Casa de VbN: 11/10\nEl patiment, la pena i l’abandó dels avis és un mal modern. Abans, quan els padrins vivien a la casa familiar tota la vida, ningú no es plantejava aquests conceptes, simplement, per què tota al família feia mans i mànigues perquè els vells visquessin el millor possible fins el darrer dia. I ells feliços de veure pujar els nets.\nPerò compatir la vida amb les nostres generacions precedents ha passat a la història, per ara. Molt serà que la crisi acabi tornant a reunir tota una nissaga sota un mateix sostre per mor de la hipoteca.\nLa feina, els compromisos, la necessitat de tenir una vida pròpia i no lligada al ritme lent i necessitat d’atencions mèdiques de pares i avis ha portat a molts vells a quedar aparcats en una residència de la mateixa forma que molt menuts ho són en una guarderia.\nCoses de la vida moderna.\nPerò, si a les guarderies i escoles s’extremen els controls de tota mena fins a extrems exagerats, per què poden passar coses tant bèsties com això d’Olot en una residència geriàtrica? Onze presumptes assassinats i ningú no havia advertit mai res?\nCosta de creure, i bo i creure-ho,. Costa de pair.\nDit a El Món a RAC 1 l'1 de desembre de 2010\nPublicado por Rafael Vallbona a dimarts, de novembre 30, 2010 Cap comentari:\nEscollida Mariona Carulla com a presidenta, l’Orfeó Català vol passar pàgina a l’era Millet i rellançar-se en tots els aspectes. Però l’empantanament judicial que encara te el cas, i la controvèrsia sobre si demanar responsabilitats o no pel suposat finançament irregular de Convergència, entelen les aspiracions de la nova junta. Els dubtes sobre l’entitat costaran d’esvair.\nMentre que a les eleccions al Parlament hi ha hagut un cert consens en que calia fer soroll polític per remoure tots els mals del país, a les que es van fer dimecres a l’Orfeó Català per escollir la primera junta post-Millet sembla que s’ha seguit la idea del refrany; que els mals d’una venerable i tradicional entitat com l’Orfeó no volen sorolls. Potser va ser per això que la candidatura de Mariona Carulla va ser-ne la guanyadora amb més del doble de vots; uns vots sorgits, majoritàriament, d’una nòmina de socis d’edat provecta que aspiren a que la pau torni a regnar a l’entitat, que és com dir que deixin de ser objecte de titulars periodístics. Els joves, fonamentalment cantaires, tenen coll avall que, a hores d’ara, ben poques coses canviaran a l’entitat; però són minoria.\nSense posar en dubte l’honorabilitat de tots i cadascun dels membres de la nova junta, amb el saqueig de Millet i els seus còmplices encallat als jutjats, amb els dubtes sobre el presumpte finançament irregular de Convergència a través del Palau i amb el cas del nonat hotel esquitxant l’ajuntament de Barcelona, la renovació de les persones que havien de gestionar el nou l’Orfeó havia d’haver estat molt més profunda encara que fos, simpement, per decòrum. Que quatre dels membres de la nova junta, presidenta inclosa, ho haguéssin estat ja de les juntes presidides pel saquejador convicte Fèlix Milllet, i que calgui repetir les eleccions dels representants del cantaires, anulades per un greu defecte formal, no són, precisament, els millors auguris per l’entitat. No vull dir amb això que l’ombra de la sospita plani sobre els nous gestors, no, però quan en un lloc n’ha passat una de tan grossa com el cas Palau i els seus serrells, s’imposa un canvi radical d’actors.\nUns dies abans de les eleccions, la polémica decisió personal del president interí de de l’Orfeó, Josep Maria Busquets, de no adherir-se a la petició de la fiscalia i del Consorci del Palau d’imputar en el cas de l’expoli del Palau el tresorer de Convergència, Daniel Osacar, i al secretari d’immigració del partit, Àngel Colom, decisió posteriorment desautoritzada per la junta provisional, a més de rocambolesca, va ser simptomàtica; diu com volen molts dels socis de l’entitat que l’Orfeó surti d’aquest enverinat conflicte: de puntetes, sense fer soroll i remenant el mínim possibles les coses.\nEls venerables socis de l’Orfeó han decidit democràticament que “el seu mal no vol sorolls” i han optat per una sortida que garanteixi que res no canviarà per que les coses canviïn. Ja haurien volgut tenir una sortida així de confortable els antics propietaris del Liceu després de l’incendi o els del Romea. La història de les iniciatives lligades als patricis del país te més d’una coincidència d’aquestes.\nI això no vol dir que, a la nova etapa de l’Orfeó Català i del Palau de la Música, els contes no siguin clars, no. Els orguens de control estan garantits, les institucions escamades i la gestió econòmica controlada. Mariona Carulla és la millor garant de que s’actuarà amb transparència financera i institucional.\nNo tot s’acava presentant balanços impòl•luts. Social i artísticament l’Orfeó s’ha de renovar. Sense deixar de ser una entitat privada ha de ser popular, ha de tenir un funcionament modern i amb autèntica dimensió cultural i ciutadana més enllà de llogar l’auditori a tota mena d’activitats. És això el que temen que no passarà els que la matinada de dijous, en sortir de l’assemblea, estaven convençuts de que tot seguria igual. Però són minoria.\nTot i que era una esmena als pressupostos generals del l‘estat, el Centre d’Interpretació Paleontològica d’Hostalets de Pierola podria no obtenir una subvenció del Ministeri de Cultura per què va enviar la documentació en català. La ministra ha assegurat que no passarà, però la clau de volta no és només la subvenció, el problema és que l’administració provoqui situacions com aquesta.\nLa Nit de Santa Llúcia no tindrà sopar; una forma exemplar de racionalitzar les festes, que són la pantomima de la cultura, en temps de crisi. Ara caldrà que l’acte dels Comediants sigui lluït, si no s’hauran de sentir dir de tot pels que esperen la Nit per lluir pelleteria. De moment tant l’escenari, l’Àtrium de Viladecans, com el cartell de Joan Pere Viladecans donen bons auguris.\nPublicado por Rafael Vallbona a dilluns, de novembre 29, 2010 Cap comentari:\nPublicado por Rafael Vallbona a diumenge, de novembre 28, 2010 Cap comentari:\nPublicado por Rafael Vallbona a dijous, de novembre 25, 2010 Cap comentari:\nUn cafè amb Josep Forment, editor de Al revés, el petit segell barceloní que està començant a marcar tendències en novel•la negra i més. Un projecte de poc més d’un any i alguns encerts irrefutables: Julián Ibáñez, el Jim Thompson espanyol (Perro vagabundo busca a quién morder, Entre trago y trago i ara Calle de la intranquilidad) o Luís Gutiérrez Maluenda (Mala hostia). I com que fan política d’autor, de cuidar-lo no d’extorquir-lo, en vindran més i de bons. Tants com en va publicar La Cua de Palla, que 62 ha deixat morir i que ells revifaran simbòlicament gràcies a un erudit estudi firmat per Jordi Canal, director de la biblio La Bòbila de l’H, i Àlex Martín Escrivà, comissari d’Olot negre i professor de català a la universitat de Salamanca. Haurem d’esperar, però.\nAl revés són uns 20 títols a l’any i quatre ments inquietes. Forment, a més d’editar, encara te temps per escriure i publicar un estudi sobre Rimbaud (Rimbaud la belleza del diablo), on recopila totes les quartilles que l’autor d‘Una temporada a l’infern’ va escriure per a amics i altres poetes. I entre quartilla i poema troba perles com ‘La tristeza del Samurai’ de Víctor del Árbol, un debut del que se’n parlarà, per què abans de publicar-lo ja l’han venut a uns quants idiomes.\nAra Al revés acaba de publicar un llibre tan interessant com nou i insòlit: ‘Crims.cat’, una antologia de narradors negres catalans, d’Albert Villaró a Jordi Cervera i de Teresa Solana a Pau Vidal passant per Marc Pastor o Jordi de Manuel, elaborada pel mateix Àlex Martín i Sebastià Benassar. No se perquè encara no existia un llibre així, que fixi el gènere i les seves noves veus, però que ara l’hagin editat aquesta gent és un bon auguri.\nLa complexitat d’un país modern i en transformació serà la gran herència que rebrà qui guanyi les eleccions. Pujol no va entendre mai que al país canviava a velocitat de vertígen, i el tripartit s’ha hagut d’afanyar tant que ha esgotat la seva capacitat política abans d’enllestir una obra de govern suficient. Per això el vell país no sempre camina al costat del nou.\nLa declaració dels castells humans com a Patrimoni Immaterial de la Humanitat és un exemple de la Catalunya d’avui. L’’esforç comú, la solidaritat i la integració sense importar la condició ni la procedència i bo i superant les jerarquies, són condicions fonamentals per aixecar un castell humà. Les més de 60 colles que hi ha a Catalunya ho saben molt bé.\nMés enllà de la complexitat física i dinàmica d’aixecar una torre humana, aquests conceptes reforcen filosòficament la singularitat de la identitat catalana d’avui. Els catalans som així, i el reconeixement de la UNESCO ens fa a tots plegats, hagueu vingut d’on sigui. una mica més universals.\nPer això mateix, la declaració que, a l’ensems, ha rebut el flamenc, també explica una part de la idiosincràsia catalana. La llarga tradició flamenca del país ha convertit avui a Catalunya en un dels més importants bressols de ‘cantaores’ i intèrprets d’aquest gènere: Miguel Poveda, Dukende, Ginesa Ortega o Maite Martín en són els exemples més coneguts, però al Taller de Músics o a qualsevol escola, s’estan formant ara mateix noms que emergirant ben aviat, al ritme vertiginós dels temps.\nCom fer visible aquesta realitat que exemplifiquen castellers i ‘cantaores’ i revertir-la en favor d’una construcció del país apta als temps que corren, sense perdre la singularitat i bo i seguir-nos projectant universalment és el repte de la futura política. Advertir és parar esment per corregirr.\nEn un món on les fronteres polítiques es dilueixen, la identitat cultural és fonamentalment també nacional. La vertiginosa història d’aquests darrers trenta anys, de la recuperació de la democràcia i l’autogovern a la crisi passant per la immigració i la globalització, ha capgirat completament la idea noucentista de país sobre la que, de Valentí Almirall a Vicenç Vives, es va aixecar l’edifici conceptual del catalanisme. Sense negar la validesa fundacional d’aquestes bases, cal reformular-les des de les polítiques necessàries per a la realitat actual si no volem perdre, definitivament, la petjada dels temps.\nLa identitat cultural de la Catalunya actual és massa complexa per a ser governada des dels paràmetres d’una forma de país que avui ja no existeix. No es tracta d’abandonar l’esforç normalitzador de la llengua i la cultura, però potser si que cal dimensionar-lo a la realitat. Empesa per l’allau migratori, l’educació s’ha actualitzat per poder suportar l’embranzida, i no ho ha fet gens malament, mèrit que correspon a parts iguals a tota la comunitat educativa. Es pot fer el mateix en qualsevol altre aspecte sense abdicar del catalanisme, però reformulant-lo d’acord amb les necessitats de la realitat.\nFa dos cents anys, diuen que a Valls, un grup de persones van decidir unir esforços per aixecar castells. Mentre que en dos segles les torres han anat sempre una mica més amunt, el país ha fet tombs, marrades, anades i vingudes i així estem ara mateix, confusos i, en temps de GPS, confiats a una bruixola avariada.\nMai no seran prou les infraestructures ni el finançament, si no som capaços d’aprendre a gestionar políticament la complexitat de la societat catalana, contradiccions incloses. En aquest aspecte l’assumpció de que la diversitat ja és part del propi patrimoni cultural català, resulta fonamental. Com compaginar aquest fet irreversible amb la necessària obra per normalitzar l’ús qüotidià de la llengua fent-la sentir també com a pròpia per tothom és, probablement, una de les claus de volta per superar aquest estadi d’inadvertència en que està ancorat aquest antic i modern país.\nEl premi de novel•la negra L’H Confidencial que convoca la biblioteca la Bòbila que ell dirigeix ha batut el rècord de participants amb 88 originals arribats de Suïssa; Holanda; Colòmbia, Xile, Cuba, Argentina, Mèxic, Puerto Rico, Uruguai i els Estats Units. El guardó, que publica Roca Editorial, se sabrà a mitjans gener. Dos lectors formen part del jurat. Això és cuidar el planter.\nÉs tan incorrecte catalanitzar el Palacio Real o de del la Moncloa com seguir dient Calvo Sotelo a la plaça Francesc Macià. Però, qüestions toponímiques al marge, d’aquesta mena de pífies tan habituals a l’univers 2.0 n’hauríem de treure la lliçó de no fiar-nos amb el gregarisme que ho fem tots plegats, de tot el que diu la xarxa. Estem frivolitzant i relativitzant el coneixement.\nPublicado por Rafael Vallbona a dilluns, de novembre 22, 2010 Cap comentari:\nNo puc escoltar Sarah Vaughan sense pensar en l’estiu de 1958. Portava quatre mesos de gira per Europa i representava Nordamèrica a l’exposició universal de Brussel•les. Al juliol va aterrar a París, no era el primer cop que hi cantava, ho havia fet el 1953, però aquell estiu, amb una veu en plenitud tot i la fatiga, va enregistrar ‘Vaughan and violins’ (Mercury), acompanyada de l’orquestra de Quincy Jones. Al disc, reeditat a la col•lecció ‘Jazz in París’ (Gitanes), hi ha ‘The MIdnight sun will never set’, un tema compost entre Jones i Henry Salvador que, amb el temps, s’ha convertit en un dels clàssics de la cantant de veu vellutada.\nEscoltar Sarah Vaughan és veure-la passar amb l’Austin Healey de Sacha Distel per Saint Germain, mocador de seda blanc voleiant a l’aire sempre fresc de la rive gauche. A la ciutat ja no quedava cap dels escriptors de la Generació Perduda (impagable ‘Genios Reunidos en París’, de Humprey Carpenter -Laia-). Sylvia Beach, la última supervivent, treballava en l’exposició que l’any següent va homenatjar-los, i els joves escriptors americans expatriats a París que veien passar la cantant des de la terrassa de Les Deux Magots tenia 26 anys. Es deien Harold H. Humes, George Ames Plimton o Irvin Shaw, i no eren bohemis perdedors com els seus antecessors. Eren nois de casa bona i representants de la cultura dominant al món, tal i com diu Gay Talese a ‘Retratos y encuentros’ (Alfaguara). Entre el joc i el repte, van editar ‘Paris Rewiew’, la revista literària més influent de meitats de segle i de la qual Ignacio Echevarria va editar-ne una antologia d’entrevistes (Simenon, Dinesen, Faulkner, Roth, Naipaul...) a ‘The París Rewiew. Entrevistas’ (El Aleph). Tot plegat una època en que la literatura i l’art tenien més a veure amb l’experiència vital i intel•lectual que no pas ara.\nPublicado por Rafael Vallbona a dijous, de novembre 18, 2010 Cap comentari:\nLa popular llibreria Casa Anita s’ha traslladat de local aquesta setmana. És un bon senyal saber que, malgrat els temps que corren, hi ha algun negoci que canvia de local per anar a més. Sense moure’s de Gràcia, de fet només es trasllada una travessia i mitja, Casa Anita deixa el carrer de Santa Eugènia, on va obrir portes fa cinc anys, per traslladar-se al carrer de Vic número 14, a un local molt més gran i que, a més, disposa d’un magnífic patí amb una gran palmera on poder fer presentacions i tota mena d’actes. A Casa Anita, a més de llibres infantils, juvenils i il•lustrats, la seva especialitat, hi trobareu a partir d’ara una selecció de llibres per a adults i un notable fons de música en català introbable als establiments. Tot en gairebé el doble de metres quadrats.\nEl que no s’ha traslladat, sinó que ha tornat, són les vetllades poètiques a la Granja de Gavà, al carrer Joaquin Consta 37 del Raval. Després d’una temporada en blanc degut a un malaurat canvi de gerència, els propietaris de sempre han tornat a obrir l’històric local on va néixer Terenci Moix. La Granja presenta ara un aspecte absolutament renovat, però sense perdre el seu aire entre bohemi i jove, i les lectures de poesia tornen a les taules de marbre tots els primers dimecres de mes. Van engegar el passat dia 3 i van poder comprovar que el temps no és l’oblit, i que les obres que tenen el carrer empantanat tampoc no han frenat els poetes i aquells qui els volen escoltar. Llarga vida a les iniciatives que fomenten la cultura, sobretot en moments com els actuals, quan hi ha qui gosa a dir que no és un objectiu prioritari. Per qui? No pas per l’oblit Baseiria (Casa Anita) ni per l’Escarlata Leoni (Granja de Gavà).\nPublicado por Rafael Vallbona a dimecres, de novembre 17, 2010 Cap comentari:\nCom tot país modern, la realitat de Catalunya és d’una complexitat tal que costa de gestionar políticament. La dificultat per percebre els canvis que s’anaven produint va acabar paralitzant els governs de Pujol. Malgrat que el tripartit ho ha intentat, i potser ha mort en l’esforç, l’herència que rebrà qui guanyi el 28-N serà tan complicada d’entendre com la mateixa realitat.\nDes del cap de munt de l’avinguda de Córdoba, a tocar de la Serra de Marina, hi ha una vista impressionant de Santa Coloma de Gramanet i la llera del Besòs. Fa un segle els carros creuaven el riu per un gual i les famílies benestants, com la de Josep Maria de Sagarra, hi anaven a estiuejar. La Núria Caballero, 18 anys i nascuda a Singuerlín, pensa en això mentre contempla la ciutat des d’aquest privilegiat mirador. Es refugia aquí a pensar i somiar quan s’empipa amb la mare, que va venir de jove des d’Àguilas (Múrica), i que es considera afortunada per haver conegut el seu marit, un colomenc de tota la vida que treballa portant un camió, i haver pogut fer la seva família aquí. Però a la Núria això no li val. El discurs de la mare és d’una altra època. Avui les coses són molt diferents; tant que està convençuda per la generació dels seus pares ja mai no ho podrà entendre.\nLa Yessica Bao té 20 anys i estudia disseny a l’escola Elisaba. El seus pares son xinesos. El pare té una empresa de la construcció amb uns 50 treballadors i la mare porta un bar al passeig Maragall. Mentre passegem pel barri del Fondo, on viuen la majoria dels 4.000 xinesos que hi ha a Santa Coloma, no podem evitar sentir com, amb un andalús molt tancat, un aveïna acusa uns xicots xinesos de ser uns porcs. La Yessica sap que tenen aquesta mala fama, com també sap que els seus pares voldrien que ella seguís els negocis familiars, com fan sempre els xinesos; però ella està disposada a ser dissenyadora gràfica encara que hi hagi un daltabaix familiar. Avui les coses són diferents; tant que també ella està convençuda per la generació dels seus pares ja mai no ho podrà entendre.\nA la històrica confusió transgeneracional, a la Catalunya d’avui s’hi afegeix l’ètnica i cultural. Quan tot just les onades migratòries de meitats del segle XX estaven assumint la seva catalanitat en tant que partícips de la construcció del país, i amb fills i nets plenament catalans, l’allau migratori del tombar de segle els ha descol•locat; i amb la crisi molts d’ells han passat de no entendre res a tenir por, un fet ben legítim. Com fer percebre als pares de la Núria de que la complexitat que representa la Yessica Bao s’ha de convertir en el motor que ens ha de permetre a tots plegats treure el país del marasme actual a que les urgències transformadores del temps ens han abocat, és un dels grans reptes de la política catalana després del dia 28. Una altra cosa és que, amb la pressa que tenim, els actors sàpiguen llegir aquesta complexitat en positiu.\nAdvertir és parar esment per corregir. A Catalunya hem perdut temps i ens l’han fet perdre. En ple esforç normalitzador i constructor, la globalització no se’ns ha posat del tot bé. És cert que s’ha parat un cop que podria haver tingut conseqüències fatals en forma de fractura social, però encara no hem solidificat les bases d’un futur, que ja és ara, per a la Núria i la Yessica.\nD’aquí a cent anys no se com es veurà el Besòs des del cap de munt de l’avinguda de Córdoba. Potser els fills o els nets de les dues protagonistes d’aquest relat recordaran amb enyorança els temps complexos que van viure mares i àvies, gent d’una altra època. Si hem de fer cas a la història, això ha anat més o menys sempre així aquí. Però ara ja no ens en podem refiar, el model de construcció del país al segle XX està obsolet, no podem créixer si no és en sincronia amb al vertigen d’unes transformacions socials que han canviat la nostra identitat. Hem de dissenyar les noves característiques que ens defineixen.\nNo és seriós que el bisbe de Lleida promogui l’incompliment de la llei del Patrimoni Cultural de la Generalitat intentant forçar judicialment el trasllat de les obres d’art de la Franja a Barbastre. La justícia li ho ha denegat, però la forma que te Piris de representar la societat dels seus feligresos qüestiona quines són les intencions reals del bisbe des que va assumir la diòcesi.\n‘A Serbian film’ és una peli lamentable que potser no s’hauria d’haver projectat a Sitges, però la investigació de la Fiscalia fa el joc als sectors més retrògrads de la societat que voldrien veure tothora la vida en llibertat sota fiança. A més, posa en entredit el prestigi internacional d’un festival que l’únic que fa és creure en la llibertat d’expressió i en el criteri del públic.\nPublicado por Rafael Vallbona a dilluns, de novembre 15, 2010 Cap comentari:\nCaixa Laietana, organitzadora del premi Iluro de monografia històrica, intenta modernitzar un guardó que ha quedat obsolet avui en dia. Enguany ha actualitzat el jurat incorporant a Josep Maria Fradera i a Àngels Soler, ambdós fills d’antics membres del jurat. Però malgrat aquesta aposta, el nou jurat ha estat incapaç de respondre amb un gest de modernitat i premiar un treball dedicat a la història del rock i la cultura pop a Mataró que, segons que va reconèixer el propi portaveu del jurat, Antoni Pladevall, va estar considerat entre els dos finalistes i que permet conèixer un aspecte de la història de la cultura local molt poc difosa. El jurat va declarar el premi desert i va concedir un accèssit a: De la civitas d’Iluro a Alarona, entre la Tetrarquia i els Carolingis, de Joan Bonamusa. Això si, malgrat la fusió freda amb Caja Madrid, la continuïtat del premi no perilla, asseguren.\nPer contra, en tan que arguments de màrqueting, els premis de novel•la no tenen per costum deixar-se deserts, prou que s’espavilen organitzadors i editors perquè no passi. Per això va causar sorpresa que el premi de novel•la Fiter i Rossell de la nit literària andorrana, que edita Columna, no s’atorgués a cap obra en la seva edició d’enguany. D’aquí a ben poc s’ha de lliurar el Carlemany. No sabem si hi ha prou originals presentats, o han calgut corredisses de darrera hora.\nPer cert, cada dia hi ha més premis literaris que, sota l’aparença d’atorgar una quantiosa summa de diners per un llibre, exigeix al guardonat que els lliuri fins a dues novel•les, amés de la premiada, a canvi de la bossa de diners que li han donat en concepte de premi. Com és que un detall d’aquesta importància no consta a les bases?\nPublicado por Rafael Vallbona a dimecres, de novembre 10, 2010 Cap comentari:\nNits de tardor a Puigcerdà. Sopars amb els germans ceretans, els millors gintònics del món i inacabables converses amb en Josep Bort: les seves documentades anotacions al Quadern Gris, la història d’en ‘Caracremada’ amagat a la muntanya, el govern basc instal•lat al menjador dels seus pares i les algunes intenses sessions de Gainsbourg; històries, poemes, anècdotes i cançons del darrer rebec de la cultura no anglosaxona.\nA aquestes estones dedicades al darrer heroi de la cultura de masses amb mèrits per ser venerat en dic ‘Gainsbarrades’, la revisió del mite i la seva decrepitud tal i com ell la va voler els darrers anys de la seva vida: “Sí sóc jo Gainsbarre. Se'm troba a l'atzar dels night-clubs i dels americans. Sóc babau. Sóc reggae rialler. El cor perforat de banda a banda.”, canta a ‘Mauvaises Nouvelles des étoiles’, (1981), títol pres d’un quadre de Paul Klee, i així va viure els darrers anys. El 2 de març de 1991 jo conduïa escoltant Ràdio3 quan vaig sentir que Gainsbourg havia mort. Vaig parar en un voral, sota uns pins i un nus em va tenallar la gola. Ja mai més no seríem els mateixos sense l’home del cap de col.\nHe anat a la parisenca rue Verneuil, el més potent escenari on va actuar mai, he llegit els seus poemes recollits a ‘Mon propre rôle’ 1 i 2 (Folio), els hilarants aforismes de ‘Pensées, provocs et autres volutes’ (Livre de poche) i la biografia de Gilles Verlant al mateix segell editorial, on hi ha la darrera entrevista que ell mateix es va arrencar amb crueltat poc abans de morir. Vaig taral•lejar les poques cançons de la peli ‘Gainsbourg, vie d’un heroi’ i em vaig capbussar a l’exposició que li va dedicar la Cité de la musique el 2009. Però són les ‘Gainsbarrades’ amb en Josep Bort les que m’acosten a la complexa i ingent obra de Serge Gainsbourg. Nomes els mites personals suporten el temps.\nRes a objectar ni en el jurídic ni en el polític a l’admissió a tràmit per part del Constitucional dels recursos contra la llei del Cine i el Codi de Consum, no penso perdre ni un segon en justificar el que no cal. La sentència sobre l’estatut dictada per un tribunal polític només pot portar conseqüències polítiques, tal i com ja s‘està veient amb els reglaments de l’ús del català per part d’algunes institucions.\nI contra aquestes agressions polítiques, el conjunt dels partits democràtics haurien d’actuar políticament; ara mateix els que governen, i després els que ho facin a partir del dia 28; amb contundència, decisió i sense tacticismes. Ara, que ho facin ja és una altra cosa. Personalment no hi confio gaire.\nUtilitzar la llengua i promoure la segregació lingüística des dels tribunals potser pot donar un cert rèdit al PP i a aquesta senyora que defensa no se quin poble, però la història els posarà al lloc que el correspon, un nom que no diré per evitar que em portin també als tribunals, doncs no estic etiquetat en castellà.\nPer definir aquest nom el diccionari parla d’extingir una cultura.\nDit a El Món a RAC 1 l'11 de novembre de 2010\nAgermanat amb els festivals de Nova York i el mític Newport, medalla d’or de Barcelona i inaugurat enguany pel darrer gran mestre viu, Sonny Rollins, el Festival de Jazz de Barcelona és una cita privilegiada del jazz mundial que fa honor a la gran afició que hi ha a Catalunya i al nombre de locals de música en direct; però els mitjans de comunicació maltracten aquest gènere.\nDiuen les cròniques que, quan Sonny Rollins va actuar en una de les primeres edicions del Festival de Jazz de Barcelona, el públic marxava del concert irat pels suposats esgarips que sorgien del seu saxo tenor. A meitats dels seixanta Rollins experimentava amb sonoritats aternatives posant bosses de plàstic i altres elements a la sortida de l'instrument, i allò era excessiu per l'oïda dels benemèrits socis del Hot Club. Uns quinze anys després vaig poder viure una situació similar en carn pròpia; gent escridassant Miles Davis i marxant del Palau dels Esports per què el trompetista interpretava Cindy Lauper (arranjada per Marcus Miller, aixo si), a la que va ser la darrera gira de l'intèrpret més influent en la història de la música del segle XX, la del disc Tutú .\nPerò dimarts passat l'Auditori estava ple a vessar, i no hi va haver ningú que s'atrevís ni ta sols a parpellejar durant l'hora i mitja; parlava el mestre, el darrer mite viu del saxo tenor: Charlie Parker, John Coltrane, Dexter Gordon i Stan Getz són morts; ell, Sonny Rollins, ha sobreviscut i dibuixa amb el saxo els paisatges on veu recreada la bellesa. És un poeta.\nAixò va pensar Tito Ramoneda, ànima del festival i patró de de Music Project, quan li va demanar d'inaugurar ledició d'enguany, la qe en fa 42, la que naixia de l'extrardinari record dels concerts de Wayne Shorter i Return to Forever dels anys anteriors. Qui esperaria escoltar un avi de 80 anys amb la frescor i energia d'un 'chef d'lueuvre'?\nVa ser un auditori ple a vessar qui glatia per escoltar l'amo d'un dels grans clàssics del genere, 'Saint Thomas'. No el va interpretar, però ningú no li va demanar tampoc. La màgia del jazz, la música lliure per excel•lència, havia obrat de nou el miracle ateu: hi ha vida després dels grans festivals clàsscis de l'estiu (Viena, Donosti, Gasteiz o Mauriac), i es diu Barcelona. Gairebé mig segle després dels voluntariosos membres del Hot Club que Alfred Papo va descriure magistralment al llibre 'El jazz a Catalunya' (ed. 62), el Festival de Jazz de Barcelona, que durant aquests anys les ha vist de tots colorts, tornava definitivament (i esperem que per sempre), a la primera fila del jazz de tots els temps.\nL'afecció al jazz a Catalunya és antiga com el gènere. De les 'jazz band' dels anys vint i trenta que omplien el territori de dixxie i New Orleans, de Figueres a l'Espluga de Francolí i de LLeida a Vilassar de Dalt, fins l'eclosió de les generacions vinculades al Taler de Músics, creat fa tres dècades i avui escola universitària, passant per les sessions al Jamborée o les compres semiclandestines a la primera botigua de discos Castelló, la passió dels catalans pel gènere ha estat i és, de les més importants d'Europa. Ha costat consolidar el jazz entre nosaltres, els mandarins culturals i l'adminisdtració l'han vist com una musica forana druant molts anys, però avui és un dels estils on els músics i compositors del país tenen més a dir en el panorama internacional que els creadors de moltes altres disciplines. Hi ha músics, discogràfiques, promotros, festivals com el de Barcelona i locals que programen jaz tots els dies de la setmaba, un fet insòlit en qualsevol alre gènere. Per què, doncs, els grans mirjans de massses, sobretot, no el tenen en compte? Quim mistera envolta aquesta música?\nMalgrat que hi ha una revista bimesgral (Jaç), perquè TV3 no hi dedica cap espai fix? i la majoria de grans mitjans la tracta amb menyspreu? Més d'un segle després de Jerry roll Morton, el jazz no és un estil d'aquest país tan mestís?\nSort del Sant Pare, que si fos del partit que ell dirigeix el català no es parlaria ni a les reunions clandestines. Facècies a banda, el comentari sobre la magna obra de Ratzinger en favor de la llengua no mereix la més mínima consideració ni tan sols per part dels catòlics. Humiliant d’aquesta forma l’esforç històric que els catalans hem fet per salvar l’idioma farà estranys amics.\nAmb Anàlisi estructural i valoració de les voltes de Guastavino, la nord-americana Megan Reese ha guanyat la primera biennal dedicada a qui va portar la volta catalana a l’arquitectura americana i la va implantar a 360 edificis, destacant el vestíbul de Central Station a Nova York. Reese recollirà el premi sota la volta del teatre la Massa de Vilassar de Dalt, municipi organitzador.\nPublicado por Rafael Vallbona a dilluns, de novembre 08, 2010 Cap comentari:\nEn l’època de la perplexitat juvenil em vaig afeccionar a les motos. Més enllà de les prestacions o la tècnica, el que em va seduir va ser el caràcter de categoria mental que representa el conductor i la màquina en harmonia amb la natura. Vaig construir un imaginari iniciàtic, tan racional com metafísic, fonamentat en les grans balades d’herois com Giacomo Agostini, Mike Hailwood o Jarno Saarinen, en la mitologia del gènere, encapçalada pel Tourist Trophy de l’Illa de Mann i les 24 hores de Montjuic, i en alguns models de motocicletes que han passat a la història de l‘art com la BMW R75, la Honda CB750 o la MV Augusta V3.\nLlavors va arribar la dimensió cult: ‘Easy rider’, el terrible accident de Bob Dylan, amb recuperació a Formentera, o la mort de Duane Allman pel terrible impacte de la seva Harley. Van ser temps de respostes no trobades on es fonamentava la rebel•lia política: ‘Viajando con los Rolling Stones’, de Robert Greenfield i ‘Hell angels, una estranya y terrible saga’, de Hunter S. Thompson (Anagrama), van acompanyar els primers revolts de Santa Fe del Montseny a bord d‘una Impala 175 que corria prou, però no frenava ni demanant-li-ho.\nVaig llegir ‘Zen i l’art del manteniment de la motocicleta’, de Robert M. Pirsig (RBA), convalescent d’una caiguda. En acabar-lo, la lucidesa i la follia no m’havien abandonat gens ni mica malgrat el to místic que l’autor confereix anar en moto. Serà potser que el valor mental de la màquina i la seva projecció al llarg de tota una vida de casc i jaqueta de pell acosta el motociclista a una mena de divinitat? És una pregunta que he mantingut sense voler respondre durant anys.\nDes de fa dies, però, no paro de mirar el vídeo de la nova Honda CB1100, un vídeo com els d’abans per una moto com les d’abans i uns pilots com els de sempre: rebecs, una mica salvatges potser; mentals.\nPublicado por Rafael Vallbona a dijous, de novembre 04, 2010 Cap comentari:\nEl pla de formació dels joves que ni estudien ni treballen ha de començar per fer a cada candidat aquesta pregunta: vols fer alguna cosa a la vida? Un cop resposta, govern i oposició s’adonaran que no cal discutir sobre si és una mesura electoralista o no, senzillament perquè no caldrà cap mena de mesura. Els ni-ni, no és que no vulguin fer res per rebentar el sistema, no és que la seva passivitat sigui una actitud revolucionària o neo-hippie. Els ni-ni s’haurien de dir no-no: No saben, no contesten.\nO sigui que el problema no és formatiu ni electoralista; és social i cultural. D’unes generacions nascudes i crescudes sense disciplina familiar, rigor educatiu, valors culturals i responsabilitat social, que en podem esperar tret de que el 30 per cent dels seus integrants no sàpiguen ni que volen fer ni quin sentit te l’existència llevat de sobreviure vagarejant?\nLa culpa és molt negra i no la vol ningú, em deia l’àvia, però no tinc cap dubte: la culpa de l’existència dels mal dits ni-ni no és d’ells,és del conjunt de la societat adulta, començant per la família, que ha estat incapaç d’ensenyar-los en que consisteix això de viure.\nDit a El Món a RAC 1 el 2 de Novembre de 2010\nPublicado por Rafael Vallbona a dilluns, de novembre 01, 2010 Cap comentari:\nFins l’estrena de ‘Pa negre’, d’Agustí Villaronga, (premiada a Donosti) i d’Herois’, de Pau Freixas, (premiada a Málaga), no recordava haver vist mai dues pel•lícules catalanes exhibint-se a la vegada, i amb èxit, a les multisales d’un centre comercial. Els primers fruits de l’actual política de suport al cinema de la Generalitat funcionen a la taquilla i agraden a la crítica.\nPolítica cultural any quart: endreçar l’anterior, diagnosticar, legislar i veure els resultats. En matèria d’ajudes al cinema els primers no podien ser més esperançadors: ‘Pa negre’ i ‘Herois’ són a les cartelleres d’arreu de l’estat, atrauen al públic, sedueixen la crítica i reben premis.\nEl creixent increment de públic a les pel•lícules produïdes a Catalunya, els premis aconseguits pels professionals i artistes, el prestigi internacional que ha assolit l’ESCAC (Escola Superior de Cinema i Audiovisuals de Catalunya), l’Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques, altres iniciatives com l’ANIMAC, festival internacional d’animació que es fa a Lleida, o els esforços que exhibidors com el Circuït Urgellenc (30 sales a ciutats del centre i nord del país) despleguen per mantenir l’afició a anar al cine, fan pensar que el cinema català, lluny d’esllanguir, es reinventa i sobreviu malgrat la tendència general a la baixa.\nLa clau estava en buscar la qualitat més que no pas la mediocre quantitat. “Si la indústria audiovisual només dona per una vintena de pelis a l’any, que no en siguin més, però que aquestes siguin de suficient qualitat i atractives pel públic, distribuïdors i exhibidors. Aquesta és una de les claus de volta de la supervivència del cinema com a art industrial, i vol ser un dels pols de la nova política de suport al cinema de la Generalitat.” Qui em deia això fa gairebé dos anys era Eduard Voltas, número dos del Departament de Cultura. Els resultats de les primeres mostres li donen la raó.\nUna cinematografia petita com la catalana no pot pretendre omplir les sales amb productes de molt poc valor cultural, adreçats a sectors de població amb un índex de curiositat cultural molt baix i que gairebé no va mai al cinema (adolescents que es baixen les pelis d’Internet i gent que no mou el cul del televisor). La idea era fer menys films però més interessants, que explotessin les provades capacitats de creadors, tècnics i artistes del país i que poguessin ser d’interès general per a tothom qui li agrada anar al cinema. Semblaven objectius molt elevats en un moment en que sembla que la indústria del cinema agonitza, però es va creure que és en aquestes situacions quan calien respostes agosarades i imaginatives. I a la vista està la primera fornada de films resultants.\nEvidentment, però, per molt que els nous criteris d’ajudes a la producció estiguin donant resultats excel•lents, tota acció destinada a promoure l’activitat industrial i creativa del cinema en català està pendent, a hores d’ara, dels possibles recursos que, emparant-se en la sentència política del Tribunal Constitucional, els habituals partidaris d’anorrear absolutament el català fins forçar-ne, pràcticament, la seva desaparició de la vida pública, presentin contra la llei del cinema. Seria lamentable frenar als tribunals una política que, a més de funcionar artísticament, està donant riquesa i llocs de treball al sector cultural del país; però a hores d’ara tot és una incògnita que penja d’un fil i que, molt probablement no tindrà resposta fins després del 28-N.\nLa sala on s’exhibeix ‘Pa negre’,a mitja tarda d‘un dia laborable, és gairebé mig plena. A la majoria d les altres no h ha a penes ningú. ‘Herois’, Al Renoir Floridabalnca un dimarts a les vuit i deu, te un nombre d’espectadors molt superior a la resta de films, espanyols i internacionals, que s’hi projecten. A l’any quart hi ha polítiques culturals que demostren la seva vàlua. El jurat de Donosti i el públic de Málaga les han avalades. Que els jutges, que segurament van molt poc al cine, no les tombin.\nUtilitzar la llengua i promoure la segregació lingüística des dels tribunals com a eina electoral potser pot donar un cert rèdit al PP, però la història el posarà al galdós lloc que el correspon i quin nom no diré per evitar que em portin també als tribunals o m’apliquin un decret per no estar etiquetat en castellà. Per definir el concepte el diccionari parla d’extingir una cultura.\nL’Arc de Berà\nDesprés de dies de silenci i de no acceptar el crèdit de la Generalitat, la desapareguda distribuïdora ha tramès un comunicat a la premsa on no diu res de nou. Assegura que pagarà el deute que escanya a molts editors quan s’hagi venut el local de Gran Via Llibres per un preu molt superior al deute, es matisen algunes xifres, es diu que s’ha fet molt bona feina i es lamenta la interrupció.


Villa Timpirussi Sciacca Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nLoc. Timpirussi 49, San Giorgio, Sciacca, Itàlia, 92019 - Veure al mapa\n"The terrace and appartment are really great. The kithcen was..."\nApartament 2 Habitacions amb Terrassa - Àtic ...\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Sciacca, Villa Timpirussi és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Villa Timpirussi, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Habitació familiar, instal.lacions de barbacoa són només algunes de les comoditats que fan que Villa Timpirussi sigui diferent dels altres hotels de la ciutat.\nL'ambient de Villa Timpirussi es reflexa en cada habitació. aire condicionat, balcó/terrassa, ventilador, aparell de televisió, nevera són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel ofereix una excelent varietat d'instal.lacions d'oci, incloent jardí. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Villa Timpirussi.\nTots els comentaris (35) Parelles (18) Viatgers en solitari (1) Famílies amb infants petits (10) Famílies amb infants grans (3) Grups (3)


Hotel Rustico Casa Do Vento Baio Espanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 2 allotjaments a Baio.\nLa Cacharoza 142 Baio Zas, Baio Grande, Baio, Espanya, 15150 - Veure al mapa\n"Que els productes que ens han ofert fossin de la terra i div..."\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Baio, Hotel Rustico Casa Do Vento és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Baio. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de transport hotel/aeroport, visites turístiques, bar, caixa forta, servei de llançadora.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb calefacció, ventilador, aparell de televisió, articles de tocador, banyera a cada habitació. L'hotel ofereix moltes oportunitats d'oci úniques, com jardí. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Hotel Rustico Casa Do Vento no troba competidors en cap categoria.\nTots els tipus de viatgers (18) Parelles (12) Viatgers en solitari (4) Famílies amb infants petits (2) Grups (1)\nAllotjaments a Baio


Interior de les oficines bancàries als anys 40 | Records de Terrassa\nAquests darrers mesos hem patit la desaparició de Caixa Terrassa i sembla que el futur de la seva successora Unnim no està gens clar. En el decurs de la historia de Terrassa és ja la segona vegada que perdem una entitat d’estalvi i per això he volgut dedicar aquest espai a recuperar el record d’alguns dels interiors d’aquelles caixes d’estalvi d’abans.\nLa primera que he triat és una imatge de les oficines de la ja desapareguda Caixa d’Estalvis de Terrassa, l’any 1944.\nLa s egüent fotografia ens mostra les instal•lacions de la Caja de Pensiones para la Vejez y de Ahorros a Terrassa, que va inaugurar el seu servei al Raval de Montserrat, el dia 1 de gener de 1935.\nI en la darrera fotografia podem apreciar les noves oficines del Banc Comercial de Terrassa en el seu nou local, inaugurat el 26 de juliol de 1944 al carrer major, 9 (cal recordar que aquest banc va ser inaugurat el 14 d’abril de 1924, al carrer de sant Jaume 26).\nEl que si que podem apreciar clarament en aquestes imatges, és la diferencia entre una entitat bancària d’aquells anys i una d’actual.\n« A Terrassa et podien tallar la llengua El tren dels catalans i la riuada del 1962 »\nEtiquetes: banc comercial de terrassa, Caixa d’Estalvis de Terrassa, Caja de Pensiones para la Vejez y de Ahorros\nRicard Font Serra (21:34:24) :\nEl lema propagandístic de Caixa Terrassa “estem per tu”, quan va començar a trontollar es podia dir “Caixa Terrassa es tem per tu”.\nHo vaig explicar al llavors director general cosa que no li feu cap gràcia, però el temps m’ha donat la raó.\nRicard Font Serra (15:37:51) :\nL’edifici del carrer Sant Jaume 26 que encara hi és, al 1892 hi traslladaren les oficines del Banc de Terrassa que va fer fallida el 1920 i al 1924 com be dius hi nasqué el Banc Comercial de Terrassa.\nRicard Font Serra (13:56:23) :\nJa han desaparegut a més de caixa terrassa la caixa unnim, que ara ja és un banc.\nEls grans dirigents, malgrat haver-s’ho deixat perdre, tenen unes jubilacions esplèndides que abans les pagaven dels clients directament i ara igualment a través dels impostos, ja que han passat a l’estat a través del FROB.\nJosep Badrenas (23:37:14) :\nLo realment fotut és que no es demanin responsabilitats als que no han gestionat bé les entitats que dirigien. No em refereixo només a Unnim, sinó a la banca en general. Ho han fet tant malament com han sabut i, a sobre, quan “pleguen” els indemnitzen amb quantitats astronòmiques com a premi. Es nota que els diners no són seus. A mi, per molt menys m’haurien fotut fora de la feina… i sense cobrar!!!\nAquesta reflexió és totalment vàlida pels polítics, ja que han demostrat ser totalment incompetents, perquè tota la crisi i la mala gestió dels bancs s’ha generat als seus nassos i no han sigut capaços d’aturar-la i ni tant sols de detectar-la a temps, i tampoc se’ls demanen responsabilitats. També se’ls premia amb pensions vitalícies…tant si ho fan bé com si no…. Els diners tampoc són seus. Així qualsevol pot assumir càrrecs. La vida real, la de la majoria, és diferent i es mou en uns altres paràmetres… oi?\nJa se que això no es un “record de terrassa” però un dia ho serà …\nRicard Font Serra (08:09:59) :\nVull recordar que va existir una caixa d’estalvis anomenada caixa de Terrassa.\nDegut a la crisi actual i la mala visió de futur en la gestió dels seus dirigents, exceptuant naturalment les seves pròpies indemnitzacions, l’han fet desapareixer.


L'IES Joaquim Bau de Tortosa visita el Centre d'Informació - ANAV\nL’IES Joaquim Bau de Tortosa visita el Centre d’Informació\nAscó, 27 de març de 2014. El Centre d’Informació d’ANAV a la central nuclear Ascó va acollir els dies 25 i 26 de març la visita de dos grups d’alumnes de l’IES Joaquim Bau de Tortosa. El dia 25 van acudir al centre els estudiants de Batxillerat de l’institut, mentre que el dia 26 van ser els estudiants de 3º d’ESO els que van visitar les instal·lacions del projecte museogràfic. Dividits en tres grups, els alumnes van realitzar una activitat d’Endesa Educa en la que es tractaven temes com el funcionament d’una central nuclear, la vigilància radiològica, l’operació i la fissió, entre d’altres.\nEl programa d’activitats d’Endesa Educa està dirigit a estudiants de diferents edats i té com a objectiu l’acostament i divulgació de món de l’energia i la producció elèctrica d’origen nuclear, amb explicacions sobre els diferents tipus de producció, els sistemes que s’utilitzen en les centrals nuclears per al control d’una reacció en cadena, com es fabrica el combustible nuclear, d’on es treu, quant queda, com s’enriqueix per poder ser utilitzat en una central nuclear i què es fa quan ja no pot utilitzar-se’n més. Se’ls explica també com es gestionen els residus radioactius, perquè cal introduir-los en uns contenidors especials, com es transporten i quina vida tenen, per citar alguns aspectes.\nA més d’aquesta activitat, els alumnes van assistir a la projecció d’un audiovisual sobre l’energia nuclear.\nAlumnes de Batxillerat de l’IES Berenguer d’Entença de…


L'actriu madrilenya presenta al BCN Film Fest el drama 'Una ventana al mar'\n5 min. Barcelona 26/06/2020 14:58\n651x366 Emma Suárez a Barcelona / Cèlia Atset Emma Suárez a Barcelona / Cèlia Atset\nEls Goya per Julieta i La propera pell van rellançar la carrera d'una Emma Suárez (Madrid, 1964) que viu la maduresa com a actriu alternant incursions en gèneres poc habituals en la seva filmografia com el policíac de 70 binladens amb drames canònics com Una ventana al mar, que contempla el buit existencial d'una dona malalta de càncer que en la recta final de la seva vida descobreix l'amor i una certa pau a l'illa grega de Nísiros. Dirigida per Miguel Ángel Jiménez, la pel·lícula es presenta al BCN Film Fest.\nA casa, molt tranquil·la i amb els meus fills. He sigut molt conscient del privilegi que representa tenir una casa amb espai, lluminosa i amb dues habitacions per als meus fills. No deixava de pensar en la gent que viu en quatre metres quadrats o en situacions personals difícils, en males relacions de parella. Però per mi ha sigut una aturada necessària. Portava molt de temps sense parar de treballar: venia de rodar a Galícia amb Gracia Querejeta i la sèrie Néboa. Així que per mi ha sigut un temps de reflexió, una presa de consciència. I tinc la sensació que, per a molta gent, el confinament ha sigut una cosa positiva. No ens canviarà la vida, però potser ens ajuda a ser més conscients dels altres.\nEl teu personatge a Una ventana al mar, la María, lamenta al principi de la pel·lícula no haver viscut la vida que volia per covardia, per no haver-se atrevit. En la teva carrera, ¿tu has sigut més de no atrevir-te o de llançar-t'hi?\nSoc una persona curiosa i m'estimula fer coses que em fan por. La por és un aliat, un còmplice que m'ajuda a fer coses. Em puc equivocar i estimbar-me, però soc més una persona en moviment que una observadora, necessito implicar-me. Funciono molt per la intuïció i, per exemple, llegint un guió em deixo portar més per l'instint que la raó a l'hora de voler fer una pel·lícula. De vegades és la història, de vegades és el director... La història d' Una ventana al mar em va agradar, però va ser quan vaig conèixer el director, Miguel Ángel Jiménez, que vaig saber que volia treballar amb ell: és el tipus de persona que m'agrada, un cineasta vocacional.\nEmma Suárez: “És estúpid voler fer als 50 anys un paper de 25“\nLes escenes de sexe d' Una ventana al mar estan carregades de tendresa i fragilitat. Amb el temps, ¿canvia la manera en què t'enfrontes a aquestes escenes? ¿Et sents més segura i còmoda?\nSeguretat i comoditat no serien les paraules que faria servir. En aquestes escenes és molt important l'entorn i cada situació és diferent. Però les escenes de sexe sempre són incòmodes. Això no ha canviat, el que passa és que en els personatges que m'arriben ara que tinc una edat hi ha menys escenes de sexe. Ara, que et sentis còmoda potser no té a veure amb tu sinó amb el que et projecta una altra persona. Els actors treballem amb les emocions i durant un rodatge som molt vulnerables al que succeïx al nostre voltant. Aquí és molt important la figura del director, la confiança que et dona i el respecte que es crea en el plató.\n651x366 Emma Suárez: “Les escenes de sexe sempre són incòmodes” / Cèlia Atset Emma Suárez: “Les escenes de sexe sempre són incòmodes” / Cèlia Atset\nFa poc, Yolanda Ramos va trencar un tabú del món del cinema: no parlar malament dels directors amb qui has treballat. Ella va carregar contra Pedro Almodóvar. ¿Tu t'has hagut de mossegar molt la llengua per no perjudicar la teva carrera?\nA veure, sí que he hagut de mossegar-me la llengua, perquè si et compromets amb un projecte ho fas fins al final. I pots trobar-te situacions complicades però això no ha d'interferir en la teva feina, perquè quan l'espectador seu a la butaca no vol saber si aquell dia estaves malament, vol veure la pel·lícula. Ara, quan jo em trobo situacions injustes protesto, i tant que sí. Però no de qualsevol manera, no ens hem de tornar bojos. Cal trobar el camí adequat i queixar-se a qui has de queixar-te. En el fons el cinema és molt jeràrquic.\nDe les teves pel·lícules, em vas dir un dia, la favorita del teu fill era 70 binladens. Ell volia que fessis més cinema d'acció i, justament, aquest any has fet de policia a la sèrie Néboa. ¿Et veus convertida en estrella madura del thriller, a l'estil de José Coronado?\nNo m'importaria gens fer una mica de Gena Rowlands. Són papers que còmodes no són, però et confesso que m'agrada manar. Això sí, el meu fill encara no ha vist Néboa.\nQuan vas començar a treballar, el cinema espanyol era un món bàsicament masculí. ¿Vas haver de suportar moltes situacions d'assetjament? En aquest sentit, ¿ha canviat el cinema espanyol?\nHa canviat molt. Jo ara soc una dona adulta i aquestes coses els passen a les persones més vulnerables. Però si miro enrere... Era molt jove quan vaig començar, una adolescent. Vaig percebre algunes coses, però no em va tocar viure situacions límit. Sí que em van passar algunes coses, però van ser de nena: jugant amb els meus germans a la plaça, un dia se'm va acostar un senyor i em va arraconar contra la paret fins que una senyora va donar-li un cop de peu al cul i ell va fugir cames ajudeu-me. I són coses que continuen passant. Tinc una filla de 15 anys i la veritat és que el tema em preocupa.


Formadors - El Magnífico\n“He tingut la gran oportunitat de viatjar a origen a diversos països productors com Nicaragua, Etiòpia, Guatemala o Colòmbia.”\nGraduada en Estudis Literaris per la Universitat de Barcelona. Des del 2014 treballa aCafés El Magnífico. De fet, va ser aleshores,quan va començar a entendre com funciona per dins la que ha estat sempre casa seva. El cafè, els sacs o la torradora han format part de la seva vida des que era una nena veient com treballava el seu pare. L’empresa Cafés El Magnífico pertany a la seva família, on s’ha format a nivell personal i professional.\nA partir de l’any 2018 assumeix la responsabilitat de liderar el departament de Control de Qualitat. La seva tasca principal és la selecció de cafès a partir del torrat de mostres, el tast i la posterior selecció. La coordinació de l’equip de control de qualitat també implica el desenvolupament dels protocols de control, elsperfils gustatius a partir del torrat o les formacions sensorials.\nLa Claudia és una persona curiosa que és conscient de la importància de la formació per estar al nivell empresarial que exigeixavui en dia el món del cafè d’especialitat. Per això ha assistit al primer SensorySummit que va organitzar la SCA a Europa, també s’ha graduat en el curs Q PROCESSING GENERALIST pel QualityCoffeeInstitute i ha estat jurat al Best of Cauca 2020 tastant els 40 millors lots de la regió.\n“La meva màxima aspiració laboral és combinar el rigor del mètode científic amb la part més creativa i subjectiva del món de la organolèptica per oferir cafès excepcionals.”\nGraduat en Enginyeria Biomèdica a la UPV amb màster a la UB/UPC. Es va introduir al món del cafè d’especialitat el 2017, quanes vacomprar la seva primera Aeropress mentre acabava la carrera a Xile. Durant dos anys es va dedicar a explorar tots els mètodes de preparació que passaven per les seves mans i a desxifrar els secrets de l’extracció del cafè.\nUna barreja de curiositat i mètode científic que el 2019 li vapermetre donar el gran salt ique la seva passióes convertístambéen la seva feina. Va ser aleshoresquan va deixar de ser programador per entrar a formar part de l’equip de Cafés El Magnífico.\nEn Jorge desenvolupa diversos rols com el disseny de perfils de torrat, el desenvolupament de processos de control de qualitat, investigació i formació. El 2020 va ser seleccionat formador oficial de BaristaHustlei ja potimpartir i certificar els cursos presencialment.\nPerò no tot a la seva vida gira al voltant del cafè, tambéel pots trobar fent teatre, escalant, tocant la guitarra o practicat l’afició del moment que se li fiqui entre cella i cella.\nGraduat en Enginyeria Biomèdica a la UPV amb màster a la UB/UPC. Es va introduir al món del cafè d’especialitat el 2017, quanes vacomprar la seva primera Aeropress mentre acabava la carrera a Xile. Durant dos anys es va dedicar a explorar tots els mètodes de preparació que passaven per les seves mans i a desxifrar els secrets de l’extracció del cafè. Una barreja de curiositat i mètode científic que el 2019 li vapermetre donar el gran salt ique la seva passióes convertístambéen la seva feina. Va ser aleshoresquan va deixar de ser programador per entrar a formar part de l’equip de Cafés El Magnífico.\n“Sempre m’ha agradat estar en contacte amb el consumidor final, interpretar els seus gustos i crear experiències per ajudar a la indústria del cafè d’especialitat, que encara és petita, a seguir evolucionant.”\nEl cafè d’especialitatva arribar a la seva vida per casualitatquan es va traslladar a Buenos Aires l’any 2013. En aquell moment poc es podia imaginar que la seva curiositatpelproductei les ganes de viatjar li permetrien formar part de la comunitat dels professionals del sector.\nVa començar en una cafeteria-torradora, LAB Tostadores, on els 3 caps eren especialistes, cadascú en la seva matèria. Un d’ells era jutge sensorial de la WBC, DaniloLodi. Ell va aconseguir no només transmetre-li la seva passió, tambéels seus coneixements. “Ell em va ensenyar a preguntar-me sempre el perquè de les coses, a experimentar\ni em va entrenar a consciència, sempre ha estat present des del principi, encara que ja no treballem junts.”Va ser el seu formador i de seguida ella va poder contribuir a ensenyar a altres persones a treballar la matèria prima, impartint formacions a particulars i clients.\nLa seva estada a Sao Paulo durant tres mesos va ser clauper seguir aprenent en escenaris nous: les finques de MinasGerais de la mà d’importadors com Bourbon Coffees,les torradores de FourBeans(a Curitiba) i d’Hugo Wolff oadiverses cafeteries d’especialitat.\nLa Marina va arribara Barcelona a principis del 2016 iva començar a treballar como a barista en cap a Black Remedy i per aCompakCoffeeGrinders a les fires internacionals (LondonCoffee Festival, WBC a Dublín, Host Milano, WBC Seoul i WBC Amsterdam).\nEl 2018 va treballar per a Dalla Corte Espanya coma CoffeeAmbassador fins al seu tancament ala península, la qual cosa també li ha permès seguir viatjant i aprenent, en aquest cas sobre maquinaria.\nAra forma part de l’equip de Cafés El Magníficodesenvolupant diverses funcions: formacions, control de qualitat, esdeveniments itambéa la botiga.\nVa començar en una cafeteria-torradora, LAB Tostadores, on els 3 caps eren especialistes, cadascú en la seva matèria. Un d’ells era jutge sensorial de la WBC, DaniloLodi. Ell va aconseguir no només transmetre-li la seva passió, tambéels seus coneixements. “Ell em va ensenyar a preguntar-me sempre el perquè de les coses, a experimentar i em va entrenar a consciència, sempre ha estat present des del principi, encara que ja no treballem junts.”Va ser el seu formador i de seguida ella va poder contribuir a ensenyar a altres persones a treballar la matèria prima, impartint formacions a particulars i clients.


Josep Maria Mainat – Puck Produccions, S.L.\nJosep Maria MainatAlbert Grau2016-11-13T14:56:37+00:00\nCantant, fundador de “La Trinca”, productor televisiu de programes d’enorme èxit.\nFa uns anys ha començat una nova etapa com a divulgador científic.\nDes de l’any 2013 el podem sentir cada dimecres a RAC 1 a la secció ” Ciència optimista” dintre del programa “El món a RAC 1” de Jordi Basté.\nEl passat mes de desembre va sortir a la venda el seu llibre “Ciència optimista”.\nÉs un bon conferenciant amb recursos artístics, com emprenedor, divulgador científic,artista…


'Herrens Veje', la nova meravella del creador de 'Borgen'\ndivendres 22 de desembre 2017\nQuan parlem de sèries daneses es destaca 'Forbrydelsen', 'Bron/Broen' y una que segurament sigui la més important de totes. La que parla de política europea com ningú: 'Borgen' o 'Los Borgen' com la va estrenar en el seu moment 'Canal+ Series' a Espanya (no és broma). Doncs bé, darrere de l’excel·lència de Borgen està Adam Price, el creador de 'Herrens Veje' (‘Algo en que creer’). Una sèrie incòmode sobre les creences religioses i el rebel·lar-se en el si d’una família catòlica. L’anticlímax del Nadal arriba des de Dinamarca. Un must en tota regla. Disponible a Movistar Series.\nL’altre producció d’Adam Price també arriba per Nadal. Un thriller molt més fàcil de digerir que ‘Herrens Veje’. 'Below the surface', és una producció de Price i Soren Sveistrup (‘Forbrydelsen’), dos dels millors creadors d’històries del nord d’Europa. La podeu veure a Movistar+.\nSi 'Herrens Veje' és l’anticlímax del Nadal, 'Ainsi soient-ils' ('The Churchmen') és la sèrie que prohibiria l’església. Una ficció francesa que combina sexe, religió i drogues en un seminari de caputxins. Un autèntic pecat que podeu veure a Filmin.


Centre d'Arts de Hong Kong Hotels - BEST HOTEL RATES Near Hong Kong Museus i galeries d'art Area - Hong Kong\nCentre d'Arts de Hong Kong\nCerca hotels a prop de Centre d'Arts de Hong Kong\nPopular ara mateix a Hong Kong Més venut Holiday Inn Golden Mile Hotel 50 Nathan Road Superior reservada fa 19 minuts, 45 segons\nGold Coast Hotel No.1 Castle Peak Road, Gold Coast Superior, vista sobre el mar amb esmorzar reservada fa 26 minuts, 41 segons\nPanda Hotel 3 Tsuen Wah Street Doble Delux reservada fa 27 minuts, 43 segons\nDorsett Tsuen Wan Hong Kong 28 Kin Chuen Street Habitació Superior reservada fa 34 minuts, 50 segons\nV Wanchai Hotel 180 Jaffe Road Estudi Superior amb Llit Doble reservada fa 39 minuts\nHong Kong és coneguda per llocs interessants com ara Centre d'Arts de Hong Kong. Asseguri's les tarifes més baixes pel seu viatge amb Agoda.com a qualsevol hotel a prop de Museus i galeries d'art. Tant si és Hong Kong Kings Hotel o Grand Hyatt Hong Kong, molts hotels estan disponibles per a vostè a prop de Centre d'Arts de Hong Kong. El formulari de reserves segures online d'Agoda.com fa fàcil reservar hotels a prop de Centre d'Arts de Hong Kong. Amb eines de recerca útils i ampla informació d'hotels,hotels a Hong Kong són fàcils de buscar. Amb més de 2 milions de comentaris de clients, més viatgers estan triant Agoda.com per reservar hotels a prop de Centre d'Arts de Hong Kong.\nHotels a prop de Centre d'Arts de Hong Kong el més proper\nEls millors hotels prop de Centre d'Arts de Hong Kong


Colau inaugura la paret mitgera de la plaça Dones del 36, espai verd i "de memòria democràtica"\nPublicat 07/03/2020 17:01CET\nEn el discurs d'inauguració, ha assegurat que aquest espai "no és només un record i un homenatge al passat, en aquest cas, a les dones del 36, sinó una mirada al futur".\nHa destacat que els autors de la remodelació han convertit "un espai invisible, o fins i tot lleig, com són les mitgeres" en un símbol d'una Barcelona verda, en instal·lar-hi un jardí vertical.\nAmb aquesta reforma, la plaça s'ha convertit en símbol d'una ciutat que no només vol ser verda sinó que vol ser justa i amb memòria, ha dit: "Volem defensar l'esperança en anys difícils i complicats en què tornem a veure discursos d'odi i discursos feixistes al cor d'Europa que avancen".\nDavant d'aquests discursos --ha sostingut--, s'han de "reivindicar les memòries en plural com les de les dones del 36", memòries feministes, republicanes, democràtiques i antifeixistes, al seu parer.\n"Si no fos per elles, avui d'altres no seríem aquí. El millor homenatge que podem fer a la memòria de les dones del 36 és el compromís amb la lluita actual de defensa de la democràcia, els drets humans, el feminisme, l'ecologisme", ha afirmat.\nEl regidor del barri de Gràcia, Eloi Badia, ha dit que la reforma de la plaça "aglutina part del passat" que ha quedat plasmat en la paret mitgera, que ara evoca la fotografia de la miliciana Marina Ginestà.\nHa reivindicat el "diàleg entre el feminisme i l'ecologisme en plànol d'igualtat" que posa de manifest lluites compartides, que obliguen les autoritats a actuar.


Impacte econòmic de la pandèmia: un estudi del CES - Josep Valero - Illa Global\nImpacte econòmic de la pandèmia: un estudi del CES\n31/de març/2020 economia crisi coronavirus CES futur\nPer a què servix aquest estudi? No es tracta d'endevinar qui s’aproximarà més a la xifra final de la recessió econòmica d’aquest any 2020. No és tampoc una proposta per a debatre entre erudits, malgrat té uns continguts prou motivats que el fan perfectament versemblant. El que ens anuncia aquest estudi és una aproximació quantitativa a a on hi haurà que emmarcar la gran emergència social que s’albira.\nPerquè aquest és realment els fons de la qüestió. Hi ha una maquinària econòmica a les Illes, a on una part majoritària de la població està enganxada, que patirà un fort sotrac. Però també n’hi ha una altra i prou important, que sols s’enganxa i de mala manera, en determinats mesos i en formes precàries. I no oblidem els que suren en els mars perillosos i tèrbols de l’economia submergida. Per a tota aquesta gent la recessió econòmica tan dura que s’anuncia, pot arribar ser el debat entre la mínima existència possible o l’entrada cap a la marginalitat més profunda.\nLes fredes xifres d’una gran recessió econòmica, anuncien una important pèrdua de benestar social a la majoria de famílies de les Illes, i a una part molt considerable, sols la possibilitat de plantejar-se cada dia com lluitar per subsistir, i sense saber que podrà passar el dia de demà. Estam parlant de que la gran tempesta econòmica que s’anuncia, provocarà uns mals estructurals que obligaran a decretar l’emergència social, amb una magnitud que ni tal volta encara avui en dia imaginam.\nL’economia globalitzada de mercat, és atacada a més de les seves contradiccions internes econòmiques, socials i mediambientals, per una pandèmia global, que en poc dies ha paralitzat països i economies. I els que no ho han fet, segurament ho acabaran pagant més tard. Les nostres Illes estan en un context global, a on l’especialització en el turisme i l’economia de serveis, que en altres crisis eren una vàlvula de seguretat en quant a recuperació de taxes de creixement, ara se’ns torna com un efecte rebot a l'invers.\nÉs evident que hi ha un debat de fons de com seria la millor manera d’encarar una sortida a la crisi, des de les Illes i amb un horitzó profund d’aposta global per a la sostenibilitat. És el moment per pensar en moltes coses que s’haurien de fer d’altra manera. És el debat realment important que cal fer des de el caire econòmic, social , mediambiental i democràtic, ja que tots aquests quatre elements estan totalment interrelacionats entre ells.\nPerò alhora hi ha també el debat urgent. Assegurar els respiradors a les petites empreses, autònoms i assalariats, que els permetin sortir de les UCI a on estan o seran irremissiblement abocats, perquè puguin tenir possibilitats de seguir lluitant per existir. No seran xifres menors. Aquests respiradors tindran uns costos econòmics molt elevats i ens caldrà cercar els recursos adients de totes parts, fins i tot de davall les pedres. Per a la nostra autonomia i amb els recursos que té, podem aventurar que la DANA (Depressió Alta en el Nivells Alts) que s’anuncia, tindrà uns efectes catastròfics. Intentem des d’ara a minimitzar els seus efectes i apaivagar els efectes més negatius quan calgui pensar en la reconstrucció.\nFaran falta mitjans econòmics, es clar, però també crear i fomentar xarxes de solidaritat horitzontal, teixir vincles de ciutadania responsable, empoderament democràtic per a participar i ajudar a decidir prioritats i criteris sobre les polítiques a seguir a curt, mig i llarg termini. També la situació ens ha aportat sorpreses solidàries que ens poden fer enorgullir com a societat. Ara cal guanyar a la pandèmia. Hi ha un gran consens social sobre aquesta prioritat. Però anem a intentar mantenir-lo el màxim possible a l’hora d’encarar el dia de després. Sense oblidar que ja per a molts d’illencs, el després és tan sols un luxe, que sols el poden pensar els que dia d’avui tenen totes les seves necessitats bàsiques cobertes.


Còmics i humoristes com Dani Rovira, Andreu Buenafuente, Joaquín Reyes, José Mota o Luis Piedrahita protagonitzen un vídeo preparat pel Govern d'Espanya amb motiu del 25 de novembre, dia internacional contra la violència de gènere. Tots els participants al vídeo ho han fet "desinteressadament", ha explicat la portaveu del Govern, Isabel Celaá.\n"Els millors còmics i còmiques d'aquest país tenen alguna cosa a dir-te", es llegeix en un rètol del vídeo mentre apareixen còmics i humoristes amb gest seriós. "No", repeteixen després diversos d'ells. "Segurament estaràs esperant que faci alguna broma", diu Marta Flich.\n"Davant la violència masclista, ni mitja broma", sentencien amb el lema de la campanya preparada pel Govern.\nEl vídeo ha estat presentat aquest divendres en la roda de premsa posterior al Consell de Ministres i s'ha difós pels perfils en xarxes socials de Moncloa.\n"Som un govern feminista i en el nostre ADN està combatre sense pausa la violència contra les dones per aconseguir una igualtat real entre homes i dones, i ho fem amb el convenciment que, sense la llibertat i seguretat de les dones, no és possible que gaudim tots d'una societat plenament democràtica ", ha proclamat la ministra Celaá.\n"Ens dol moltíssim les víctimes que la violència de gènere s'ha cobrat al nostre país", ha afegit Celaá per recordar les 972 dones assassinades des de 2003, 44 en el que portem d'any, i els 27 menors assassinats des de 2013. "Semblen fredes estadístiques que amaguen drames humans molt profunds amb noms i cognoms, una cosa intolerable per a una societat justa i democràtica", ha sentenciat la portaveu del Govern.


Cerca totes les ofertes d'hotels a Eichholz Entrada:\nWaldhotel Sindelfingen am Eichholz...Habitacions per nit per només63 EUR Més zones a Sindelfingen\nMés de 1.175.000 propietats en tot el móns - cada dia n'afegim més Amb la confiança de més de 31.000.000 clients satisfets Garantia de preus més baixos 12 milions i més resenyes de clients d'Agoda Amb disponibilitat a més de 58.000 ciutats en tot el món Llocs històrics de Eichholz Restaurants i cafeteries\nEichholz és en dels molts llocs de Sindelfingen que els viatgers gaudeixen de visitar. Amb un gran nombre d'atraccions per descobrir, aquesta desitjable part de la ciutat no deixarà de meravellar-vos. Amb calor i comfort, Eichholz és un lloc per a vacances relaxades després d'una setmana de feina. Gaudeixi de les millors ofertes d'Agoda.com quan decideixi estar a Sindelfingen. Explori un llistat complet d'allotjaments i trobi el lloc perfecte per a vostè. Simplement entri les seves dates d'estada a la nostra pestanya de recerca per a trobar les millors ofertes d'hotels a Eichholz.\nHotels destacats a Eichholz, Sindelfingen\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Sindelfingen, Waldhotel Sindelfingen...\nHotels a Eichholz: Waldhotel Sindelfingen am Eichholz\nLlocs d'interès a Eichholz: Restaurant Bierstadel


Rescaten una dona i un home accidentats al Ripollès - El Gerió Digital\nRescaten una dona i un home accidentats al Ripollès\nEn els dos casos ha calgut l'assistència de l'helicòpter medicalitzat dels Bombers i efectius del GRAE\nDiumenge, 25 d'agost de 2013 18:12h\nDues persones, una dona de 39 anys veïna de Girona i un home de 48 d'Olesa de Montserrat, han resultat ferides aquest diumenge al matí mentre feien excursions per la comarca del Ripollès.\nEl primer cas ha succeït al voltant de dos quarts d'una a Queralbs quan la jove ha caigut i s'ha fet mal al turmell. El segon cas s'ha produït al voltant de tres quarts de dues del migdia quan l'home, que anava amb bicicleta per Lloses amb uns companys, ha caigut en una zona de difícil accés. En els dos incidents han treballat efectius del GRAE que mitjançant un helicòpter medicalitzat han aconseguit rescatar a les víctimes i traslladar-les fins a l'hospital.\nLa noia, veïna de Girona, ha estat evacuada en estat lleu fins a l'hospital de Campdevànol en estat lleu mentre que l'home, de 48 anys, se l'ha traslladat fins a l'Hospital de Berga. En el primer cas, la noia es trobava fent una excursió per la zona del Coll de Noufonts quan s'ha accidentat.\nD'altra banda, l'home ha caigut de la bicicleta quan intentava pujar el Puig Lluent, dins del terme municipal de Lloses. Fins al lloc dels fets s'ha desplaçat l'helicòpter medicalitzat i una dotació terrestre que l'ha evacuat fins a l'Hospital de Berga amb una ferida a la cama.


Inici Preguntes i respostes Quina pintora va ser esborrada de la història de l'art?\nDesprés de morir l'any 1660, l'holandesa Judith Leyster va caure en l'oblit més absolut, però no les seves obres, que durant segles van continuar sent admirades però atribuïdes al pintor Frans Hals\n'El concert', de Judith Leyster Wikimedia Commons\nLes escenes de taverna eren un gènere habitual entre els pintors de l’edat d’or holandesa i flamenca, i Judith Leyster, filla d’un cerveser, les podia pintar de primera mà. L’artista, que s’autoretrata al centre d’aquest quadre —amb el seu marit com a violinista i un amic tocant el llaüt—, vivia immersa en l’ambient alegre dels banquets, les borratxeres, la prostitució i els balls esbojarrats que es produïen a les tavernes. Va ser la primera dona pintora professional de Haarlem, i la primera també que, amb tan sols 24 anys, va aconseguir ser admesa al gremi de Saint Luke, fet que li va permetre obrir el seu propi estudi —un fet insòlit en aquell temps— en un lloc privilegiat de la ciutat, al costat del mercat.\nLeyster gaudia del reconeixement dels clients i entomava hàbilment la competència ferotge d’altres artistes. El negoci rutllava molt bé, i aviat va donar feina a dos aprenents. Més tard, la pintora, àvida d’aprendre i millorar, va ingressar en el taller del pintor més important del seu temps, Frans Hals.\nL'oblit més absolut\nA pesar de l’èxit que va tenir durant la seva vida, després de morir, l’any 1660, la pintora va caure en l’oblit més absolut. Literalment, Leyster va desaparèixer de la història de l’art. Ara bé, el seu nom va quedar ignorat, però no la seva obra: durant segles, les seves pintures van continuar sent admirades en col·leccions i museus, però atribuïdes al gran Frans Hals. La confusió (o potser l’engany) es va destapar el 1893, quan els tècnics del Louvre van descobrir el monograma de Leyster amagat sota la signatura de Hals. Des d’aleshores, la pintora ha recuperat el reconeixement que sempre ha merescut.


"Tinc entre cella i cella entrenar a Primera Divisió"\nAscens? "El que no farem ara és desil·lusionar-nos" Girona "Els equips són la imatge del seu tècnic" Dificultats "Hem arribat on som per mèrits propis"\nNARCÍS PRESAS 29/03/2011 00:00\n260x366 Raül Agné vol ser més conegut pels seus èxits esportius com a tècnic que per la polèmica amb el català a les rodes de premsa. / CÈLIA ATSET Raül Agné vol ser més conegut pels seus èxits esportius com a tècnic que per la polèmica amb el català a les rodes de premsa. / CÈLIA ATSET\nRaül Agné (Mequinensa, 1970) és l'entrenador de moda a Segona. Ha portat el Girona a cotes inimaginables i surt en unes quantes travesses per entrenar equips de Primera i Segona la temporada que ve. Mentrestant, va camí de convertir-se en un mite del Girona FC.\nEl somni de Primera està ben viu.\nEl primer objectiu era la permanència i matemàticament encara no l'hem aconseguit. Si arribem als 50 punts quan faltin set o vuit jornades podrem intentar lluitar fins al final per la promoció. Els resultats ens diuen, però, que no podem treure pit. Marcar-nos l'ascens com a objectiu no toca, però el que tampoc farem és desil·lusionar-nos.\nL'equip ara se situa per damunt de les seves possibilitats reals?\nPodria ser. L'equip està fent una temporada fantàstica si tenim en compte com va anar l'estiu a nivell institucional i que a l'agost ens entrenàvem amb catorze jugadors. Hem arribat on som per mèrits propis.\nQuin és el secret per arribar on sou?\nEn primer lloc, la tranquil·litat institucional, que ens ha permès tenir viabilitat econòmica. I, en l'àmbit esportiu, anar per feina, ser molt exigents i autocrítics. Compromís i implicació. Creure amb la idea i fer molta feina.\nCom es gestiona l'eufòria en un vestidor poc avesat a mirar cap amunt?\nEls equips solen ser la imatge de l'entrenador. A mi difícilment se'm veu emocionat quan guanyem, ni tampoc fet pols quan perdem. Ho vivim des de la naturalitat. A mitja lliga no pots treure pit. Els balanços s'han de fer a final de temporada.\nCom juguen els equips de Raül Agné?\nEls estereotips no m'agraden. Només obligo els jugadors a esforçar-se molt. A partir d'aquí els entrenadors hem d'adaptar-nos al perfil de futbolistes que tenim. Aquí hem marcat una proposta ofensiva, atractiva, de joc elaborat.\nQuin model prefereixes: Guardiola o Mourinho?\nProbablement són els dos millors entrenadors del món. Cadascú amb un estil diferent. A mi la polèmica no m'agrada. Per tant, m'agrada més l'estil d'en Pep. Però crec que tot el que fa Mourinho té un rerefons. És molt intel·ligent i ho fa per alguna cosa, tot i que viure constantment amb polèmica no ha de ser gaire gratificant.\nCom treballes els valors amb els teus jugadors?\nIntento ser just amb ells i que tothom se senti important. Estiguin d'acord amb mi o no, però que vegin que sóc un entrenador just. Això facilita que després adoptin valors com la solidaritat, l'esforç o el compromís. Al final, la part mental és el que fa rendir més un futbolista.\nCreus que en el futbol hi ha una falta de valors?\nEls jugadors són com la societat, i si la societat ha canviat, els futbolistes també. Avui en dia esforçar-se costa molt. La capacitat de disciplina i de superació es va perdent. El futbolista no deixa de ser com la societat, ni millor ni pitjor.\nQuè significa el Girona FC per a Raül Agné?\nEl Girona m'ho ha donat tot a nivell professional, i al revés, també. Hem crescut junts. Mentiria si digués que el Girona és un club més. Però sóc conscient que sóc un entrenador que si no guanyo partits, malament. Li dec molt, al Girona, i mai seré una nosa per al club. No vull ser un referent. Arribarà un dia que marxaré. Ara, després o més tard. No em plantejo el futur. El Girona i jo hem viscut junts coses molt fortes i espero que encara n'hi hagi de millors.\nT'il·lusionaria entrenar a Primera Divisió?\nDes que vaig començar em vaig marcar com a repte la Primera Divisió. Dependrà del meu rendiment i de les meves capacitats. Entrenaré on em toqui, i si ha de ser a categories més baixes probablement plegaré i aniré a treballar amb la família. Però m'he fotut entre cella i cella entrenar a Primera i ho intentaré aconseguir. No faré res per aconseguir-ho immediatament, les coses vénen per si soles. Si vaig guanyant partits al final caurà pel seu propi pes. M'he posat en aquesta professió per arribar al més amunt possible. No per vanitat, sinó perquè em sentiria molt realitzat: és la professió que m'agrada i que m'apassiona.


Toni Sala » Blog Archive » La vida amb Lluís Prenafeta\n« Encara més sobre Porcel (2)\nEncara més sobre Porcel (i3) »\nDeien que els catalans érem gent treballadora i discreta. Sabíem què costava guanyar diners i trobàvem de molt mal gust fer-ne ostentació davant dels menys afortunats. Era una inèrcia que venia de lluny. Per sort, amb coratge i talent, gent com Salvador Sostres va modernitzar-nos i ens va donar una gran lliçó moral.\n“Tothom es creu repòrter, a internet”, deia l’altre dia Gay Talese a una entrevista. Però el cas és que internet existeix, i només m’ha calgut posar “Prenafeta” al buscador del blog de Sostres per fer-me una idea d’on anava a parar una part dels diners que no volaven cap al paradís. Llegint aquests posts també m’he adonat d’on sortia l’estil sicilià tan característic de Sostres. És el mateix que tenen les converses entre Prenafeta i Macià transcrites al sumari del cas Pretoria.\nEl blog quedarà com un document preciós sobre les vaques grasses, produït durant el període diguem-ne poc edificant dels dos ex-polítics. Sostres hi recorda que “durant els primers mesos [d’escriure el blog], el meu amic Lluís Prenafeta em va ajudar molt generosament a anar passant sense inconvenients.”(1/VIII/07) Més endavant parla dels “molts i inoblidables viatges als quals em convidà: Pisa, Londres, Roma, Florència, Venècia, Euskadi, Astúries, Milà, entre d’altres.” Perquè, naturalment, “estic d’acord amb ell que el millor que li pot passar a un escriptor és viatjar.”(16/XI/08) . Hi ha, per exemple, un viatge a Gènova en jet. “És el jet que un amic li ha deixat al Lluís per fer aquest viatge. Quedaven 2 places lliures i vet aquí que sempre estem a punt amb l’Enric Vila. L’aviació privada et recorda sobretot les grans inconveniències dels transports en comú i et fa veure com les normes que cal observar quan viatges en autobusos amb ales són només maneres de mantenir el ramat en ordre (…) El jet, jet moral dels nostres dies, s’enlairava altiu i bellíssim com la llibertat.” (24/XI/07).\nNo m’imagino de quina mena d’amic podia ser aquest “jet moral”. En tot cas, l’amistat de Sostres amb Prenafeta i Alavedra és de pura arrel meridional. Són amics que es defensaran com si fossin la família. Al cap i a la fi, com s’ha vist, aquesta gent “van deixar de guanyar molts diners per passar-se a dedicar a la política” (26/II/07).\nNo tot va ser fàcil. Entre comissió i comissió va haver-hi moments difícils. El blog en deixa constància. “Lluís Prenafeta diu ara que ha perdut l’esperança, tot i que no pensa renunciar a la tasca. Diu que ha perdut l’esperança en el país, que se sent decebut, etcètera, etcètera. És veritat que un país, que és capaç de votar el que va votar l’1 de novembre [vol dir Montilla] i amb els arguments que va votar-ho, és veritat que d’un país com aquest no cal esperar-ne gran cosa perquè va ser extrema la demostració de mediocritat. (…) L’esperança hi és i el Lluís la té i per això es gasta cada any la burrada de diners que es gasta amb la Fundació Catalunya Oberta. L’esperança hi és i el Lluís la té i per això es gasta els mateixos o encara més diners en coses que no diré, però que van en la mateixa direcció d’intentar enfortir el país i d’estructurar-lo nacionalment.”(14/IV/07)\nEn definitiva, que el país pot ser una bona merda però que hem de ser optimistes perquè hi ha gent que manté l’esperança. “La vida amb Lluís Prenafeta sempre és molt més bonica.”(14/XI/07) “Lluís Prenafeta i Macià Alavedra són i representen l’altura política de Catalunya.” (28/X/09)\nDoncs tot això que tenim.\n( 30 de maig del 2010, El Punt )\nThis entry was posted Dilluns, Maig 31st, 2010 at 7:39 am\tand is filed under Personal. You can leave a response, or trackback from your own site.


Eixamplar-los el problema\n"Les diverses opcions i faccions de l'independentisme hauran de posar damunt la taula quina és l'estratègia que proposen com a alternativa a la rendició"\nper Salvador Cot Editor d'El Món 03 de febrer de 2019 20:28\nEl judici contra els polítics catalans tancarà, aquest 2019, un cercle que es va obrir amb la sentència que va destruir l'Estatut l'any 2010. Vist amb la perspectiva del temps, la negativa de l'Estat a entrar en una negociació política real havia de portar, necessàriament, a la presó o a l'exili als representants del catalanisme. El judici encara ho deixarà més clar, sobretot quan es visualitzi la juxtaposició de la Fiscalia i un dels líders de Vox, convertit en coacusació. El neofalangisme polític i l'extrema dreta judicial es repartiran la feina exemplaritzant de destrossar les vides dels que han intentat posar límits al poder de les elits madrilenyes.\nPerò els judicis s'acabaran i les diverses opcions i faccions de l'independentisme hauran de posar damunt la taula quina és l'estratègia que proposen com a alternativa a la rendició. La màxima pressió del referèndum de l'U d'Octubre no va obrir una escletxa negociadora, sinó una represàlia inquisitorial, dirigida i legitimada des del vèrtex de l'Estat. S'ha comentat molt que el món no va moure un dit, i és cert. En canvi no se sol recordar que el Govern no va demanar suport a ningú. La via unilateral no va ni intentar ser-ho.\nEn definitiva, el judici hauria de servir a l'independentisme per començar a jugar una batalla internacional que aquesta vegada ha de ser creïble i efectiva. Nova etapa. Els acusats han de deixar clar a l'opinió pública internacional que dossier català no s'empolsegarà en un prestatge, que el problema hi és i creixerà tant més ràpid com dures siguin les sentències. A nivell intern és positiu eixamplar la base, evidentment. Però a l'exterior el que cal és eixamplar-los el problema.


L'Interlude Hotel París França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n258 Avenue Daumesnil, 12è - Bercy - Gare de Lyon, París, França, 75012 - Veure al mapa\nTé alguna pregunta per a L'Interlude Hotel?\nHabitació clàssica individual amb vista sobre la ciutat (Classic Single with Street View)\nTé alguna pregunta per a L'Interlude Hotel?\nBarri 12è - Bercy - Gare de Lyon 14è - Tour Montparnasse 8è - Champs Elysées 7è - Tour Eiffel - Invalides 11th - Bastille - Republique 12è - Bercy - Gare de Lyon\nMés informació sobre L'Interlude Hotel\nOferint allotjaments de qualitat al compres, els restaurants, els paisatges districte de París, L'Interlude Hotel és una selecció popular tant per oci com per negoci. A de l'emoció de la ciutat, aquest hotel de 3-estrelles gaudeix d'una excelent situació i permet accès a les millors atraccions de la ciutat. Amb les atraccions principals de la ciutat com Aquarium Tropical, Eglise Saint Espirit, Dhalgren Gallery a prop, els visitants de l'hotel estaran encantats amb la seva localització.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix L'Interlude Hotel asseguren una estada plaentera als seus clients. Els clients de l'hotel poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, magatzem d'equipatge, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb televisió de pantalla plana, accés a internet (sense fils), connexió sense fils a internet (cortesia), habitacions per a no fumadors, aire condicionat a cada habitació. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com jardí. L'Interlude Hotel és una elecció inteligents per a viatgers a París, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.\nComentaris d'Agoda (24)Comentaris de Booking.com (186)\nTots els tipus de viatgers (24)Viatger de Negocis (7)Parelles (7)Viatgers en solitari (7)Famílies amb infants petits (2)Famílies amb infants grans (1)\nHabitació clàssica individual amb vista sobre la ciutat\nHYERYEONG, Corea del Sud


Ràdio Tordera – Setmana de promocions amb el carnet Comprem Cultura del Teatre Clavé\noct. 22, 2019App, Cultura\nDel 21 al 27 d’octubre hi hauran promocions especials per les persones usuàries del Carnet Comprem Cultura, impulsat pel Teatre Clavé.\nEl Carnet sorgeix amb l’objectiu de potenciar el consum de manera habitual d’art i cultura al municipi de Tordera. Els beneficiaris del carnet són els alumnes i familiars del CFA i els socis/es de l’Associació d’Espectadors.\nEl carnet Comprem Cultura ofereix la possibilitat d’obtenir punts bescanviables per entrades de la programació del Teatre Clavé. A més a més, permet obtenir descomptes i/o promocions als establiments col·laboradors (consell de mecenatge) durant una “setmana especial” al mes. Explicava la iniciativa el director del Teatre Clavé, Josep Navarro.\nA més a més, durant tot l’any pots aconseguir 25 punts comprant als establiments adherits i bescanviar-los per 2 entrades gratuïtes.\nEl servei de carteria de correus tancarà per obres. L’atenció al públic i el repartiment a Tordera continuaran amb total normalitat. La torderenca Zaira Mateo aconsegueix disputar la final de consolació del campionat del món de pàdel (Circuit de menors)\n6 nous positius de COVID-19 a Tordera 1.245 vistes | publicat el 06/08/2020


Cerca totes les ofertes d'hotels a Sabandía District Entrada:\nHotel El Lago Estelar...Habitacions per nit per només51 EUR Hostal Luxor Sabandia...Habitacions per nit per només Més zones a Arequipa\nMés de 1.150.000 propietats en tot el móns - cada dia n'afegim més Amb la confiança de més de 30.500.000 clients satisfets Garantia de preus més baixos 12 milions i més resenyes de clients d'Agoda Amb disponibilitat a més de 58.000 ciutats en tot el món Llocs històrics de Sabandía District Monuments i llocs històrics\nSabandía District és una base excelent per a explorar en profunditat les vistes de Arequipa. Amb un gran nombre d'atraccions per descobrir, aquesta desitjable part de la ciutat no deixarà de meravellar-vos. Amb calor i comfort, Sabandía District és un lloc per a vacances relaxades després d'una setmana de feina. Assegurís de mirar a Agoda.com pels millors preus disponibles a Arequipa. Explori un llistat complet d'allotjaments i trobi el lloc perfecte per a vostè. Digui'ns les seves dates de viatge ideals a Sabandía District i us direm els preus ideals disponibles.\nHotels destacats a Sabandía District, Arequipa\nÀrea Sabandía District\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Arequipa, no busqui més enllà de Hotel El Lago...\nHotels a Sabandía District: Hostal Luxor Sabandia\nLlocs d'interès a Sabandía District: Molino de Sabandia


Banyoles informació i cultura - edició estiu 2009\nOlivier de Zagazan\nL'euro visió d'esquerra, un estil clar de fer política\nEn Joan Julià candidat al primer premi a l'euro visió, ara entona una folklòrica tonada estiuenca exaltant les essències lingüístiques. Certament no es tracta d'una performance als aphònica sinó d'un guirigall anomenat Banyoles 2011- Bañolas 1942, a fi d'entabanar als quatre despistats que han oblidat la remor de la prepotència desacomplexada dels republicans quan manegaven els fils de l'Ajuntament de Banyoles. El certamen musical, dirigit per una comparsa d'arrepapats a les mamelles de l'administració pública, busca mantenir la dinàmica interdisciplinar de càrrecs, privilegis, subvencions i nòmines d'àmplies mires del conjunt local ERC Banyoles.\nEls últims sospirs\nRecull de segells virtuals commemoratius.\nUna mirada a la bella Pèrsia\nPèrsia sona a exòtic. Sona a basars adornats amb catifes i olor a espècies, a majestuoses mesquites de color pedra amb el llunyà so de l’Imam cridant a l’oració. Sona a l’expressió dels grans ulls foscos de les joves darrera la protecció del seu vel. Sona a poesia i art, sona a vida. Sona a silenci pels carrers, i en la intimitat, a l’interior de cada llar, sona a activitat, a bullici. Noms com Pèrsia, Mesopotàmia o Samarcanda, evoquen antics mons, els quals provoquen en l’imaginari un desig de retrocedir en el temps i sentir que ets un aventurer, que fent-se passar per comerciant descobreix cultures milenaries, en el seu camí cap Àsia, tot seguint la Ruta de la Seda. Pèrsia sona també a viatgers com Marco Polo o a personatges fantàstics com Ali Baba.


El temporal deixa baixos inundats, carreteres tallades i arbres caiguts a les comarques gironines | ACN | girona | Societat | El Punt Avui\nEl temporal deixa baixos inundats, carreteres tallades i arbres caiguts a les comarques gironines El temporal deixa baixos inundats, carreteres tallades i arbres caiguts a les comarques gironines El temporal deixa baixos inundats, carreteres tallades i arbres caiguts a les comarques gironines El temporal deixa baixos inundats, carreteres tallades i arbres caiguts a les comarques gironines + El temporal deixa baixos inundats, carreteres tallades i arbres caiguts a les comarques gironines E-mail\ngirona - 23 octubre 2019 11.31 h\nLes principals afectacions es concentren ara a la Selva i a l’Alt Empordà, on continua plovent\nL’N-260 inundada al seu pas per Llançà ACN.\nEl temporal deixa baixos inundats, carreteres tallades i arbres caiguts a les comarques gironines El temporal deixa baixos inundats, carreteres tallades i arbres caiguts a les comarques gironines El temporal deixa baixos inundats, carreteres tallades i arbres caiguts a les comarques gironines El temporal deixa baixos inundats, carreteres tallades i arbres caiguts a les comarques gironines El temporal deixa baixos inundats, carreteres tallades i arbres caiguts a les comarques gironines E-mail\nEl temporal de llevant que afecta Catalunya des d’ahir ha deixat importants afectacions a les comarques gironines, sobretot a la Selva i a l’Alt Empordà, on encara plou. Baixos inundats, carreteres tallades i arbres caiguts són algunes de les conseqüències de les intenses tempestes d’aquesta matinada a la demarcació. A la Castelló d’Empúries s’han inundat algunes plantes baixes i garatges i els seus propietaris asseguren que en vint anys no havien vist res semblant. A Llançà també s’ha inundat la zona del Sant Carles amb vehicles afectats i a l’Escala el temporal aixeca onades de grans dimensions que alguns aprofiten per fer surf. A la Selva, algunes cases s’han quedat sense llum i a Riells i Viabrea, diversos arbres envaeixen els carrers.\nImportants afectacions a les comarques gironines per temporal de llevant que afecta Catalunya des d’ahir i que ha provocat fortes tempestes i pluges aquesta matinada. L’aigua que ha caigut i que continua caient, tot i que amb menys intensitat, ha deixat baixos inundats a municipis com Castelló d’Empúries, diverses carreteres tallades i arbres caiguts. A la urbanització de Castelló Nou, els Bombers han estat traient aigua aquest matí i alguns veïns com en Jesús González explicava que en 25 anys que fa que viu aquí no havia vist mai res semblant. L’aigua ha inundat els carrers i ha entrat en baixos i garatges que estan per sota del nivell del vial provocant importants destrosses.\nA Llançà, s’han suspès les classes i l’aigua ha anegat la urbanització de Sant Carles deixant diversos vehicles atrapats. També s’ha hagut de tallar l’N-260, inicialment en dos punts, i continua tallada al tram que va des d’aquesta urbanització en direcció Colera i Portbou.\nEl fort vent també ha provocat onades de grans dimensions a l’Escala, que algunes persones han aprofitat per fer surf. També ha inundat el pati de l’escola Escolapi i ha obligat a tallar a la circulació un tram de l’avinguda Ave Maria per l’acumulació d’aigua.\nA Figueres, continua tancada des d’ahir la carretera del Far des de la Ronda Sud, l’avinguda Rec Susana, el camí de Palol i el carrer Torras i Bages. A la urbanització de les Forques de Vilafant el temporal també ha deixat nombrosos arbres trencats i ha provocat desperfectes en algunes línies elèctriques.\nLes pluges també han inundat camps a tota la comarca de l’Alt Empordà i ha obligat a tallar diverses carreteres com la C-252 i la GIV-6024 a Vilabertran, la GIV-6212 a Fortià, la GIV-6216 a Sant Pere Pescador, la GIV-6301 a l’Armentera, la GIV-6322 a Albons o la GIV-6321 a Bellcaire d’Empordà.\nAfectacions a la Selva\nLes afectacions també són importants a la comarca de la Selva, on algunes cases s’han quedat sense llum per la caiguda de pals de línies elèctriques. Es calcula que a hores d’ara hi ha uns 30.000 abonats sense llum a tota la demarcació. A Riells i Viabrea, diversos carrers han quedat tapats per fulles i arbres caiguts. El municipi ha decidit anul·lar les classes a la llar d’infants, l’escola i l’institut, així com també s’ha tancat el Centre Cultural. A hores d’ara, continua tallada la Gi-552 en aquest municipi.\nTambé s’ha hagut de tallar per esllavissades la GIV-5264 a Setcases (Ripollès) i es dona pas alternatiu a la N-260 a Campdevànol. La GI-552 a Sant Feliu de Buixalleu també està tallada.\nSuspensió de classes a tres municipis\nDavant dels efectes de la llevantada a l’Alt Empordà i la previsió de pluges en les pròximes hores, s’han suspès les classes a Roses, Llançà i Sant Pere Pescador i s’han cancel·lat les línies de transport escolar d’aquestes destinacions. En el cas de Castelló i Empuriabrava, els busos escolars tampoc han circulat pels problemes amb les carreteres.\nAl Ripollès també hi ha hagut afectació però amb menor mesura. Segons informa el Consell Comarcal, a dos quarts de set del matí, s’havia decidit suspendre el transport escolar a totes les línies per la intensitat del temporal i els efectes a la xarxa viària. Però amb el pas de les hores i veient l’evolució de les carreteres, s’han activat progressivament totes les expedicions a partir d’un quart de vuit del matí amb l’excepció de la línia R1 (Setcases-Camprodon) que havia quedat afectada per una esllavissada a la GIV-5264. A dos quarts de nou, s’ha reobert el trànsit d’aquesta via i s’ha activat el transport a aquest punt.\nD’aquesta manera, el servei comarcal de transport escolar s’ha fet en la seva totalitat però amb uns horaris aproximats. En alguns casos, a més, s’han fet expedicions compartides d’alumnes de secundària amb primària. En total, el servei ha transportat 400 estudiants al Ripollès.


Lolita irrita Pablo Motos: "Et poses molt melós amb les actrius..."\nBarcelona. Dijous, 14 de juny de 2018. 13:06\nActualitzat Dijous, 14 de juny de 2018. 13:06\nPablo Motos segueix acaparant un espai privilegiat a la graella televisiva. El Hormiguero fa unes audiències molt bones, sent un dels programes que més agraden a uns teleespectadors que no es cansen del format. Això no impedeix que el presentador rebi un munt de crítiques, per això, estant principalment causades pel seu masclisme latent.\nDoncs bé, la seva última convidada ha volgut fer-li veure que molts comentaris dels quals fa arriben també als famosos. I ho ha fet amb una aparent broma que amagava un clar retret.\nParlem de Lolita Flores, qui feia molt de temps que no acudia al plató d’Antena 3. La cantant començava molt jovial, rient sense parar amb Motos i comentant les novetats més recents de la seva carrera.\nAra, no va trigar massa en deixar un recadet: “Canvia’m la cadira que la teva és més alta. Clar, esteu acostumats als actors estrangers, que en porteu molts i són molt alts tots, i els espanyols som més petits. Que, per cert, els tractes molt bé als estrangers... A veure si als espanyols ens tractes igual”.\nUna crítica que només era el principi, però l’atac era a prop: “Et poses així com molt melós amb les actrius. I jo quan vinc no em dius res, ni què guapa que estic ni res”. Semblava que ho digués per estar gelosa, però molts teleespectadors han vist en les seves paraules una pulla...\nPablo Motos reaccionava mostrant-se preocupat: “Però què estàs dient, Lolita? Però què m’expliques?”. I ella, per treure ferro a l’assumpte, assegurava que era una broma. Encara que la cara d’ell ho deia tot...\nEl programa va aconseguir un bon 9,8% de share a Catalunya gràcies, en part, a les divertides confessions que va anar fent Lolita al llarg de l’emissió. La seva vida amorosa genera molta expectació, assegurant ara que està “lliure i soltera com un taxi”: “Clar que se m’ha anat l’olla per amor. Ara ja, amb aquesta edat, menys perquè els meus dos fills em frenen. Però sí que m’he tornat boja, encara que després m’ho repenso. Estic oberta a l’amor però ja no em va al aquí te pillo, aquí te mato. Jo soc més antiga, m’agrada el festeig, les mirades... Necessito una mirada, una carícia”.\nDefensa Màxim Huerta\nEl tema del dia, però, era la dimissió de Màxim Huerta. L’escriptor ha hagut de dimitir del seu recentment estrenat lloc de Ministre en sortir a la llum que va cometre un frau a Hisenda. Lolita, preguntada per això, ha volgut defensar-lo: “La majoria de tots els artistes tenim problemes amb Hisenda. Gràcies a les nostres feines podem col·laborar com tots els espanyols amb el fisc. A la gent se l’ha de mesurar pel seu talent, la manera de ser i la feina que vulguin fer, no pels deutes”.\nFes clic a la imatge per veure el moment / Antena 3\nCal recordar que ella mateixa va reconèixer que Hisenda va investigar-la “en cobrar una cosa que no devia” per culpa d’un mal consell del seu assessor financer: “Em vaig equivocar i ara estic pagant el deute com puc”. Amb tot, una entrevista ben completa que va fer envermellir Pablo Motos.