions oficials. El conegut periodista Vicenç Comas, protagonista directe de bona part de les vicissituds que tots els clubs locals- tant els de primera fila com els modestos- han viscut aquests darrers seixanta anys, ha volgut historiar aquests esdeveniments. I ho ha fet, sobretot, a partir d’un enfocament humà i social. Rebutjant a l’avançada un plantejament tècnic (jugadors, resultats, classificacions…) més propi del comentari periodístic i dels anuaris de publicitat en diaris i revistes esportives, l’autor s’ha volgut introduir al tema comentant, relatant i valorant la tasca -amanida d’esforços personals sovint poc o gens gratificants- de tots aquells amants del basquetbol. Comas, amb un personalíssim estil (directe, senzill, clar i d’alguna manera, “oral”), va esgranant en cada pàgina la història menys coneguda del nostre bàsquet. Un llibre, en definitiva, que interessarà tant als afeccionats com al lector encuriosit per a conèixer un aspecte social que no és corrent posar per escrit i que també forma part de la història quotidiana.\n– ROTLLAN, Armand. La salut pública manresana del segle XIX, col·lecció «Monogràfics» núm. 4, ed. Centre d’Estudis del Bages, Manresa, 1990,134 pàgs. (23 x 16 cm), il·lustrat.\n– VlLAR i TORRENS, Josep M. : La música a la Seu de Manresa en el segle XVIII, col·lecció “Monogràfics” núm. 5, ed. Centre d’Estudis del Bages, Manresa, 1990, 195 pàgs. (23,5 x 16,5 cm), il·lustrat.\nAquesta col·lecció d’obres monogràfiques ha rebut darrerament una nova i important embranzida, preludi d’una imminent activitat editora que permetrà divulgar una sèrie de treballs, de gran interès dins el seu ric i respectiu àmbit i, naturalment també, per al públic interessat, que fins ara havien restat inèdits. Aquest darrer títol és de temàtica musicològica i es centra en l’activitat musical desenvolupada al temple de la Seu en el segle XVIII. Tota la investigació ha estat realitzada a partir de l’inventari, recopilació i anàlisi del fons arxivístic consistent en més de dues mil composicions manuscrites, reflex de la intensa vida musical, de caire litúrgic òbviament, a la Seu manresana.\nJosep M.Vilar no pretén, però, realitzar un estudi purament tècnic, ha anat en la forma i el contingut de les partitures. Vol utilitzar la base documental per historiar -i ho aconsegueix amb escreix- el tret musical i entendre’l plenament immers dins del context de la seva època. Així, doncs, es passa revista a les fonts consultades i, sobretot, a l’estructura i al funcionament de la capella de música. dedicant l’espai als diferents elements humans i materials (el mestre, l’organista, el manxador. els corers, l’orgue, el violí, els tambors, els instrumentistes i els instruments). A través d’aquest estudi hom pot adonar-se prou bé de les característiques de la reilla musical d’aleshores, des de diversos punts de vista econòmics, docents, pedagògics, professionals, la feina musical no entraria pas, ni de bon tros. dins els esquemes artístics actuals. Convé destacar, finalment, que el llibre presenta diversos índexs onomàstics, taules cronològiques i esquemes, sense trencar la seva estructura narrativa, aporten dades importants per als estudiosos de la musicologia.\n– MARTíNEZ -CARNÉ i ASCASO , Pilar. Enric Prat de la Riba i Leonci Soler i March. Correspondència inèdita (1899-1916), col·lecció «Monogràfics» núm. 6, ed. Centre d’Estudis del Bages, Manresa, 1991, 208 pàgs. (23 x 16 cm), il·lustrat.\nLa publicació de fonts materials directes és de gran importància per al coneixement de la nostra història i, per dissort, no sempre és possible accedir a segons quin tipus de documentació, especialment quan es troba dipositada en mans privades. Per això, cal valorar molt positivament l’edició d’aquest llibre, que recull l’epistolari -degudament comentat- entre Prat de la Riba i Soler i March, el qual és guardat a l’arxiu familiar d’aquest darrer. L’autora del recull no es limita només a transcriure les cartes (autografies o mecanografiades), sinó que també les contextualitza i aprofita l’avinentesa per realitzar un apunt biogràfic de Soler i March. Possiblement l’estudi de les cartes i del seu temps pot ésser ampliat i millorat. En qualsevol cas, però, els investigadors d’aquesta etapa del catalanisme polític (finals del segle XIX, principis del XX) tenen per fi, a l’abast material, poder conèixer amb detall com i que pensaven llurs protagonistes sobre episodis que visqueren al seu temps.\n– ROTLLAN SOCIAS, Imma. Les marques de fàbrica de Manresa. Xilografies dels segles XVIII i XIX, col·lecció «Monogràfics» núm. 7, ed. Centre d’Estudis del Bages, Manresa, 1991,162 pàgs. (23 x 16 cm), il·lustrat.\n– DATZlRA i SOLER, Sebastià: La moneda a la Catalunya Central, amb un pròleg de J. M. Gasol i una introducció de M. Crusafont i Sabater i d’A. M. Balaguer. Manresa, Ed. Centre d’Estudis del Bages, 1991 .Col·lecció «Monogràfics» núm. 8.\nEl volum recull disset treballs de l’autor que abracen des de l’antiguitat a la Guerra Civil 1936-1939. Aquest darrer, titulat ” Les emissions de paper moneda local a la comarca del Bages durant la guerra 1936-1939″, i realitzat amb la col.laboració d’A. Turró, fou guardonat amb un dels premis Oms i de Prat i havia restat inèdit fins ara. Els altres setze treballs són el recull complet de l’obra numismàtica de Sebastià Datzira. El treball de l’autor s’obre amb una introducció a l’estudi de la circulació monetària al Bages: una important guia a l’hora de traçar una panoràmica de les emissions monetàries de la Catalunya Central, amb un utilíssim aparell bibliogràfic.\nContinuen dos treballs dedicats al món antic, en els quals l’autor cataloga i estudia els fons de moneda ibèrica i hispanoromana del Museu Comarcal de Manresa, d’una banda; i de l’altra, la moneda romana republicana del mateix museu. L’estudi dels fons de monedes dipositlats en els museus s’ha revelat com un element complementari al de les troballes a l’hora de plantejar-se l’anàlisi de la circulació monetària d’un període, però resulta especialment útil per a l’Edat Antiga. Ben conscient de la necessitat d’aquesta mena d’estudis, S.Datzira s’avança a oferir-nos la meticulosa classificació i catalogació d’aquests materials numismàtics del Museu de Manresa.\n– FERRER, Llorenç; ALVAREZ, Carme; SANTMARTÍ, Carme; GÜELL, Angela. Vinya, Fil·loxera, propietat i demografia a la Catalunya central. Manresa, 1992. Centre d’Estudis del Bages. Col·lecció «monogràfics» núm. 9. 148 pàgs.\nL’impacte social de la fil·loxera: cinc estudis centrats al Bages. Pels volts de 1889 la fil·loxera arribava a Navàs; el 1890 afectava Sant Joan de Vilatorrada i començaven a detectar-se focus en camps de Manresa. La plaga s’extenia a poc a poc, però d’una manera inexorable. Sembla que el 1892 va desenvolupar-se fon. L’agost del 1894 el diari La voz Manresana deia: “En l’actualitat quasi totes les vinyes estan fil·loxerades i molt properes a desaparèixer”. Vint-i-set anys abans la fil·loxera havia aparegut a les vinyes franceses de Narbona; fet que va posar, com és sabut, a una expansió exagerada d’aquest conreu a Catalunya, aprofitant la bona conjuntura dels preus. Des de sempre el Bages ha estat una comarca de vinya. Malgrat que la situació actual sembli desmentir-ho, aquest tipus de conreu es remunta a l’Edat Mitjana. Un passat, doncs, ben arrelat, tant o més que el d’altres comarques de reconeguda fama vitivinícola. El Bages subministrava el vi a bona part de les terres del Prepirineu.\nAixò no obstant, mentre a a l’àrea del Penedès la fil·loxera va suposar el revulsiu que porta a la floreixent indústria del cava, a d’altres regions es recorden els fets com el punt final d’un conreu del que certament s’havia abusat. Tanmateix, aquesta idea potser no és del tot exacta. En realitat bona part de l’antiga vinya, un cop passats els anys forts de l’epidèmia, vers el 1900, es torna a replantar. Així ens ho mostren els autors del present estudi monogràfic pel cas del Bages, tot i que la magnitud d’aquesta replantació no es pugui donar , ni molt menys, per un cas tancat. Sembla que els terrenys més muntanyosos i menys aptes foren els que més van restar abandonats. A les terres de la plana, on el conreu era més arrelat, els efectes de la crisi no són tan determinants. I sembla lògic, al capdavall, quan la fil·loxera finalment va arribar a la nostra comarca ja se sabia quina era la solució que calia adoptar: el peu americà -immune a la plaga- i un posterior empelt. En definitiva es tractava de replantar els ceps i esperar uns anys perquè tornessin a créixer. Joan Soler Padró, propietari del mas Paloma (Artés), no sembla pas gaire preocupat per la qüestió de la fil·loxera. Els seus escrits, en canvi, manifesten un altre neguit. El propietari es vanta dels nous tractes que ha aconseguit després del trasbals de la fil·loxera, amb els quals «se cierra el paso y se tapa la boca a los que pretenden que finida la rabassa pasa a ser propiedad del rabassaire, cosa nunca vista ni vida sino por socialistas, pero cuyas pretensiones son aplaudidas por los que desean lo ajeno.» Soler Padró ens mostra a les clares la veritable qüestió en joc: la disputa entre propietaris i rabassaires per la propietat de les vinyes. Els rabassaires les reclamen en virtut del domini útil (conjunt de facultats d’ús, gaudiment i altres drets que té qui rep una propietat en emfiteusi o per un títol semblant).\nEls amos veuen en la mort dels ceps a causa de la fil·loxera (el contracte de rabassa morta durava mentre els ceps cren vius) una ocasió per canviar els tipus de contractes i deixar les coses clares respecte a aquest punt fonamental en una societat capitalista: la propietat. En efecte, aquest és també l’eix sobre el qual gira la major part d’aquest volum monogràfic dedicat al tema de la vinya i la fil·loxera. Els autors tracten d’escatir l’abast i les conseqüències de l’epidèmia a la nostra comarca, però sobretot es preocupen de resseguir el fil d’un conflicte que ja existia abans i que, amb l’excusa de la fil·loxera, es va precipitar en benefici d’un dels dos grups en litigi: el dels propietaris. El problema dels rabassaires, per tant, no sorgeix d’un episodi mal afortunat de la natura sinó que s’arrossega d’anys enrere i durant la Segona República, com és sabut, torna a rebrotar per la via política.\nCal reconèixer que els autors han tingut molt present aquest context històric i han concretat perfectament els objectius de cada treball, de manera que el lector pot seguir-ne el desenvolupament sense perdre de vista el problema de fons. Cada estudi és una aproximació a una realitat concreta. Podríem dir que es parteix d’un enfocament micro, de la recerca individualitzada en un mas (el mas Paloma d’Artés), o en una vila, Santpedor i Santa Maria d’Oló, per intentar donar resposta a uns interrogants prèviament fixats. Aquesta és la metodologia que distingeix, avui dia, el bon treball de recerca històrica. Ens interessa, més que les solucions definitives, el plantejament de la Història en termes problemàtics: només quan s’ha definit correctament quins són els problemes hom esta capacitat per orientar la recerca de manera fructífera; és a dir, capacitat per intentar donar una resposta. Malauradament, molts treballs d’erudició local es perden en un corol·lari feixuc de xifres i dades. No és aquest el cas. Donada la dificultat de trobar fonts gaire generals, segons ens informen els autors en el text de presentació del llibre, ha calgut un laboriós treball de documentació més menuda.\nA partir d’aquí hi ha hagut un esforç d’anàlisi, és a dir, un esforç per comprendre les diferents estratègies posades en joc per uns i altres. A tall d’exemple, podem esmentar la curiosa actitud dels propietaris, els quals en un moment donat s’apressen a pagar íntegrament les contribucions territorials -i no a mitges amb els rabassaires com era costum- per evitar qualsevol reclamació d’aquests sobre la propietat de la terra. O bé la tendència dels joves dels pobles que, davant la crisi, retarden la seva edat de casament. Hi ha un sensible descens demogràfic. També s’observen canvis en la institució tradicional de l’hereu. Sembla que el valor de la propietat rural s’eclipsa per un creixent interès en la propietat urbana i en la indústria. Molts d’aquests canvis plantegen interrogants als autors del llibre. Per exemple, a l’entorn dels nous conreadors de la terra: «¿eren els antics rabassaires amb el contracte canviat o era nova gent la que es feia càrrec de les parcel·les de vinya ?», «¿D’on sortien els que es feien càrrec de les terres? ¿On anaven els que les deixaven?» Al final de cada estudi s’intenta arribar a una serie de conclusions; en alguns casos encara provisionals, però certament clarificadores i susceptibles de marcar la pauta de posteriors investigacions més específiques. En resum, doncs, el Llibre de la fil·loxera al Bages és un bon treball de recerques i d’anàlisis. Una aproximació als aspectes més transcendents d’aquest fenomen que ens dóna una idea del seu abast i de les conseqüències que va tenir ala nostra comarca, on la vinya havia arribat a tenir un pes tan important. Al mateix temps, el present treball és un instrument de qualitat que ha de servir per elaborar síntesis d’un abast més ampli.\n– GRIFELL i TATJÉ, Marcel. El potencial de desenvolupament de la comarca del Bages. Una visió general, col·lecció «Monogràfics» núm. 10, ed. Centre d’Estudis del Bages, Manresa, 1992, 223 pàgs.\nLa publicació d’aquest treball que havia gaudit prèviament de reconeixement mitjançant un accèssit al Premi Oms i de Prat de la Caixa de Manresa en l’edició de 1990, per part del Centre d’Estudis del Bages, ha suposat realment una important novetat a nivell comarcal. Si exceptuem algunes monografies encarregades sobretot per entitats bancàries, treballs d’ anàlisi sectorial i el document consensuat per entitats públiques (especialment el Consell Comarcal del Bages) i privades que va formar part del programa El Bages cap a l’any 2000, la veritat és que els estudis econòmics han estat molt minsos i, pitjor encara, poc divulgats. Per aquesta raó el llibre que ara presentem ve a emplenar un gran buit. Val a dir, abans de res, que es tracta d’una obra molt especialitzada.\nL’estudi s’ha realitzat a través de la utilització d’una complexa i acurada metodologia, que no és corrent aplicar en àmbits tan reduïts -humanament i físicament- com és el cas d’una comarca. Això fa que el seu contingut no sigui de lectura fàcil per a qui s’hi atansi amb pocs coneixements d’economia.\nLa profusió de dades, estadístiques, gràfics… és percentualment molt notable. Tot i així, és bo que una tasca tan laboriosa i exhaustiva vegi la llum pública. És evident, per altra banda, que sense anàlisis d’aquesta mena difícilment es poden fer valoracions sobre l’estat de la nostra economia i les perspectives de futur. Les conclusions del seu autor són clares: l’arca administrativa del Bages no es correspon totalment amb la funcional, però s’hi acosta moltíssim; la seva situació és bona i no s’observen els efectes de la congestió; el nivell de renda és positiu; hi ha una discreta qualitat de les inversions industrials i s’ha produït un clar refomament de l’especialització industrial tradicional (tèxtil i construcció de maquinària i elèctrica). Marcel Grifell aposta, finalment, per una estratègia de desenvolupament basada en la potenciació industrial, més que no pas en el sector terciari o de serveis.\n– RAFAT, Francesc. Masos, safrà, occitans i pesta negra. Estudis d’història de la Catalunya central, col·lecció «Monogràfics» núm. 10, ed. Centre d’Estudis del Bages, Manresa, 1992, 223 pàgs.\n– VICENTE, Anna Mª; SOLER, Bernat. El foc, un desastre ecològic? Els efectes dels incendis a la Catalunya Central. Col·lecció “Monogràfics”, núm. 12, ed. Centre d’Estudis del Bages, Manresa, 1993, 185 pàgs. (24 x 17 cm), il·lustrat.\nAquest treball és el resultat d’una beca d’investigació otorgada per la Caixa de Manresa. Fa un estudi de diversos indrets afectats pels incendis forestals dels anys vuitanta de cara a observar el seu procés de regeneració. La conclusió més important és que si es frena o minimitza l’erosió posterior a l’incendi, el foc no s’ha de considerar pas un fenomen ecològicament nefast i irreversible.\n– SITJES i MOLINS, Xavier: L’art funerari medieval a la conca alta del Llobregat, col·lecció «Monogràfics» núm. 13, ed. Centre d’Estudis del Bages, Manresa, 1994, 171 pag. (24 x 17 cm), il·lustrat.\nInteressant estudi de les nombroses, però poc conegudes, manifestacions d’art funerari medieval a casa nostra. El seu autor recull, doncs, tot l’ampli ventall de restes pètries com són les esteles, les foses osseres, els pedrissos tombals, les làpides murals, arcosolis, sarcòfags, cenotafis i edicles que portin gravats epitafis i/o símbols (sagrats, solars, heràldics…). Per això, no es recullen les tombes més humils o sense expressió artística d’interès només arqueològic.\n– TERRADAS i SABORIT, Ignasi: La qüestió de les colònies industrials. L’exemple de l’Ametlla de Merola, col·lecció «Monogràfics» núm. 14, ed. Centre d’Estudis del Bages, Manresa, 1994, 241 pag. (24 x 17 cm), il·lustrat.\nReedició actualitzada del treball publicat l’any 1979 que ha esdevingut un clàssic a l’hora d’estudiar el fenomen de les colònies industrials tant a nivell històric. com econòmic i antropològic agafant com a mostra l’Ametlla de Merola (Puig-reig).\n– DAURA, Antoni; GALOBART, Joan; PIÑERO, Jordi. L’arqueologia al Bages, col·lecció “Monogràfics”, núm. 15, ed. Centre d’Estudis del Bages, Manresa, 1995, 347 pàgs. (23,5 x 16,5 cm), il·lustrat.\nL’any 1978 dos estudiants universitaris, Antoni Daura i Joan Galobart, s’embarcaren a l’aventura de fer un recull dels diferents jaciments arqueològics existents a la comarca del Bages, entre l’època prehistòrica i la romanització, i amb la voluntat de continuar amb els jaciments plenament romans i també els d’època medieval. Aquests treballs d’investigació esdevingueren dos volums editats per la delegació a la comarca del Bages del Col·legi de Doctors i Llicenciats. Des de llavors Les Fonts, nom genèric de la col·lecció en què s’inserien aquests dos volums, han estat una eina de treball fonamental per als estudiants i per a tots aquells desitjosos de conèixer l’arqueologia bagenca. D’alguna o altra manera, tots els que ens hem interessat per la investigació històrica i arqueològica de la comarca hem utilitzat aquests textos com a eina de consulta i treball. I és aquest mateix caire d’eina el que torna a adquirir la nova publicació del Centre d’Estudis del Bages. Més enllà d’un simple llibre de lectura o consulta ràpida, el text articula el coneixement dels jaciments o punts d’interès arqueològic de la comarca amb una estructura de fitxes que agiliten el seu ús. Com els mateixos tres autors reconeixen en la seva introducció: “ es tracta, en definitiva, d’un banc de dades, d’un aplec de jaciments que hem volgut fer el màxim de complet possible i posar-lo així a l’abast de tothom. És un llibre de consulta més que no pas de lectura”.\n– GALOBART i SOLER, Josep. Els retaules barrocs de les esglésies del terme de Santa maria d’Oló (1607-1781), Centre d’Estudis del Bages, Col·lecció «monogràfics» núm. 16, Manresa, 1996.\nOló és un municipi bagenc que, com altres de la nostra comarca, ja tenia una monografia dedicada al poble i terme, però on, incomprensiblement, gairebé no es parla del seu major atractiu artístic, dels nombrosos retaules que es van poder salvar de la gran crema de l’any 1936, perquè va ser a Oló, precisament, on se’n van salvar més, al Bages. Valia la pena de dedicar-los un estudi i Josep Galobart ho ha fet, aportant-hi moltíssimes dades, que refan la història de la contractació i construcció d’aquelles inestimables peces i en un temps, ara, quan és general la revalorització de l’art barroc, tan menyspreat fins no fa gaire.\nDe les tres parròquies del terme d’Oló, dues van ser relativament afortunades durant la revolució: Santa Maria i Sant Joan. Relativament, perquè, si bé van poder evitar que les flames fessin desaparèixer per sempre els baixos relleus historiats i els complements decoratius del retaules, no va passar el mateix amb la imatge exempta, que va ser cremada en la seva totalitat, com també ho foren els conjunts retaulístics de Sant Feliu de Terrassola, l’altra parròquia, la que va tenir més mala sort. Josep Galobart estudia, podríem dir gairebé exhaustivament, cadascun dels retaules existents: els dos barrocs de l’església de Santa Maria, el major i el de Sant Isidre; els tres del temple de Sant Joan: el renaixentista procedent de l’església vella i com va ser modificat arran del trasllat a la nova; el major d’aquesta, que s’hi va fer exprés, i el que també hi tenia i té el patró dels pagesos; alhora, fa una reconstrucció hipotètica, però amb base documental, dels retaules dels sants Joan i Sebastià, de Terrassola. I tot això és present amb una abundant i excel·lent part gràfica, que fa de la publicació del Centre d’Estudis del Bages una molt bona monografia del nostre art barroc comarcal.\n– MASATS i LLOVER, Joan. Història de la indústria tèxtil a Castellbell i el Vilar , col·lecció Monogràfics, núm. 17, ed. Centre d’Estudis del Bages i el Brogit, Manresa-Castellbell i el Vilar, 1997, 207 pàgs. (16 x 23,5 cm), il·lustrat.\nAquesta monografia local, dedicada a la indústria tèxtil de Castellbell i el Vilar, i escrita per l’estudiós que millor coneix la història del seu poble, és una magnífica aportació a l’estudi de la gran transformació –econòmica, urbana i social- que visqueren tots els pobles de la conca fluvial del Llobregat al segle passat. La revolució industrial, que transforma en pocs anys viles i llogarrets que fins aleshores vivien bàsicament dels fruits de la terra, arriba a tots els racons on l’aigua del riu permet ésser utilitzada com a força motriu. I Castellbell i el Vilar, amb els nuclis del Burés, el Borràs i la Bauma, n’és un exemple destacat. Tant és així que la història de la producció tèxtil no és només un aspecte de la vida municipal, sinó que n’és, de fet, la vida. Tot es mou a l’entorn de les fàbriques i les colònies que sorgeixen al seu costat. Joan Masats va resseguint amb detall cadascun dels establiments fabrils del municipi, però no es contenta a explicar-nos les seves característiques i llurs vicissituds, sinó que recull també aspectes socials que hi són directament relacionats. Tot plegat fa que sigui una obra atractiva, no només per als convilatans, sinó també per a tot aquell que vol conèixer de prop l’atrafegada vida quotidiana d’uns pobles, els habitants dels quals es veien abocats a treballar, dia i nit, amb el constant i ensordidor soroll dels telers.\n– BAJONA, Ignasi. L’antic Col.legi de Sant Ignasi. Una crònica de les seves vicissituds, col·lecció “Monogràfics” núm 18, ed. Centre d’Estudis del Bages, Manresa, 1997, 327 pàgs. (16 x 23 cm), il·lustrat.\nLa ciutat de Manresa no disposava fins ara de cap història detallada i exhaustiva d’un dels seus edificis d’interès historico-artístic: l’antic col·legi de Sant Ignasi, seu actual de l’Arxiu Històric de la Ciutat i del Museu Comarcal de Manresa. Per això, l’aportació que ha fet Ignasi Bajona mitjançant la publicació d’aquest llibre és digne d’esment. Es tracta d’una de les institucions docents de major tradició a la ciutat, fundada a principis del segle XVII i regida durant uns dos-cents cinquanta anys per la Companyia de Jesús. L’edifici, aixecat entre la segona meitat del segle XVIII i mitjan segle XIX, ha acollit, tantmateix, altres usos que els purament escolars. El treball de l’autor -regit tothora per un afany de detall i rigor- dóna lloc a una minuciosa exposició, fidelment cronològica, de totes les vicissituds que han envoltat la vida d’aquest col.legi durant tres-cents anys.\nA través de la seva lectura es pot anar seguint –amb l’aval dels documents que se’ns mostren en cada cas- la història particular d’aquesta institució acadèmica, d’on es desprenen les contínues i constants problemàtiques viscudes al seu si, a causa dels canvis socials i polítics i també de les lluites ideològiques. Una bona eina, doncs, al servei dels historiadors i dels simples ciutadans interessats a conèixer la vida interna -l’oficial i també la quotidiana- d’una escola (que tingué diverses denominacions i on s’impartiren diversos tipus d’estudis segons l’època) per on passaren tantes generacions de joves manresans.\n– FERRER I ALÒS, Llorenç. La vinya al Bages. Mil anys d’elaboració de vi . col·lecció “Monogràfics” nº19, ed. Centre d’Estudis del Bages, Manresa, 1998, 317 pàgs. (16×23 cm), il·lustrat.\nDes del vinyar de Sant Benet de Bages constituït al segle X; als privilegis de la ciutat de Manresa en el segle XIV referents a la verema i el vi; als cellers i tines de moltes masies de la comarca; a les parets que aguanten marges en moltes vessants de les muntanyes; a les barraques de pedra seca que encara hom troba arreu; a les tines construïdes enmig de les vinyes… tot denota que la vinya ha estat un dels puntals de l’economia bagenca de l’Edat Mitjana i a finals del segle XIX, el Bages era una de les comarques que més vi produïa de Catalunya.\nDesprés de la fil·loxera, malgrat els esforços per renovar la viticultura amb la fundació de sindicats i cellers cooperatius, el vinyar bagenc va començar a disminuir incapaç d’adaptar-se als nous reptes del mercat i amb una competència econòmica directa d’altres sectors industrials fins que en els anys vuitanta es va produir la renovació que ens ha portat fins aconseguir la Denominació d’Origen Pla de Bages. Aquest llibre és la història de les vicissituds del vinyar bagenc al llarg del temps i vol ajudar a relligar els esforços actuals per rellançar l’elaboració de vi a través de la Denominació d’origen Pla de Bages amb una antiquíssima tradició vitícola que convé recordar.\n– BALLBÈ i BOADA, Miquel. El Pont de Vilomara i Rocafort. Aspectes Històrics, col·lecció “Monogràfics” nº20, ed. Centre d’Estudis del Bages, Manresa, 1998, 190 pàgs. (16×23 cm), il·lustrat.\nEn època medieval trobem tres topònims que il·lustren l’origen del que és l’actual municipi del Pont de Vilomara i Rocafort. La vall de Nespoa designava el territori per on passava la riera de Nespres i era delimitat pels termes de tres castells: el de Mura, el de Talamanca i el de Rocafort. Finalment, Villa Amara era un dels masos més antics que segles més tard donà nom al nucli urbà que es formà després de la instal·lació d’una fàbrica tèxtil al peu del riu Llobregat. Partint dels orígens medievals, aquest llibre fa un recorregut exhaustiu per tot el territori del Pont de Vilomara i Rocafort.\nHi trobarem totes les esglésies i capelles, els jaciments arqueològics, les masies i les cases de pagès i d’altres elements característics del patrimoni rural, com són les tines per elaborar el vi, situades al costat mateix de les vinyes, o les barraques de pedra seca. L’època contemporània també hi és present: la industrialització, el naixement d’un ric entremat d’associacions i agrupacions culturals que han donat vida al municipi, així com les festes i tradicions i els esdeveniments més recents que marquen el curs d’aquests dos pobles en els últims anys.\n– RUBIO, Xavier. L’evolució de la població del Bages, 1950-1996: del gran creixement a l’estancament. Un estudi de demografia territorial, col·lecció “Monogràfics” nº21, ed. Centre d’Estudis del Bages, Manresa, 1999, 158 pàgs. (16×23 cm), il·lustrat.\nL’estudi de la població bagenca de la segona meitat del segle XX, és l’objectiu del demògraf Xavier Rubio, que ens ofereix les dades més importants en aquest llibre. Malgrat la seva importància inqüestionable a l’hora de projectar i optimitzar els serveis necessaris en un espai territorial determinat, com pot ser la comarca, no sempre la informació elaborada pels investigadors apareix amb diligència en publicacions a l’abast de tothom. Per això, és remarcable aquesta obra perquè ofereix a totes les persones potencialment interessades: estudiants d’ensenyament mitjà i universitari, ensenyants, polítics i tècnics e les administracions locals i comarcal, comerciants, industrials, economistes… la possibilitat de conèixer amb detall quants som, d’on venim i cap on pot anar possiblement, el futur immediat dels que vivim al Bages.\nEl material aplegat i ben treballat, reflectic, naturalment, de la manera pròpia dels estudis demogràfics, on hi sovintegen mapes, taules i gràfics, ens acosta als índex de natalitat, mortalitat i l’emigració, analitzant-ne el comportament dels trenta-cinc municipis que conformen la comarca. S’estructura en tres parts: primerament una exposició de tota l’evolució demogràfica global des de principis de segle fins a l’actualitat; segueix l’anàlisi de 1950 a 1975, quan es produeix el gran boom a causa del fenomen de la immigració i, en tercer lloc, de 1975 a 1996 quan es detecta un gran estancament i es viu una baixíssima natalitat.\nL’autor no es limita, però, a mostrar asèpticament les dades, sinó que pretén alhora reflexionar sobre el paper a desenvolupar de cara al propvinent segle XXI. Les xifres més recents són particularment importants ja que ens ofereixen un punt d’inflexió (segons Xavier Rubio, detectable ja l’any 1995, uns anys abans que al conjunt català) en els baixíssim índex de natalitat dels darrers anys i demostren un canvi d’implantació interterritorial. Es veu així una important emigració residencial de la capital, Manresa, cap als municipis del seu entorn immediat, la qual cosa permet comprovar el procés de formació de la ciutat plurimunicipal del Pla de Bages. Aquest treball, en una primera versió, va ésser guardonat amb el premi “Lacetània” del Centre d’Estudis del Bages en l’edició de 1997.\nExhaurit | Versió PDF: aquí\n– PARCERISAS, Roser. Memòria d’Aguilar de Segarra. Recull de la vida d’un poble, col·lecció “Monogràfics” nº22, ed. Centre d’Estudis del Bages, Manresa, 2000, 295 pàgs. (16×23 cm), il·lustrat.\nÉs aquesta una monografia local realment singular. Hom pot dir que totes ho són en la mesura que tracten directament un espai natural i humà concret i s’adrecen bàsicament a un públic autòcton. És cert, però aquesta afirmació que aquesta afirmació es vol referir a la manera com la seva autora l’ha pensat i elaborat. Roser Parcerisas ens planteja una obra poc convencional, que pretén fugir de l’aplec més o menys ben ordenat i complet de dades històriques. Ella vol sobretot guardar la memòria i recollir com explicita el títol, la vida d’aquest poble. I ho ha fet anant casa per casa, parlant amb la seva gent i recollint allí els documents que generació rera generació s’han anat conservant, mig oblidats, però sempre presents.\nD’aquesta recerca n’han sorgit veritables sorpreses, autèntiques “perles” el nostre patrimoni arxivístic: versos esquellots, remeis, cançoners, oracions, dietaris, històries divertides i dramàtiques, escrits referents a episodis bèl·lics del passat, etc. que demostren la riquesa i les possibilitats que presenta encara el nostre món rural si hi ha estudiosos disposats a resseguir pam a pam el territori i, sense presses, però amb constància, remenar aquí i allà. El resultat final, del qual aquest llibre és un magnífic resum, ha estat una veritable història del municipi d’Aguilar, l’Estació, Castellar o les Quadres, feta a partir de les seves pagesies. El lector trobarà el text repartit en tres grans capítols; les pedres, la gent i les festes. Al primer es descriu el patrimoni històricoartístic, amb les seves restes arqueològiques, les esglésies, cases i castells. Al segon bloc, el més gran, s’exposa la vida als masos des de l’edat mitjana fins als nostres dies utilitzant totes les fonts històriques de què es disposa, les ja conegudes i, sobretot, les que l’autora ha recuperat escampades arreu.\nEl darrer capítol ens acosta a les festes, els costums i les tradicions, amb una especial atenció al testimoni de les persones grans, que guarden el record de la vida tradicional. Gràcies a aquest llibre bona part d’aquest patrimoni serà, si més no, conegut per les generacions futures i quedarà, doncs, a l’abast de tothom.\n– BADIA, Josep Mª. Escola Diocesana de Navàs, 50 anys fent futur amb la formació professional, col·lecció Monogràfics nº23, ed. Centre d’Estudis del Bages i Escola Diocesana de Navàs, Manresa-Navàs, 2001, 375 pàgs. (16×23,5 cms.), il·lustrat.\nEnguany l’Escola Diocesana de Navàs celebra el seu cinquantè aniversari. per commemorar-ho Josep Mª Badia ha escrit la seva història. Es tracta d’un dens i documentat treball que, de manera a vegades quasi “notarial”, va esgranant cadascun dels episodis, a vegades difícils, que aquest peculiar centre d’ensenyament professional ha anat vivint en el decurs del darrer mig segle. Nascuda al si del Casal Jesús Obrer, l’escola va ser ideada per Vicenç Vidal Casacuberta, un empresari del ram tèxtil que n’esdevingué alhora el seu principal mecenes.\nTutelada inicialment per la parròquia de Navàs fou ben aviat traspassada al bisbat de Solsona, en temps del famós bisbe Tarancón. Des d’aleshores, i sota la direcció inicial de Lluís Badia i Torras, han estat nombrosos els alumnes i professors que han passat per les seves aules per estudiar mecànica, tèxtil, fusteria, electricitat, delineació, química, administració i altres branques de l’ensenyament mitjà i de formació professional. Una obra, en definitiva, que vol ser una crònica completa d’un centre que ha tingut i té encara un paper fonamental en l’aprenentatge dels joves de bona part de les poblacions de la conca del Llobregat.\n– LLUSSÀ, Rafel: Canvi industrial i projectes de desenvolupament al Bages i al Berguedà, 1975-1998, col·lecció “Monogràfics” núm. 24, ed. Centre d’Estudis del Bages, Manresa, 2002, 335 pàgs. (16 x 23,5 cm).\nAquest llibre marca, probablement, una fita dins de l’àmbit dels estudis d’anàlisi geogràfica a la conca mitjana i alta del Llobregat, espai natural i humà que comparteixen les comarques del Bages i el Berguedà. Realizat a partir d’una tesi doctoral de l’any 1999, adaptant-la i actualitzant-la per a poder-la presentar avui com a llibre. És el fruit d’una recerca innovadora, detallada i pacient que parteix del coneixement directe, aconseguit amb la recopilació ingent de dades. El seu autor analitza a fons les transformacions econòmiques que s’han donat durant un període temporal de gairebé un quart de segle.\nA partir de l’aproximació teòrica i la recerca detallada es posa de manifest l’evolució d’aquest territori, comparant-lo amb d’altres comarques de la Catalunya central i l’àrea metropolitana de Barcelona. Incideix alhora, a escala local, amb una anàlisi qualitativa de la indústria a l’entorn urbà manresà i també del Berguedà, presentant i valorant els projectes de desenvolupament en els quals hi tenen un important paper els agents socials, polítics i econòmics. Es tracta, doncs, d’un treball de marcat accent acadèmic, que vol i aconsegueix, tanmateix, un perfil clarament amè i divulgatiu, la qual cosa hauria de facilitar que fos tingut molt en compte a l’hora de treballar les futures estratègies de desenvolupament i la planificació del nostre espai sòcio-econòmic.\n– JUAN, Mercedes ; SOLÉ, Francesc X. ; GALERA, Andreu ; ORRIOLS, Anna: L’església parroquial de Sant Miquel de Cardona. El gòtic al mig Cardener, col·lecció «Monogràfics» núm. 25, ed. Centre d’Estudis del Bages, Manresa, 2003, 195 pàgs. (16,5 x 23,5 cm), il·lustrat.\nAquest volum constitueix una nova aportació a la bibliografia històrica de Cardona, cada vegada més rica i interessant. Partint, doncs, d’un cicle de conferències preparat per a commemorar els sis-cents anys de la consagració de l’església gòtica de Sant Miquel, s’han aplegat i publicat, a manera de miscel·lània, tres treballs presentats als anys 1998 i 1999. Al primer, Mercedes Juan i Francesc X. Solé analitzen l’evolució històrica de la vila partint de la documentació històrica i l’arqueològica. Seguidament, Andreu Galera ens introdueix dins l’origen de la construcció, en la qual hi van tenir una importància cabdal les fundacions de beneficis eclesiàstics, acostant-nos al món econòmic i religiós de la baixa edat mitjana. Finalment, Anna Orriols exposa les característiques de la pintura gòtica allí conservada, destacant les del pintor cardoní Pere Vall. Cal destacar, per acabar, que l’edició d’aquest llibre ha estat possible gràcies al mecenatge de Manuel Sala, farmacèutic local. I avui dia una aportació d’aquest tipus no és corrent i mereix el nostre més sincer agraïment col·lectiu.\n– BAJONA, Ignasi: L’Institut Lluís de Peguera de Manresa, 75 anys d’activitat docent (1927-2002), col·lecció «Monogràfics» núm. 26, Manresa, 2003, 296 pàgs. (16,5 x 23,5 cm), il·lustrat.\nL’emblemàtic Institut Lluís de Peguera de Manresa va assolir el proppassat 2002 els seus primers setanta-cinc anys de vida. A part de diversos actes commemoratius, la publicació d’aquest llibre, escrit per Ignasi Bajona, exalumne, exprofessor i exdirector d’aquest centre educatiu, n’ha estat una excel·lent aportació. Aquest institut va ser fins al 1977 l’únic centre públic d’ensenyament mitjà (o de segona ensenyança, com es deia inicialment), amb una influència que depassava de llarg tota la comarca. La seva construcció no fou, però, fàcil. Coincidint amb el centenari de les batalles del Bruc, l’any 1908, es col·locà la primera pedra.\nD’aquesta manera s’aconseguia de l’estat espanyol una obra molt més pràctica i útil que no pas un monument, tal com havien acordat les Corts de Cadis del 1812 per premiar l’esforç de la ciutat durant la Guerra del Francès. Tot i així, no fou fins al 1927 que es va poder inaugurar, després d’haver estat aturades les obres d’aquest «Grup Escolar» diverses vegades. D’aleshores ençà han passat moltes coses, que l’autor del llibre explica i analitza amb detall. A través de la seva lectura hom pot veure bona part dels protagonistes de la vida docent i es pot seguir perfectament la història dels successius plans d’estudi que ha tingut el nostre país al llarg del segle XX. Una obra, en definitiva, imprescindible per a l’enriquiment de la bibliografia històrica manresana.\n– RUBÍ i CASALS, Maria Gemma. El caciquisme i el despertar de la societat de masses. Manresa, 1875-1901. col·lecció “Monogràfics” núm. 27, Manresa, 2007.\nLa democràcia es va obrir camí lentament en el marc d’un sistema polític que solament era liberal, malgrat haver reconegut els drets polítics als ciutadans de sexe masculí. El 1891 el sufragi universal va ampliar notablement la representació política de la ciutadania, però la supervivència del règim polític depenia del control rigorós que havien d’exercir les autoritats governamentals, perquè aquesta era l’espina dorsal del sistema polític sorgit de la constitució de 1876.\nMots com tupinada, roda falsa d’electors o candidat cunero formen part de la nostra història electoral, d’una època en què els ciutadans començaven a exercitar-se en el dret de sufragi i al mateix temps el règim polític de la Restauració institucionalitzava unes pràctiques fraudulentes conduents a falsificar els resultats de les urnes. Aquestes pràctiques van ser presents en la prehistòria de la nostra democràcia, en el decurs d’un procés molt lent i ple d’obstacles que va fer possible el trànsit del liberalisme a la democràcia. El llibre que teniu a les mans analitza la vida política de la societat manresana del darrer quart del segle XIX, l’establiment del torn dinàstic, la marginació del carlisme, del republicanisme i de l’obrerisme, el sorgiment del catalanisme polític i la decisiva conjuntura finisecular d’àmplia mobilització que posa en entredit les bases del sistema polític.\n– CARDONA i BUENO, Pere. El convent dels framenors caputxins a Manresa 1582-2007. col·lecció “Monogràfics” núm. 28, Manresa, 2011\nFra Pere Cardona i Bueno (Barcelona 1943) ingressà a l’Orde dels framenors caputxins l’any 1963. Acabats els estudis de filosofia i teologia rebé l’ordenació presbiterial a Manresa l’any 1976 de mans del bisbe Ramon Masnou. Es llicencià en teologia. Ha col·laborat en publicacions sobre temes d’història de l’Orde. L’any 1994 publicà una monografia sobre la vida i projecció dels caputxins a la ciutat de Tarragona, editada per l’Institut d’Estudis Ramon Berenguer IV. Actualment és vicepostulador per a les causes de beatificació i canonització de diversos caputxins. Recentment ha investigat amb documentació inèdita d’arxiu la vida i la irradiació dels caputxins a la ciutat de Manresa des de la seva fundació el 1582 fina el 2007.\n– SITJES i MOLINS, Xavier. Els Castells i Torres Medievals del Bages. Col·lecció “Monogràfics” núm. 29, Manresa, 2013.\nXavier Sitjes Molins (Sallent, 1921) establert a Manresa el 1946, és una persona compromesa amb la ciutat, la comarca i el país, i amb els ideals del catalanisme, la llibertat i la justícia social. És, a més, un rellevant investigador i divulgador especialitzat en patrimoni medieval i barroc, tot un referent per als estudiosos en aquests àmbits.\n– TORRAS CORTINA, Miquel. Navarcles en època feudal. Col·lecció “Monogràfics” núm. 30, Manresa, 2019.\nL’historiador i paleògraf navarclí Miquel Torras Cortina, ha recollit tots els documents que parlen del Navarcles dels segles X, XI i XII i n’ha reconstruït la història. L’autor, que és professor a la Facultat de Filosofia i Lletres de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), ha dut a terme una acurada tasca de transcripció d’un total de 120 documents que parlen del municipi bagenc en qüestió i que van des de l’any 940 (el primer cop que surt el nom de Navarcles) fins el 1132. I tot plegat ho ha agrupat en el llibre Navarcles a l’època feudal (segles X-XII), en el qual parla de com era la població durant aquells temps, quina gent hi vivia, quin aspecte tenien els paisatges i els conreus… A banda, la publicació s’acompanya d’un CD amb el corpus dels 120 documents treballats.\n16 € (socis/es CEB) | 19 €\n– TORRA i PUIGDELLIVOL, Montserrat. Els Torra, una família manresana. Col·lecció “Monogràfics” núm. 31, Manresa, 2020.\nL’autora és Montserrat Torra i Puigdellívol, neta de Ramon Torra i Pujol, que al llibre explica aquests antecedents del seu avi i el canvi de rumb que va representar en la tradició familiar, un canvi que responia de manera clara al seu interès per la cultura i pel compromís cívic. La història documentada de la família va més enrere del segle XX i es remunta fins al segle XVIII, i potser fins al XVI-XVII a Calaf. Sembla que el 1747, un Torra de Calaf se’n va a Manresa a buscar feina i s’hi instal·la com a aprenent de veler. És el començament d’una saga de teixidors de vels que, passant després a teixidors de lli, durarà 170 anys.


ESTAVA INVERTINT LA MEVA TRANSMISSIÓ MANUAL '04 KIA RIO, QUAN ALGUNA COSA ... - FUGIDA\nSímptomes De Fuita Del Segell De Cigonyal: Frontal\nEstava invertint la meva transmissió manual '04 Kia.\nEstava invertint la meva transmissió manual del 04 de Kia Rio, quan va aparèixer alguna cosa. El cotxe es va mantenir al revés, però el cotxe ja no acceleraria. Vaig posar el cotxe a primera marxa i va resultar el mateix. Puc arrencar el cotxe i tot sembla funcionar amb normalitat, però el cotxe no es mourà. A més, puc posar el cotxe en les tres primeres marxes sense empènyer l’embragatge. A més, un fluid va començar a sortir sota el motor just després de deixar de funcionar. Sembla que el fluid és de transmissió, tot i que no sé res dels cotxes. Dit això, definitivament no sembla que sigui petroli. No hi ha fum que surt del motor ni res semblant mentre condueix. L'única cosa d'aquest cotxe és que no té servodirecció. Agraeixo molt els vostres consells. Té el mateix problema? Sí No Dilluns, 11 de febrer de 2013 A les 2:44\nSembla el cilindre esclau de l’embragatge. El fluid pot provenir del sistema d’embragatge\ncomproveu-lo, pot ser una reparació senzilla\nRoy Va ser útil aquesta resposta? Sí No Dilluns, 11 de febrer de 2013 A les 03:03 WCANES86\nGràcies per la resposta, però em van dir que un problema amb els cilindres esclaus resultaria en una mòlta si intentés posar el cotxe en marxa mentre funcionava. Ho he fet sense cap problema durant els tres primers engranatges. Podria ser una altra cosa? Ha estat útil aquesta resposta? Sí No Dilluns, 11 de febrer de 2013 A les 22:11 KEVIN A COLLINS\nEl 2004 no té un cilindre esclau, de fet, té un cable d'embragatge. Crec que sona que el diferencial es va despullar dels engranatges. Acabo de tenir el mateix problema que es pot posar en qualsevol marxa i no es mourà. Sona com vol. vaig treure l'eix trans i vaig trobar el meu problema després d'enderrocar-lo Imatges (Feu clic per ampliar) Ha estat útil aquesta resposta? Sí No Divendres 7 de desembre de 2018 A LES 17:00 ASEMASTER6371\nTeniu un cable per a l'embragatge, però va passar alguna cosa a l'eix trans.\nNo conduiria aquest cotxe fins que no ho tingueu comprovat. Sembla que heu danyat el trans-eix i que cal fer-lo abans de fer-lo més.\nRoy Va ser útil aquesta resposta? Sí No divendres 7 de desembre de 2018 A les 18:16\nContingut de fuites de transmissió relacionat\nEstic pensant en comprar un Kia Rio 2004 amb 120k activats ...\nEstic pensant en comprar un Kia Rio de 2004 amb 120k. El conductor m’ho ha dit, el cotxe conduïa i moria. Es va remolcar a ... Preguntat per neallennon ·\n4 RESPOSTES 2004 KIA RIO\n2001 Kia Rio no canvia les marxes correctament o ...\nComençar a conduir en marxa endavant La transmissió no canvia cap a l’engranatge superior fins a 50 Kms, l’engranatge alt a poc més de 62 Kms és ... Preguntat per factura digna del nas\n· 2 RESPOSTES 2001 KIA RIO\nEl 2003 Kia Rio s’estremeix una mica quan baixa a la segona marxa. Alguna idea Per què? Em feia substituir l’embragatge fa 1.000 milles. El cotxe té 96.000 quilòmetres Preguntat per Grosduroi\n· 3 RESPOSTES 2003 KIA RIO\nCanvi de fluids de transmissió\nM'agradaria buidar i reomplir el líquid de transmissió automàtica del meu Kia Rio 2004. No he pogut localitzar el tap de drenatge, si us plau ... Preguntat per Kia fan · 1 RESPOSTA 2 IMATGES 2004 KIA RIO\nError de fluid de transmissió\nCrec que he posat accidentalment líquid de transmissió a la part del refrigerant del cotxe. Això desordenarà el cotxe? Si ho fa, fins a quin punt ho farà? ... Preguntat per stltuc · 5 RESPOSTES 1 IMATGE 2004 KIA RIO VEURE MÉS\nL’escalfador Chevy S10 no funciona\nactualització del relleu del far de la corona vic\n2006 problemes de climatització de Ford Taurus\nel que provoca un contrafici mitjançant la ingesta\nRetirada del panell de la porta de la porta del diable cadillac 2001\nRecàrrega d'aire condicionat Honda Civic 2004\nSubstitució del termòstat chevy colorado 2006\n2000 problemes d'arrencada de Chevrolet Silverado


Tots els centres educatius del País Valencià reprenen aquest dimecres les classes després del temporal\nLes pluges i les inundacions van obligar a suspendre les classes dels col·legis d'un total de 144 poblacions del país\n2 min. València 20/12/2016 19:52\n651x366 El temporal ha deixat pluges importants aquest diumenge a les comarques del sud d'Alacant. A localitats com Torrevella la pluja i el vent també ha anat acompanyat de grans onades. / MANUEL LORENZO / EFE El temporal ha deixat pluges importants aquest diumenge a les comarques del sud d'Alacant. A localitats com Torrevella la pluja i el vent també ha anat acompanyat de grans onades. / MANUEL LORENZO / EFE\nTots els centres educatius del País Valencià reprendran aquest dimecres la seva activitat escolar després del temporal de pluges que va obligar dilluns a tancar fins a 144 col·legis i instituts de València i Alacant. Tot i passar el pitjor del temporal, avui han romàs tancats i amb les classes suspeses els centres de 13 poblacions del país: Albalat de la Ribera, Alberic, Alzira, Benicull, Cullera, Riola, Benimuslem, Fortaleny, Polinyà del Xúquer i Sueca, a les comarques de la Ribera Alta i Baixa; Cortes de Pallars, a la comarca de la Vall de Cofrents; i Bigastre i Oriola, a la comarca del Baix Segura.\nA més dels municipis on s'ha suspès l'activitat acadèmica, hi ha 7 localitats més que, després d'avaluar aquest matí els danys de les pluges, han decidit reprendre l'activitat docent. És el cas d'Almussafes, Carcaixent, Corbera, Favara, Llaurí, Senyera, Sollana i Rafelguaraf; localitats totes elles de les comarques de la Ribera Alta i Baixa, on existia una gran preocupació per la crescuda del riu Xúquer.\nA més d'aquestes poblacions, s'ha suspès l'activitat escolar en centres concrets d'altres localitats: CEIP González Gallarda d'Alaquàs, CEIP Reis Catòlics de Silla, CEIP Verge dels Desemparats de Silla i el CEIP Ciutat del Mar de Torrevella.


Com fer que els peques guanyin autonomia per menjar sols? - Justo Serveis\nBlogHome » Com fer que els peques guanyin autonomia per menjar sols?\nL’autonomia dels nens i nenes és molt important per al desenvolupament de la seva autoestima. Acompanyar-los a cada pas perquè puguin anar desenvolupant les habilitats que necessiten per a ser independents els servirà per a convertir-se en un adult/a segurs de sí mateixos. Un de les primeres fites és el de menjar sols. A continuació, t’expliquem quan és el moment d’ensenyar-los i quin procés pots seguir.\nQuan comença un infant a menjar sol?\nEncara que cada nen/a és un món i no tots desenvolupen les seves habilitats motrius al mateix temps, el normal és que a partir del primer any comencin a ser capaços de controlar el polze. I, per tant, tinguin la capacitat de subjectar la cullera. A partir d’aquí, podràs anar ensenyant al teu petit a manejar-se, donant-li una certa llibertat per a manipular-la.\nDurant els següents dotze mesos, veuràs com els seus moviments són cada vegada més precisos i va guanyant autonomia progressivament. Quan notis que ha après a manejar-se amb la cullera, podràs introduir-li, a poc a poc, la forquilla. Ho podràs fer seguint el mateix procediment que has fet servir fins el moment.\nEncara que al principi serà una tasca complicada, utilitzarà les dues mans per a subjectar els coberts, es tacarà intentant acostar-se el menjar a la boca i trigarà molt a menjar. Deixar que experimenti amb la cullera i la forquilla farà que aprengui més ràpid. Està comprovat que, precisament per aquest motiu, els nens i nenes que dinen al menjador escolar aprenen a menjar abans.\nPas a pas per ajudar a l’autonomia dels nens\nSi veus que el teu fill/a ja vol menjar sol/a i creus que ha arribat el moment d’ensenyar-li, t’aconsellem que segueixis els següents passos per a fer que el procés sigui el més fàcil i existòs possible:\nPosa-li aliments adequats al plat. Tant si esteu a casa com si es tractua d’un menú escolar, facilitar la tasca del teu fill/a és el primer pas per a evitar que es frustri. Aposta per cremes i sopes, així com per menjar tallat en trossets petits.\nFes que el procés d’aprendre sigui un joc. Els nens aprenen jugant. No ho diem nosaltres, ho diu la ciència. Ajuda’ls al fet que el procés sigui divertit plantejant-l’hi com un repte. També et servirà asseure’l a la taula amb els altres, ja que la imitació també és una altra manera d’aprendre.\nIntrodueix els coberts abans de començar a ensenyar-li a menjar només. Si uns dies abans deixes que els agafi, els subjecti i fins i tot se’ls posi a la boca, el teu fill/a estarà més familiaritzat amb les seves formes i li resultarà més fàcil manejar-se amb ells.\nEvita distraccions com la televisió, donar-li molt aigua o situacions de tensió. Totes aquestes coses poden suposar un obstacle per a l’aprenentatge i evitaran que el clima sigui l’adequat perquè tingui ganes d’explorar i aprendre.\nCom pots veure, menjar solets és un dels primers passos en l’autonomia dels nens. Ajudar-los a aprendre al seu ritme i tenir molta paciència mentre desenvolupen les habilitats necessàries són els millors consells per a aconseguir que ho facin amb èxit.\nprevious post: Les 5 preguntes més freqüents sobre nutrició infantil: les contestem!


Badalona acull amb nota el Campionat del Món de Vela de la Classe X-35. Esport\nBadalona acull amb nota el ...\nBadalona acull amb nota el Campionat del Món de Vela de la Classe X-35\nEl director del Consell Català de l’Esport, Albert Marco, ha participat avui en el lliurament de premis del Campionat del Món de Vela de la Classe X-35, que durant una setmana ha convertit Badalona en el focus d’atenció internacional d’aquesta modalitat, amb la presència de 22 vaixells de diferents països. Aquesta ha estat la setena edició d'aquesta cita, organitzada de manera brillant pel Club de Vela Badalona i Marina Badalona.\nFotos: X-35 Worlds Badalona 2012\nEl Campionat ha acollit embarcacions procedents de Finlàndia, Itàlia, Suïssa, Alemanya. Ucraïna, Dinamarca, Holanda, Japó, Rússia i Espanya, la qual cosa ha projectat el litoral català i la vela del país a nivell internacional. L'italià Karma ha acabat com a vencedor, per davant del danès Oxygen i l'italià Lelagain.\nEl front tempestuós que ha afectat la costa catalana ha posat les coses difícils als navegants i al Comitè de Regates en la setena i última prova del campionat. Tot i així, el Karma ha sabut sentenciar amb una darrera victòria, en la qual començava segon en els dos primers trams, assetjant el líder Audi Ultra, posava la directa en el tercer tram i prenia el comandament de la flota fins a completar el curt tram i creuar la meta.\nPer que fa a la participació estatal, el Tuvvik ha finalitzat en catorzena posició, mentre que el Desafino ha decidit retirar-se voluntàriament per una infracció, baixant fins al lloc dissetè, i el Fyord ha acabat 21è.


L’alcalde de Carcaixent i Regidor de Comerç, Paco Salom, ha fet entrega este matí dels premis als guanyadors de la cinquena edició del concurs d’aparadors. Este concurs, organitzat per l’ADL de Carcaixent i la regidoria de Comerç, vol reconèixer l'esforç i la imaginació d'aquells empresaris que inverteixen en la decoració dels seus comerços o locals professionals de la ciutat. Els comerços guanyadors han sigut: 1r Premi, “Locura”; 2n premi, “Flors Ana” i 3r premi, “Dolces Temptacions”. Que han rebut una targeta de 300, 200 i 150 euros, respectivament, a utilitzar en el comerç local. A banda dels premis d'Aparadorisme, estava previst un premi un premi de 100 € a través de la Targeta Carcaixent a l'empresari que major nombre de "M'agrada" obtinguera la foto del seu aparador a través de les xarxes socials que aquest any ha sigut per al comerç “Silvie Calçats”. A més, el jurat va decidir atorgar tres mencions especials a “Herba Sana Herbolari”, “Seguros Bilbao” i “Flors Gil” pel treball invertit en la decoració dels seus aparadors.\nEl concurs d’aparadors compta amb molta acceptació per part dels comerciants i cada any són més els negocis que se sumen a esta iniciativa. Una de les principals novetats amb les que comptava esta edició és la presència entre els membres del jurat d’alumnes de l’Escola Superior de Disseny de València. El jurat va tindre en compte aspectes com que la decoració de l'establiment estaguera en consonància amb la celebració de les festes de Nadal, a més de criteris com ara la decoració de façana i accessos a l'establiment, l’ambientació interior de la botiga o l’ús de materials reciclats.\nPaco Salom, regidor responsable de l’àrea de Comerç i Promoció Econòmica, ha donat personalment l’enhorabona als empresaris per la tasca i l’esforç invertit per oferir el millor de sí mateixos a les veïnes i veïns de Carcaixent. “Sabem que preparar els aparadors per a Nadal és una tasca extra que s’ha de posar en valor i el concurs d’aparadors és una bona iniciativa per a que tots puguen conèixer-la”, ha afegit Paco Salom. També ha volgut destacar que l'objectiu de l'actual Equip de Govern és fomentar el comerç local donant continuïtat a propostes com esta, però també creant-ne de noves que començaran a posar-se en marxa durant els pròxims mesos.


L'ANTIGA FÀBRICA D’OLI DE MARXALENES ALBERGARÀ UN CENTRE CÍVIC PER A MAJORS I EL MUSEU DE L'OLI\nAUMSA també ha adjudicat les obres de la Fase II per a finalitzar la urbanització de l'entorn de l'edifici Tabacalera\nL'antiga fàbrica d’oli del barri de Marxalenes, situada al parc que també porta el nom del barri, albergarà un nou centre cívic i cultural per a persones majors i el Museu de l'Oli. Les obres s'executaran amb un pressupost d'1.449.572,45 euros, tal com ha anunciat hui el regidor de Desenvolupament Urbanístic i president de l'empresa municipal d'Actuacions Urbanes (AUMSA), Vicent Sarrià.\nL’edil ha informat este matí de l'adjudicació d'estes obres que durà a terme l'empresa Geocivil i ha explicat que «la rehabilitació d'este immoble era una reivindicació veïnal que amb esta actuació es vorà materialitzada, donant a més un servei al barri molt important per a les seues persones majors, així com divulgatiu a través del museu».\nAixí mateix, hui també s'han assignat les obres de la Fase II del projecte de rehabilitació i adaptació per a dependències municipals de la fàbrica de tabacs del carrer Amadeu de Savoia.\nPavasal Empresa Constructora s'encarregarà dels treballs, que compten amb un pressupost de 458.850,66 euros, i consistiran a acabar la urbanització de l'edifici Tabacalera als carrers Naturalista Rafael Cisternas (nau est) i Naturalista Arévalo Baca (nau oest).


El Món | Catalanes, catalans: “un esforç més si voleu ser republicans”\nCatalanes, catalans: “un esforç més si voleu ser republicans”\nper Ramón Cotarelo 07/11/2018\njajajaajajaj quin xiste del pallasso a sou aquest,republica de fet sotmesa a altre estat, diu el paio aquest sense tremolar, jajaja cal menjar curt i lelo i la burguesia lladre paga be , be a tu poc que no ets flaubert, cuta lelo, pero home pensa una mica abans de dir tantes gilipollades en tan poc espai curt i lelo jajajaj ai que em tronxe.\nSr. Cotarelo, la gent ja hi som, aixó ho diu als partits?\nLa gent sempre hi em set, els nostres partits ens volen barrar el pas amb som 80%, omnium tractan de desinflar Anc, amb síndics i amb tot tipus de martingales . El nostre president Puigdemont ens diu que el van enganyar, veritat pero Iiiiii? que ha fet aquests any. Necesitem estrategia i coordinació. Sortim a proptestar i ens tiren el mossos al damunt. Els nostrats que volen mantenir l’status quo tenen molta presa perqué abaixem les expectatives cada día. Ara donen la culpa al poble.\nNo vengui mes fumarada cota aqui no existeix cap republica ni transitoria ni res i qui sho cregui pateix una malaltia fatal ,per cuatre xavos no sha denganyar la gent ja esta be postveritat\nMentre el poble, la gent , no prengui la iniciativa definitivament , tot continuarà exactament com ha sigut desde el dia de la conquesta llunyana . Els partits polítics catalans son obsolets y només representen a individus perfectament manipulables ( " seguiremos negociando " ) i fàcilment controlables. Els partits polítics son organitzacions malaltises que no poden liderar mai una revolució , que es el que proposa Catalunya ................\n..........En realitat fan tot el contrari , evitar que es produeixi el canvi . Quins sons els principals frenos actualment ? La Generalitat i el Parlament . Algú s'imagina Torrent lideran la independència ? amb Tremosa i Tardà al seu costat ? Imaginació al poder i actuar colectivament . Nous líders .\nCon un "lumbreras" como este sujeto ya no necesitáis nada mas. En 2 días os quedáis con ese cacho de España que es vuestra región. ¡Qué visionario!, ¡cuánta sabiduría!....\nEls que han evitat fins ara la República Catalana tenen noms i cognoms, es diuen Puigdemont i Junqueras. Mentre l'independentisme no voti d'acord amb aquest fet no hi haurà República.\nMe agrada escoltarem,sempre ens fas rumiar,i està coherent i vertader,tens Moltíssime raó,els hi cal UNITAT,però de veritat,el poble és molt pacient...,però tot té un límit,és veritat,ja són masses anys...,ens cal treure'ns la Són de les orelles,abans no ens les tallin...\nTens molta raó Cotarelo, m'agrada molt llegir les teves opinions doncs son més objetives. Els catalans tenim masa pasivitat, ens falta aquell punt de mala llet i de deixar de parlar per passar als fets. Amb una aturada de país ho sacsejariem tot una mica, que es el que cal fer per donar una empenta al procés!\nAra mateix, només una aturada general del país, podria moure alguna cosa. En general els catalans no som prou conscients del futur que ens juguem. Bon article de Ramón Cotarelo!!!\nDons, molta rao en Ramó Cutarell, dons, no ia unaltra sulusió, dons, molstas grasias en Ramó Cutarell, dons find i tot que siguis xarnegu, dons, els catalans testimem, dons\nCAL ATURAR NOMÈS EL PAIS EN LES FRONTERES AMB ESPAÑA... I DEIXAR OBERTA LA VIA A FRANÇA (ELS NOSTRES CAMIONS PODRAN EXPORTAR I EN CANVI ELS SEUS NO...)\nBravo Ramón, crec que durant el 2019 la multitud de consultes monarquia/república que es faran a CAT i a Espanya també unirà el republicans d'aqui i d'alla.\nNo, no volem ser republicans. Volem que Catalunya sigui catalana. Que d'això, no de cap altra cosa, va el conflicte.\nNarcís ( allò que és obvi és que lleis de país vessador de sang catalana, per ser catalana o defendre la veritat, el bé, la raó i el dret, mateix dret natural .. mai per mai poden ser nostres! )\nRepublicans, no ho sé, això ho ha de decidir nostre poble ! Del que es tracta és de ser lliures així independents de botxí aliè ! PD : que el camí pot ser la demanda de la República Catalana .. doncs, som-hi ( però un cop independents nostres compatriotes han de ratificar aquesta forma de govern ! ) !


'El Chapo' Guzmán va ser capturat perquè volia rodar una pel·lícula sobre la seva vida - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\n'El Chapo' Guzmán va ser capturat perquè volia rodar una pel·lícula sobre la seva vida\nEl narcotraficant més buscat de Mèxic tornarà a la presó d'El Altiplano, reforçada després de la fuga de fa sis mesos\nefe | ciutat de mèxic 10.01.2016 | 00:00\n´El Chapo´ Guzmán va ser obligat a mostrar-se davant dels mitjans efe/josé méndez\nLa fiscal general de Mèxic, Arely Gómez, va informar que una de les raons de la captura del narcotraficant Joaquín el Chapo Guzmán divendres va ser el descobriment que el capo de les drogues havia iniciat contactes amb gent del món del cinema per rodar una pel·lícula. Guzmán era un fugitiu de la justícia des que es va evadir de la presó de més seguretat d'El Altiplano el juliol passat.\n"Un aspecte important que va permetre precisar la seva ubicació va ser haver descobert la intenció de Guzmán Loera de filmar una pel·lícula biogràfica, per la qual cosa va establir contacte amb actrius, actors i productors", va dir Gómez en un acte abans de la presentació del detingut als mitjans de comunicació.\nA l'hangar de la Procuraduria General de la República, a l'aeroport internacional de la Ciutat de Mèxic, Gómez va afirmar que "les tasques de seguiment van permetre documentar les trobades dels advocats de l'ara detingut amb aquestes persones".\nUnes deu hores després que el president Enrique Peña Nieto anunciés la seva captura, Gómez va explicar alguns detalls sobre la recerca que la va fer possible abans de presentar el detingut a la premsa.\nDesprés de seguir la seva pista, el fugitiu va ser localitzat a Pueblo Nuevo, a l'estat de Durango, on a l'octubre, abans que aconseguís fugir per una canyada, el capo va ser albirat des d'un helicòpter, però no va ser abatut perquè anava acompanyat de dues dones i una nena.\n"Les institucions de seguretat van intensificar les accions d'intel·ligència, permetent conèixer cap al final del desembre passat la intenció del delinqüent de traslladar-se a la zona urbana", va relatar Gómez.\nEl seguiment dels integrants del cercle proper de Guzmán va permetre identificar un individu especialitzat en la construcció de túnels, que estava condicionant diversos habitatges a Sinaloa i Sonora.\nAixí es va poder situar un domicili a Los Mochis, Sinaloa, sobre el qual es va muntar un operatiu de vigilància durant un mes. A partir del 6 de gener es van observar moviments inusuals, destacant l'arribada d'un vehicle la matinada del 7 de gener. D'acord amb la fiscal general, els treballs de camp i intel·ligència van donar la certesa que Guzmán es trobava allí.\nDesprés d'una planificació "oportuna i eficaç, la matinada d'aquest divendres es va engegar un operatiu de forces federals que en arribar al domicili van ser agredides amb armes de gran calibre, la qual cosa va originar un enfrontament en el qual un marí va resultar ferit i cinc agressors van morir", va afirmar Gómez.\nReforç de la presó\nPolicies federals, estatals i militars participen en un operatiu especial desplegat en el penal d'El Altiplano per impedir una nova fuga del narcotraficant com la que va protagonitzar sis mesos enrere. Una font de la Policia Federal va dir ahir que la seguretat ha estat reforçada al voltant de la presó, però també a l'interior, on el capo va arribar divendres en un helicòpter de la Marina procedent de la capital mexicana. El Altiplano és a l'estat central de Mèxic.


Mercadona dona 167.000 quilos de productes al Banc dels Aliments de Barcelona\nBarcelona. Dimarts, 21 d'abril de 2020. 16:57\nActualitzat Dimarts, 21 d'abril de 2020. 16:57\nMercadona ha entregat de 167.600 quilos de productes de primera necessitat al Banc dels Aliments de Barcelona i a 18 menjadors socials de les comarques de Barcelona amb motiu de la crisi del coronavirus. En total, 240 palets.\nLa companyia ha lliurat al Banc dels Aliments de Barcelona, amb qui col·labora habitualment, un total de 112.600 quilos d’aliments. La primera donació es va fer el 27 de març de març, amb l’entrega de 7.333 quilos d’aliments; la segona va tenir lloc els dies 1 i 2 d’abril amb un total de 10.702 quilos; fins al lliurament avui dimarts de 35.520 quilos de llegums, concretament llenties.\nCrida del banc\nLa companyia se suma així a la crida feta per la Fundació Banc dels Aliments atesa la situació excepcional ocasionada pel coronavirus per donar resposta i ajudar a pal·liar en la mesura del possible les demandes de les persones més necessitades.\nAmb l'objectiu de continuar atenent els col·lectius més desfavorits, Mercadona també ha refermat la seva col·laboració amb els menjadors socials de les comarques de Barcelona que es troben oberts, i amb els quals col·labora habitualment, amb donacions de productes de primera necessitat que han assolit un total de 55.000 quilos, des del passat 27 de març. La Fundació Formació i Treball ha rebut també més de 2.400 quilos d’aliments.\nEl director de Relacions Externes de Mercadona a Barcelona, Joan Gili, ha assenyalat que "la situació d'excepcionalitat que estem vivint requereix per part nostra agilitat en les decisions i els plantejaments, amb un únic objectiu: donar resposta a les demandes de les persones més necessitades en aquesta situació de complexitat extraordinària que estem vivint".\nPer la seva banda, el director del Banc dels Aliments de Barcelona, Lluís Fatjó-Vilas, ha posat de manifest que “l'emergència social derivada del confinament i l'aturada que ha ocasionat la COVID-19, ens han obligat a actuar de manera ràpida. Hem necessitat incrementar els estocs d'aliments i agilitzar el repartiment per arribar a més persones.".\nCoronavirus Endesa dona 200.000 euros al CSIC per a investigació contra el coronavirus El Nacional


Alibaba salta la muralla\nTot i ser poc coneguda a casa nostra, la líder mundial de l’‘e-commerce’ és una empresa xinesa que ara prepara l’assalt a Wall Street\nTé una facturació anual superior a la d’Amazon i eBay juntes (més de 160.000 milions de dòlars, o 116.000 milions d’euros), un benefici net de prop de 8.000 milions de dòlars l’any i està valorada en gairebé 200.000 milions més. El seu nom és Alibaba -que a l’Extrem Orient és sinònim de riqueses incomptables- i és el lloc més important de comerç electrònic del món. Després d’aconseguir l’hegemonia a la Xina, ara prepara el seu salt a l’altra gran plaça del consum de masses: els Estats Units.\nDe moment, ha presentat davant les autoritats nord-americanes la seva oferta pública de venda (OPV) per entrar a la borsa de Nova York, un fet que ha despertat grans expectatives entre els inversors. Els analistes més optimistes creuen que la valoració de sortida d’Alibaba podria superar la de Facebook -que va arribar als 17.000 milions de dòlars-, i convertir-se així en la tecnològica més gran que ha sortit mai a la borsa.\nAlibaba és en certa manera un mirall de la Xina, el país on va ser fundada: gran, dinàmica i diferent. Nascuda el 1999 com a successora d’una empresa anterior anomenada China Pages, va ser fundada per un antic professor d’anglès de nom Ma Yun a Hangzhou, una ciutat del cinturó industrial de Xangai.\nMa, que en paraules dels que el coneixen és un visionari de la talla de Steve Jobs i Bill Gates, havia tingut el seu primer contacte amb internet el 1995, durant una missió comercial xinesa a Seattle, en què feia de traductor. Segons explica el mateix Ma, un amic li va mostrar el que llavors era la incipient xarxa, amb uns pocs serveis i cercadors, i ell va buscar la paraula cervesa a Yahoo. Es va adonar que no hi havia cap referència a marques de cervesa xineses o, en altres paraules, que al seu país estava tot per fer en un moment en què ja era una gran potència econòmica.\nMa va començar amb China Pages a fer d’intermediari en la sortida de productes xinesos a l’exterior, de manera que va ser el primer aparador digital de l’oferta xinesa per als compradors estrangers. Al cap de quatre anys, els resultats eren bons però no òptims, i el país seguia verge pel que fa a la colonització digital, de manera que Ma va optar per canviar d’estratègia.\nAmb 18 socis més, Ma va fundar Alibaba a casa seva, a Huangzhou. Per a l’ocasió, va ordenar que el gravessin pronunciant un discurs de compromís fundacional en què deixava clar, en un anglès fluid i perfecte, que el seu objectiu era la conquesta d’un mercat global més enllà de les fronteres xineses, que entenia que es diluirien en l’àmbit digital, i que l’aspiració era el lideratge mundial del comerç a internet. Assenyalava, a més, com a principals competidors Amazon i eBay. Avui ja els ha batut.\nA més, Ma Yun es va canviar el nom pel de Jack Ma, en un intent d’assimilar-se als homes de negocis de Hong Kong o Taiwan. D’altra banda, va adoptar un model de negoci peculiar i que difereix del d’Amazon, sense arribar a ser el d’eBay, i amb similituds amb els anuncis de Google. En lloc de comprar i vendre el producte, Alibaba s’estableix com un tauler d’anuncis per a la venda digital. També ofereix una passarel·la de pagaments segura, Alipay, que facilita les transaccions entre el venedor i el comprador.\nAlibaba cobra a les botigues pels anuncis i també es queda un percentatge de les transaccions dutes a terme. D’aquesta manera, gestiona el 84% del comerç electrònic que es produeix a la internet xinesa. No obstant, només un 3% del seu benefici procedeix de les comissions, ja que els volums de les transaccions no solen superar els 22 dòlars. És a dir, que, tal com passa a Facebook i a Google, el gran negoci d’Alibaba és la publicitat.\nEn l’afany per crear empreses tecnològiques genuïnament nacionals que frenessin l’entrada d’altres d’estrangeres, el govern xinès sempre ha donat suport a Alibaba. En correspondència, Jack Ma sempre ha col·laborat amb les autoritats, encara que no més del que ho hagin fet Steve Jobs i Bill Gates amb el govern dels EUA, segons els que coneixen l’empresa i el seu fundador.\nEn una ocasió, Ma va dir que Alibaba “ha d’estar enamorada del govern, però mai casada amb ell”. El cas d’Alibaba és, en aquest sentit, diferent del de Baidu, el cercador que Pequín ha promocionat -amb èxit- per expulsar Google de la Xina. De fet, sembla que el creixement d’aquest gegant, que acull en el seu si gairebé un centenar d’empreses i subdivisions comercials, inquieta de vegades el poder per la seva dimensió.\nRecentment, Alibaba va llançar una aplicació per pagar les compres al portal des del mòbil -amb una clientela potencial de 300 milions d’usuaris-, però Pequín es va afanyar a prohibir aquest tipus de transaccions fins a estudiar la manera de controlar-les degudament. Alguns analistes assenyalen que el nombre de topades ha crescut en els últims anys i que Alibaba es comença a sentir ofegada pels controls del sistema econòmic xinès. Aquesta podria ser una de les raons del seu salt al capitalisme anglosaxó, molt més lax i menys amic de les supervisions que el xinès.


Kevin Soni canvia el Vila-real B pel Celta B, on coincidirà amb el tècnic Onésimo - Diari de Girona\nKevin Soni canvia el Vila-real B pel Celta B, on coincidirà amb el tècnic Onésimo\nEl davanter va debutar a Primera amb el Girona de la mà del cos tècnic d'Eusebio i del seu nou entrenador\nefe. vigo 02.02.2021 | 00:20\nKevin Soni canvia el Vila-real B pel Celta B, on coincidirà amb el tècnic Onésimo Diari de Girona\nEl Celta de Vigo va anunciar ahir la incorporació del davanter camerunès Kevin Soni, que arriba cedit des del Girona, tot i que l'entitat gallega es guarda una opció de compra al final de la present temporada. L'atacant, que a la primera volta de la competició va militar al filial del Vila-real, va debutar a Primera Divisió el 8 d'abril de 2018 en el partit que va enfrontar el Girona amb la Reial Societat a Montilivi. Ho va fer de la mà d'un cos tècnic que dirigia Eusebio i on Onésimo, ara tècnic del Celta B, era la seva mà dreta.\nEn el seu comunicat de premsa, el Celta destaca que Soni és «un potent atacant» de 22 anys que aportarà experiència al seu filial perquè compta amb pràctica tant en la màxima categoria d'Espanya, on va jugar amb el Girona i l'Espanyol, com a França, on va debutar amb el Girondins. Soni va fitxar pel Girona per jugar amb el Peralada i va arribar a debutar amb el primer equip, però no va acabar tenint continuïtat.


L'acusat d'estafar una parella en una adopció no accepta la reducció de pena\nEl judici s'ajornà ja que el matrimoni enganyat està de vacances a República Dominicana\nE.L.V. | 01 juny 2007\nJosé Luis B.D.P, amb gest compungit, abans de tornar a la presó de Palma.\nL'Audiència Provincial ajornà ahir la vista oral contra José Luis B.D.P., l'acusat de fer-se passar per advocat i enganyar un matrimoni de s'Arenal en l'adopció d'un al·lot. A primera hora del matí, semblava que les parts havien arribat a un acord per reduir fins als tres anys i sis mesos la pena de presó per a l'acusat, que inicialment s'enfrontava a vuit anys pels delictes d'intrusisme i estafa. De fet, el seu advocat travessà diverses vegades el pati central de l'Audiència, que separa la sala de vistes i els calabossos, per comunicar al seu defensat les condicions d'un possible acord. Finalment, el president del Tribunal cridà l'acusat, qui negà els fets i no acceptà complir cap pena.\nEl Tribunal es veié obligat llavors a ajornar la vista oral, ja que el matrimoni perjudicat es troba de vacances a la República Dominicana. Així, l'inculpat fou remès de nou a la presó de Palma, amb gest compungit i tapant-se la boca amb les mans emmanillades. La presumpta estafa tingué lloc fa ja 10 anys, quan l'acusat, condemnat en almenys quatre ocasions per delictes d'estafa, freqüentava una cafeteria de s'Arenal i es va fer amic de la propietària, qui li comentà que ella i el seu marit desitjaven adoptar un al·lot. José Luis s'oferí a ajudar-los i es va fer passar per advocat, assegurant que tenia un «contacte» en un Ministeri que l'ajudaria a agilitar la tramitació. El fiscal assegura que «per donar major versemblança a la trama», el fals advocat va fer desplaçar-se els cònjuges diverses vegades a Madrid per tal de realitzar la suposada adopció. Allà els posà en contacte amb el presumpte empleat del Ministeri, els portà a realitzar visites a una psicòloga i a més els acompanyà a la «llar de la Infantesa i la Família», a fi de rebre unes xerrades relacionades amb l'adopció que devien de convènçer el matrimoni. En aquest temps, es «va treure» 21.000 euros com a provisió de fons i 3.000 més per desplaçaments, ja que el nin havia de ser adoptat a Veneçuela i portat cap a Espanya per instal·lar-se amb la seva nova familía.


Cuba A Catalunya de Cabré, Tate 978-84-9791-341-6\nCuba a Catalunya . El llegat dels indians\n. El llegat dels indians\nPeriodista, fotògrafa i traductora. Professora de Comunicació i Periodisme Cultural a la Universitat Internacional de Catalunya i a la Universitat Autònoma de Barcelona. Es va iniciar en la professió fa dues dècades com a ajudant de la fotògrafa Pilar Aymerich i col·laborant a la revista Carrer Gran de Gràcia, al Diari de Barcelona i a El Observador. És autora de materials periodístics de recerca sobre Gaudí i sobre el modernisme a diferents ciutats i països, tema que també ha treballat a diverses guies per a l'Ajuntament de Barcelona i en guions per a RTVE. Col·labora a La Vanguardia des del 1997, al Diari de Tarragona des del 1991 i en diverses publicacions culturals. Els seus parts més difícils han estat quatre llibres de fotografies, nou exposicions individuals, algunes de col·lectives, i dues nenes d'onze i vuit anys.\n"L'escriptor Josep Pla hauria estat tan prolífic si el seu pare no hagués dilapidat l'herència de l'oncle indià? Mossèn Cinto hauria escrit L'Atlàntida si el marquès de Comillas no l'hagués fet sacerdot de la Trasatlàntica? Què seria de l'obra de Gaudí sense el Park Güell, els cellers Güell, la colònia Güell, el Palau Güell, els pavellons Güell...? Potser el llegat indià no ha estat prou valorat dins la cultura catalana contemporània. Sense ell, certament, ens faltaria un pessic de sal i unes gotetes d'ambrosia, l'accent que el tròpic li concedeix a totes les coses". Cuba a Catalunya, el llegat dels indians està concebut com la segona part d'una recerca sobre les relacions entre el Principat i la gran de les Antilles. La primera part es va publicar amb el títol Catalunya a Cuba, un amor que fa història (Edicions 62, 2004) i ha obtingut un gran ressò tant a Catalunya com a la perla del Carib.


Mango i Carceller: Els noms no són rellevants? - Mèdia.cat - Observatori Crític dels Mitjans Mango i Carceller: Els noms no són rellevants? - Mèdia.cat - Observatori Crític dels Mitjans\nAquesta setmana hi ha hagut dos escàndols internacionals relacionats estretament amb empresaris catalans, però tot i això els mitjans del país han optat per obviar o minimitzar –quan no silenciar directament- els noms de les empreses i persones directament implicades en les seves notícies.\nEl primer dels casos és la negativa de l’empresa tèxtil catalana Mango –propietat d’Isak Andic, la segona persona més rica dels Països Catalans segons la revista Forbes– d’indemnitzar les víctimes de l’ensorrament de la fàbrica de Phantom Tac a Bangla Desh l’abril de l’any passat. Treballadors de l’empresa i nombrosos testimonis vinculen la firma catalana amb l’edifici on van morir 1.100 persones, però aquesta nega que hi tingués contractes i no ha volgut participar en el fons internacional de 40 milions d’euros creat per diferents empreses tèxtils.\nLa notícia va ser portada del New York Times el 31 de desembre en un ampli reportatge signat des de Parets del Vallès i centrat específicament en el paper de Mango. A pesar del seguiment que hi ha habitualment quan un gran mitjà anglosaxó es fixa en el nostre país, només alguns blogs i mitjans alternatius van fer-se ressò de la notícia.\nEl nom de Mango ja va ser omès de les informacions de l’enfonsament de la fàbrica el 24 d’abril del 2013, quan la majoria de mitjans van preferir no esmentar la implicació de l’empresa catalana i altres van optar per retirar-ne el nom tenint en compte només el comunicat corporatiu on es desvinculava dels fets.\nQui és Sacyr?\nL’altre nom que ha passat per alt a pesar d’un enorme escàndol mediàtic és el de Demetrio Carceller. Carceller és el propietari de l’onzena major fortuna dels Països Catalans –encara que algunes fonts eleven encara més el seu patrimoni- i encara que és conegut com l’amo de Damm, els seus negocis abasten molt altres sectors, com la restauració, l’alimentació o les benzineres. És també principal accionista i Vice-president primer de Sacyr, la multinacional de la construcció que s’ha vist envoltada en un escàndol per aturar les obres de l’ampliació del Canal de Panamà.\nA pesar de la importància de Carceller a penes cap gran mitjà del país l’ha nombrat a l’hora d’informar sobre els problemes de Sacyr a Centreamèrica i només El Periódico va incloure un tímid Qui és qui a Sacyr on se’l nombra a ell i la seva relació amb Damm. Però ningú va optar per construir-ne perfil complet de la dinastia, com aquest de setembre passat, i que relata l’imparable ascens d’una família egarenca amb orígens aragonesos, vinculada a la fundació de Falange i que va arribar a les màximes quotes de poder durant els anys més foscos de la dictadura franquista.\nEls fets van coincidir, a més, amb l’arxiu de la seva causa per encobrir un presumpte delicte de blanqueig de diners i frau fiscal per part del seu pare –que continua imputat,- ja que ambdues històries van publicar-se els 2 de gener. A pesar d’això, pràcticament cap mitjà va relacionar-ne el personatge. Per posar només un exemple, una cerca a l’hemeroteca de l’Ara permet descobrir que no coincideix cap article amb els noms Sacyr i Carceller.\nUna dificultat dels mitjans a l’hora de publicar noms propis d’empreses i empresaris implicats en escàndols que Mèdia.cat ja ha certificat altres vegades, com per exemple en el cas dels bancs implicats en desnonaments.