Rosalía: "Cantar és curatiu, la gent hauria de cantar més"\nDescobrim Rosalía, la jove promesa del flamenc. Només té 24 anys i acaba d'editar el seu primer treball, "Los Ángeles", juntament amb Raúl Refree i ha enamorat tothom amb la seva veu i el seu encant.\nPaco Plaza: "'Verónica' representa el viatge terrorífic de fer-se gran"\n"Verónica" és el nou llargmetratge del director de la saga REC Paco Plaza. El convidem a ell i a l'actriu protagonista del film, Sandra Escacena, amb\nqui parlem del gènere de terror, d'Héroes del Silencio i de la por de fer-se gran.\n"Verónica" és el nou llargmetratge del director de la saga REC Paco Plaza. El convidem a ell i a l'actriu protagonista del film, Sandra Escacena, amb qui parlem del gènere de terror, d'Héroes del Silencio i de la por de fer-se gran.\nFrancesc Betriu: "Vam fer 22 talls a 'Furia española' per passar la censura"\nEl director de cinema reestrena a la Filmoteca, el pròxim 7 de setembre, "Corazón solitario", la seva primera pel·lícula. A l'entrevista fa un repàs de tota la seva filmografia.\nMiquel Vilella ens presenta "La línia màgica", el seu tercer treball. Un disc sobre l'amor i que torna a utilitzar l'alpinisme i la muntanya com a met\nàfora. El 16 de setembre actua al Teatre Metropol de Tarragona i aviat anunciarà més dates.\nEntrevistem l'escriptora Esther G. Llovet, que ens presenta "Cómo dejar de escribir", editat per Anagrama. El fill d'un famós escriptor llatinoamericà\nbusca un manuscrit perdut del seu parer. El llibre vol ser una visió divertida del món cultural i un homenatge a Roberto Bolaño.\nAvui us presentem Kyne, una jove promesa del Soul i l'R&B que només té 21 anys! Té una veu vellutada que fa enveja, que podria perfectament ser nord-a\nmericana i haver nascut a Chicago, Los Angeles o Nova York, però és d'aquí, del barri de Sant Antoni de Barcelona.\nPaco Villar, periodista i historiador de Barcelona, ens parla de La Criolla, el cabaret que va marcar tota una època, a princips del segle passat. L'a\nntre més canalla que ha conegut la ciutat era el centre de la Barcelona més transgressora, tot i que s'hi trobava gent de tots els estrats socials.\nHem entrevistat Miquel del Roig: li agrada que li diguin que és un músic de festa major, es defineix com a "cantautot": música popular, temes propis i\nversions d'èxits internacionals, i ens explica que a les seves cançons recull els temes de conversa que sent als bars, però que sempre hi posa un punt d'humor. Ara comença una nova gira estiuenca que el portarà a voltar pel territori, i com a mostra ens ha tocat el seu himne "La farola, la farola".\nEntrevistem l'artista Guim Tió abans que marxi a Taiwan, on el seu treball gaudeix d'un gran reconeixement i està a punt d'inaugurar exposició. Fem un\nrecorregut pels seus darrers projectes i per la seva evolució en la pintura, d'aquellls primers quadres on denunciava els cànons estètics de les models deformant-ne la imatge, fins a l'actualitat, on trobem quadres més íntims d'homes que es veuen petits, perduts en la immensitat del paisatge.


“Pau socialdemòcrata”, per Cosme Bonet – psibpsoe\nLa sortida de la crisi provocada per la pandèmia de la COVID19 està essent més ràpida que la de l’anterior crisi. Per una banda, per mor de les peculiars característiques d’aquesta. I per l’altra, gràcies a l’escut social que ha impedit que en el pitjor moment de la pandèmia aquesta entràs en una espiral irreversible de destrucció de llocs de treball i tancament d’empreses. Això s’ha de reconèixer.\nLes mesures preses en aquest sentit tenen un comú denominador: la intervenció dels poders públics. Si en l’anterior crisi s’optà per un model d’austeritat que confiava la recuperació econòmica en el manteniment de l’equilibri pressupostari -i que es va demostrar poc eficient-, en aquesta ocasió s’ha prioritzat, des del primer moment, donar tot el suport a les empreses, inicialment amb els crèdits públics per mantenir la tresoreria i després amb els ERTO, que han permès conservar llocs de treball.\nL’escut social ha impedit entrar en una espiral irreversible de destrucció de llocs de treball i tancament d’empreses\nTot, sense oblidar mesures importantíssimes per a les nostres Illes com la protecció dels fixos discontinus o les ajudes directes a empreses i autònoms mai vistes fins aleshores a Balears: els 855 milions d’euros que el Govern d’Espanya envià a Balears i que ja estan en les butxaques dels empresaris i autònoms. Val a dir que som l’única Comunitat, juntament amb Balears, que no han hagut de tornar cap cèntim d’aquestes ajudes al Govern central, fet que demostra l’eficiència de l’Executiu presidit per Francina Armengol.\nTotes aquestes mesures han protegit les empreses i els llocs de treball, però també han permès una recuperació més ràpida, més equilibrada i més sòlida, basada en un repartiment just d’aquesta, com també dels esforços.\nLes mesures de protecció han permès una recuperació més ràpida, sòlida i justa\nEl marc en què s’ha pogut donar aquesta situació han estat el del diàleg i la pau socials, que no és un fet menor. La pau social no implica que no s’hagi pronunciat ningú en contra de les mesures, ans al contrari: s’han fet partícips de les decisions als actors socials, donant-los veu i essent escoltats.\nAixí s’ha fet a les Illes Balears des del Govern que presideix Francina Armengol, convertint el diàleg social en una característica de la seva gestió. Una característica, per altra banda, pròpia de tot govern socialdemòcrata, incloent en un objectiu comú punts de vista moltes vegades diferents, com passa amb les associacions patronals i els sindicats. Recordem que aquesta va ser la clau de l’èxit de la socialdemocràcia també durant els anys posteriors a la II Guerra Mundial.\nFrancina Armengol ha convertit el diàleg social en una característica de la seva gestió al capdavant del Govern de les Illes Balears\nEl periodista, polític i sociòleg Ludolfo Paramio recordava a l’article “Socialdemocracia y clases medias en Europa”, publicat a Nueva Sociedad el 2017, que “la generalització de l’Estat del Benestar en la postguerra europea va ser, en part, resultat de la convergència en interessos i demandes de les classes mitjanes i treballadores, a conseqüència de les penalitats i escassetats de la guerra”, i proposava que, en el marc de la llarga sortida de la Gran Recessió de 2008, “una sortida progressista de la crisi actual, que mantengui el model europeu de benestar, exigeix recrear una coalició social àmplia, de classes mitjanes i treballadores, com a alternativa a la dualitat social del model conservador”.\nUna diferència fonamental entre 2013 i 1945 també l’assenyala Paramio: ”les idees econòmiques dominants no estaven obsessionades pel dèficit i la inflació, i l’assimilació per avall no deixava espai per a l’escletxa en política fiscal entre les classes mitjanes més benestants i les classes mitjanes baixes i treballadores. El resultat va ser que, amb certa independència del signe dels governs, es varen introduir sense excepcions sistemes públics i gratuïts de sanitat i educació, i sistemes de pensions públiques i protecció social”.\nEl 1945 es varen introduir sense excepcions sistemes públics gratuïts de sanitat, educació, pensions públiques i protecció social\nSegurament és aquest aspecte que ha permès afrontar de forma tan diferent les dues crisis tan seguides que hem tengut: aquesta percepció, assimilable a persones de tot nivell de renda que per sortir de les conseqüències de la pandèmia calien respostes contundents i de reconstrucció del sistema productiu.\nAquest canvi i consens al voltant de la política socialdemòcrata esdevingué també la base de la transformació dels partits socialistes europeus. El citat autor pren com a referència el Partit Socialdemòcrata d’Alemanya (SPD) i el Programa de Bad Godesberg (1959), “en el qual es va definir el Partit Socialdemòcrata d’Alemanya com a «partit de tot el poble». El canvi no només reflectia l’abandonament de la idea que la classe treballadora industrial arribaria a ser majoritària, sinó sobretot la nova idea que es podien promoure polítiques que beneficiassin a la vegada a la classe treballadora i a les classes mitjanes”.\nPersones de tot nivell de renda han assimilat que calien respostes contundents per sortir de les conseqüències de la crisi\nSegurament és aquesta la perspectiva que des de la realitat del PSIB-PSOE, la socialdemocràcia balear, ha permès afrontar aquesta crisi amb un ampli consens, amb voluntat inclusiva de tota la societat i amb una certa consciència de ser el «partit de tot el poble» que es trasllada, com no pot ser d’altra manera, a les polítiques que ha aplicat el Govern que presideix Francina Armengol.\nD’aquesta crisi, emperò, si bé podem reconèixer que el sector públic en surt més ben valorat per la ciutadania en general, en sortim també amb un repte al davant en el qual insisteix l’economista Mariana Mazzucato: el sector públic no pot actuar de manera purament reactiva, sinó que ho ha de fer de forma proactiva. No servirà de res l’aprenentatge d’aquesta crisi pandèmica si no hem après que necessitam uns serveis públics sempre preparats, amb capacitat per preveure riscos futurs.\nEl PSIB-PSOE ha afrontat la crisi amb un ampli consens i amb la consciència de ser el «partit de tot el poble»\nAmb aquesta perspectiva caldrà desconfiar de tots aquells que apareguin amb les receptes neocons ja desfasades de reduir els serveis públics (fer retallades) amb uns difusos objectius de reducció de despesa que sempre acaben en la proposta de reduir impostos a les rendes més altes. Cal preservar el consens assolit en la importància d’un sector públic fort com a garantia d’estabilitat social i econòmica.\nEn conclusió, podríem afirmar que la sortida d’una crisi es reforça amb la intervenció pública. És més, el dany que pot crear una crisi econòmica en el teixit social i empresarial es redueix amb l’acció del sector públic. Governar des de la socialdemocràcia permet millorar les expectatives dels treballadors i treballadores, però també de l’empresa. L’alternativa no l’hem sentida, fins ara. Recordar les retallades de l’anterior crisi només serveix per constatar el seu fracàs i el de les polítiques econòmiques de la dreta aleshores, que van allargar la sortida de la crisi.\nCal desconfiar de tots aquells que apareguin amb receptes neoconservadores i desfasades de fer retallades i reduir els serveis públics\nPer això, a l’arena política veim avui una suposada alternativa que no es basa en propostes, sinó en desqualificacions i relats de cada dia més estrambòtics -i perillosament basats en generar por entre la ciutadania-. I, respecte d’això, la ultradreta en sap més que la dreta tradicional. Aquesta és la vertadera amenaça per a l’estabilitat política i la pau social a Espanya i a les Illes Balears, una possibilitat que no només pot afectar l’equilibri polític del país, sinó que podria perjudicar, també, la recuperació econòmica.\nSecretari d’Organització del PSIB-PSOE i Senador per Mallorca\nAnterior\tMarí: “El repte dels fons europeus no és de finançament, sinó d’execució i la llei aprovada avui al Parlament aporta l’agilització necessària"\nPròxim\t“Allò que tothom assegura que mai serà i que ningú vol ser”, per Omar Lamin


Pyrénées t’apropa als fogons\nPyrénées t’apropa als fogons\nRUSTICHELLA D'ABRUZZOPyrénées t’apropa als fogons\nA la secció d’alimentació dels Grans Magatzems Pyrénées tenim productes exclusius d’alta qualitat perquè gaudiu cuinant i menjant. Els compradors d’alimentació treballen sense descans per trobar, entre la gran oferta, els millors productes d’arreu del món i portar-los a Andorra.\nUn exemple és la pasta Rustichella d’Abruzzo que trobaràs a la secció de pasta de Pyrénées Andorra. Una pasta artesanal feta a base de sèmola de blat de gra dur amb ous de gallines de corral. Aquest tipus de pasta no està feta amb aigua i està assecada a baixa temperatura. Aquest és un format típic de la tradició culinària de la regió d’Abruzzo.\nQuina diferència hi ha entre una pasta artesanal i una industrial?\nLa pasta artesanal es produeix en petites quantitats, ja que també el temps d’elaboració és més elevat. La temperatura d’assecatge quan es tracta d’una pasta artesanal es fa sobre els 40 i 50 graus, a diferència de l’industrial que s’asseca a més de 85 graus. D’aquesta manera, el temps d’espera per assecar-se en el cas de l’artesanal és superior, tardaria entre dos i tres dies, a diferència de les industrials que s’assecaria en poc més de quatre hores.\nEl cuiner de Pyrénées us ha preparat aquesta recepta!


Llunari: d’agost 2005\nEl gran Ibáñez?\nQuan algú se n'adona que m'agraden els còmics cosa grossa i vol fer-se el simpàtic sol dir una cosa així: «Jo quan era petit llegia Mortadel·los i zipizapes». I es queda tan ample, com si això volgués dir res positiu.\nMai he estat un lector habitual d'en Francisco Ibáñez, ni tan sols quan era petit, perquè no m'agradava massa el seu humor repetitiu. Amb el temps, adquirint cultura comiquera, vaig descobrir que l'únic que m'atreia un poc d'ell, el seu dibuix, era un calc de l'estil gràfic d'un autèntic mestre, n'André Franquin. És curiós veure que en altres DIP ha sortit aquest tema. A La cárcel de papel hi apareix la següent composició:\nI a Neochema apareix una comparació molt il·lustrativa:\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 17:00 4 comentaris\nEl savi del gueto\nL'univers de fantasia creat per en Joann Sfar i en Lewis Trondheim amb el nom de Donjon ens arriba amb un bon ritme gràcies a l'acceptació que ha tengut en el públic espanyol. Actualment s'ha ramificat molt, amb 5 col·leccions en marxa plenes de títols guionitzats pels creadors però des de fa temps dibuixats per artistes convidats que, en general, mantenen l'estil d'en Trondheim.\nEn aquesta ocasió llegim La Mazmorra Festival: El sabio del ghetto, dibuixada per en Manu Larcenet. Una història protagonitzada pels impagables Herbert i Marvin que recupera l'humor més irreverent dels primers àlbums. En algun moment quasi arriba a traspassar la línia del bon gust però els tres artífexs controlen perfectament la situació i ens ofereixen un producte que satisfarà gent de totes edats físiques i mentals.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 09:12 3 comentaris\nLa maledicció de l'Escorpí de Jade\nThe Curse of the Jade Scorpion és el suggerent títol de la pel·lícula que en Woody Allen va escriure, dirigir i protagonitzar l'any 2001. Segurament no es considera una obra major dins la seva filmografia però per a mi és la darrera gran pel·lícula. El que ha fet després no mostra la genialitat a la que ens tenia acostumats tant en drames com Manhattan o comèdies com Manhattan Murder Mistery.\nThe Curse... és un divertiment absurd que funciona perquè els actors i actriu aposten per recolzar la ingenuïtat del guió, molt més treballat del que pot parèixer a simple vista. És senzillament extraordinari el personatge de l'hipnotitzador i n'Allen demostra una intel·ligència quasi malvada elegint les paraules "Constantinoble" i "Madagascar" com a clau de la trama. El final no és en absolut un final d'una pel·lícula que no se sap com acabar-la sinó que és l'únic possible donada la trajectòria del film.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 08:14 0 comentaris\n26 d’agost 2005\nGoogle acaba de treure el seu propi sistema de missatgeria amb el nom de Google Talk. Jo, que som un apassionat de tot el que du el segell Google, ja el tenc instal·lat i provat. Encara està en fase beta i es limita a la missatgeria escrita i oral i a l'avís d'entrada de correu electrònic però amb el temps pot convertir-se en líder d'aquests tipus de programes per la seva extraordinària facilitat d'ús i, per què no, pel seu disseny senzill i funcional.\nPer emprar-lo s'ha de tenir un compte de correu electrònic Gmail, descarragar-se el programa d'aquí, instal·lar-lo i deixar-se seduir...\nSi utilitzes un servei de missatgeria múltiple, com el Trillian Pro, o un altre sistema operatiu que no sigui Windows, pots visitar el següent enllaç, on t'expliquen què has de fer per gaudir de les avantatges d'aquest Google Talk.\nI dos petits consells: en escriure en el xat, per posar negreta s'ha d'escriure "*" davant i darrere la paraula que es vol destacar, i per fer-ho en cursiva s'ha de fer el mateix amb el caràcter "_". A gaudir-lo!\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 07:50 2 comentaris\nEl regne de la rata pinyada\nLa història llarga del número 16 de La espada salvaje de Conan es titula El reino del murciélago i està guionitzada per en Roy Thomas i dibuixada per tres o quatre dibuixants dels que destaquen en John Buscema i n'Alfredo Alcalá. Hi trobam una mescla de sensualitat, màgia i monstres a parts iguals. No és una gran història però té alguns moments enginyosos.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 07:50 0 comentaris\nJFK de n'Oliver Stone és una d'aquelles tocades de collons al sistema que tant m'agraden. Un projecte molt ambiciós que arribava a les pantalles l'any 1991, en plena I Guerra d'Iraq. Entre el documental i la ficció, predominant la segona, en Stone ens suggereix que l'assassinat d'en Kennedy no va ser fruit d'un assassí solitari i sonat com van intentar fer creure (i, de fet, encara és la versió oficial) sinó un complot, un autèntic cop d'estat per part d'una gent, la de sempre, que estava molt crispada per l'aparent caràcter bla del president en política internacional.\nEn DVD es pot veure el muntatge del director, que arriba als 198 minuts sense que en cap moment ens deixi d'interessar el que hi apareix. Un guió intel·ligent, un Kevin Costner esplèndid i un muntatge molt dinàmic però sense ser videocliper fan que aquesta sigui una pel·lícula imprescindible per a la gent que li agrada el bon cinema.\nQualque cosa degueren dir a en Stone perquè després d'aquesta JFK no ha tornat a fer res tan compromès.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 07:45 1 comentaris\nLes deu nits de la Bèstia\nLi estic agafant el gust a en Batman. Fins que Planeta DeAgostini s'ha fet amb els drets d'aquest detectiu (prefesc pensar que és un detectiu disfressat en comptes d'un superheroi) no m'havia interessat massa per ell perquè la seva trajectòria editorial a Espanya havia estat erràtica. Ara entenc que Planeta DeAgostini intentarà enganxar el públic tenint molta cura del material que editarà, així com el seu ordre i preus. La idea és que qualsevol lector que no s'hagi apropat a en Batman ara ho pugui fer sense que es vegi col·lapsat per un univers que demana un grau de coneixement elevat.\nEn el número 4 del col·leccionable podem gaudir de la cloenda d'un arc argumental molt interessant guionitzat per en Jim Starlin i dibuixat per en Jim Amparo. La Bèstia és un soviètic renegat que sembra el pànic dins la comunitat científica de Gotham. En Batman s'hi enfronta tot i ser d'una condició física inferior i tenir molts més escrúpols que el rus.\nEl volum es completa amb el començament d'un arc argumental que es converteix en la primera aparició del Jòquer en el col·leccionable. I se'ns presenta un Jòquer terriblement despiatat i un Robin que cerca la seva mare biològica.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 08:45 2 comentaris\nRecerca: novetats del setembre\nRecerca Editorial té preparades les següents novetats per al setembre:\nPrestigi. 17x24 cm. 128 pàgines en blanc i negre. Història completa. 9,95 €.\nAutors: Doug Wagner, Cully Hammer, Brian Stelfreeze, Adam Hughes, Georges Jeanty, Dexter Vines, Jason Pearson, Doug Gregory, Dave Johnson, Chuck Dixon, Ron Marz, Rob Haynes i Chris Brunner.\nRecopila en un sol tom tot el material de The Ride publicat per Image Comics.\nExtres: Totes les portades originals, comentaris dels creadors, quadern d'esbossos, galeria d'il·lustracions, introducció d'en Howard Chaykin.\nBuffy Cazavampiros #8: Otoñal\nTom. 17x24 cm. 188 pàgines a color. Col·lecció bimestral. 12,95 €.\nGuió: Chris Boal, Tom Fassbender, Jim Pascoe. Dibuix: Cliff Richards.\nContinua la sèrie regular de Buffy amb la publicació dels números 26 a 28 i 31 a 34. Na Buffy està essent acossada per una criatura que pretén matar-la. No seria res nou si no fos perquè la clau per vèncer-la està en una caçadora que se suposa morta fa temps.\nL'editorial vol agrair la fidelitat dels lectors d'aquesta sèrie amb un capítol sencer de regal.\nPrestigi. 17x24. 52 pàgines a color. 5,80 €.\nGuió: Todd DeZago. Dibuix: Craig Rousseau, Norman Lee i Terry Austin.\nDues noves històries ambientades en el món de Tellos, la saga fantàstica creada per en DeZago i en Mike Wieringo. Tellos és un món de fantasia composat per una mala fí de regnes distints, poblat per moltíssimes criatures mítiques, des d'homes-tigre a divertides fades. Des de dragons a lladres ombra.\nTom. 17x24 cm. 132 pàgines a color. Sèrie mensual. Línea Ci-Fi. 11,50 €.\nNou format amb el doble de pàgines.\nGuió: Len Weub. Dibuixos: Alberto Giolitti i Nevio Zaccara.\nContinua la serialització dels primers tebeos de Star Trek que es publicaren, els de la mítica editorial Gold Key, basats en el que avui dia es coneix com a la sèrie clàssica.\nInclou les històries corresponents als números 9-12 de la sèrie original. Aquestes històries són exclusives per al còmic, no són adaptacions televisives.\nExtres: una portada d'en José Avilés, exclusiva per a aquesta edició, i un nou suplement anomenat Tricorder amb articles, seccions d'informació i molt més.\nJohnny Caronte y el revólver\nPrestigi. 17x24 com. 68 pàgines a color. 6,95 €.\nGuió: Jaime R. Collado. Dibuix: Tony Sandoval.\nAquesta sèrie, de guionista espanyol i dibuixant mexicà, ha suposat una sorpresa en el debut nordamericà de la mà d'Alias, esgotant el tiratge poc després de publicar-se.\nExtres: Portafolis amb artistes convidats, final alternatiu i altres.\nPrestigi. 17x24 com. 68 pàgines a color. Número únic. 6,95 €.\nGuió: Ignacio de Ramón. Dibuix: Christian Suárez. Tinta: Alfonso Salazar.\nUna nova mostra de gènere negre, a càrrec d'autors espanyols. Troya és una història d'amo, una infidelitat, un fatídic triangle amorós.\nExtres: pròleg d'en Javier Olivares, quadern d'esbossos i galeria d'artistes convidats.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 17:00 0 comentaris\n21 d’agost 2005\nEs clou el cercle\nEn el número 3 del col·leccionable Batman es tanca l'arc argumental dedicat al Segador amb una història on el facinerós es suplantat per fer creure que ha ressucitat, i s'obri l'arc argumental dedicat a la Bèstia, un mercenari de l'URSS que arriba a Gotham per fer malifetes sense el permís ni l'ordre del seu govern. Aquest home, d'una força i una brutalitat increïbles, posa a prova la paciència d'en Batman mentre comet desenes d'assassinats. Haurem d'esperar a la lectura del següent número per saber de quina forma en Batman el venç.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 09:03 0 comentaris\nL'estètica que va popularitzar la sobrevaloradíssima pels professors de filosofia Matrix ha seduït en Paul Gulacy a l'hora de realitzar el dibuix d'aquesta història curta d'en Warren Ellis anomenada Reload. Sense ser res de l'altre món, l'atractiu principal no és n'Ellis sinó en Gulacy, un autor sobre el que hi ha una discusió sobre si és un geni o un incapacitat. La meva opinió és que és deliciosament naïf i no controla la perspectiva sense que vulgui deixar de ser un dibuixant realista. A mi m'encanta però precisament perquè és rotundament imperfecte i, sobretot, perquè té un domini de la narrativa i el dinamisme excel·lent.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 08:50 0 comentaris\nEl meu veïnat Totoro\nL'amic Martí Martorell em va deixar fa temps el DVD My Neighbor Totoro en una edició de la Zona 3. Per una cosa o per l'altra havia passat el temps, els mesos, i tot just l'havia començat a veure sense que despertàs massa el meu interès. L'altre dia la vaig veure d'una tirada, encoratjat per la seva durada, i em va agradar molt perquè és una pel·lícula que suggereix, fa volar la imaginació i, el que més em va satisfer, deixa temes importants oberts, sense que per això sigui ambigua. En Totoro i la seva família (sobretot la seva família), aquell arbre immens que amaga el cau dels animals amb un laberint de passadissos vegetals, el moix autobús, la velleta que va a ajudar els protagonistes en les tasques diàries, les dues germanes... tot plegat un encert.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 08:34 2 comentaris\nBatman Any Dos\nEl ritme setmanal del col·leccionable Batman fa que es plantegi una situació semblant però més extrema que la comentada en l'anterior entrada.\nEl número 2 inclou part del material de l'arc argumental titulat Año Dos. Un títol més publicitari que res perquè realment la història podria transcórrer en qualsevol moment. La qüestió és que l'antagonista és el Segador, un facinerós de la tercera edat que està en plena forma i que du un uniforme molt sadomasoquista, de cuiro vermell tatxonat, una màscara en forma de calavera i dues falçs que, a més, amaguen una pistola. És un justicier que va estar molt de temps retirat i que va treballar abans de l'existència d'en Batman. Els seus mètodes, però, inclouen l'execució de qualsevol persona que actuï al marge de la legalitat, plantejant així la contradicció: fent el que fa està actuant també al marge de la legalitat. No hi pot haver dos galls en un mateix galliner i l'enfrontament amb en Batman es fa inevitable.\nUna bona història que perd punts pel canvi de dibuixant. Per a mi encaixa molt millor n'Alan Davis que en Todd McFarlane.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 08:30 0 comentaris\nEl colós d'Argos\nSortint-ne un cada quinze dies, per poc que badis es van acumulant els números de La espada salvaje de Conan. Acab de llegir el número 14, amb una portada molt suggerent en la que es veu en Conan lluitant cotnra un monstre amfibi just als peus d'un colós en construcció. I efectivament la història principal, titulada El coloso de Argos, ve a ser un homenatge al cavall de Troia i a la pel·lícula El coloso de Rodas, comentada fa un temps en aquest DIP.\nEn aquesta ocasió en Conan és l'home bo del rei d'Argos, qui té molts d'enemics que el volen fer desaparèixer del mapa. Un dels quals és la seva pròpia dona. El somni del monarca és erigir un monument colossal al seu exèrcit, que fa temps es va sacrificar per salvar el país. Aquest monument, però, esdevendrà el cavall de Troia que aficarà l'enemic dins el reialme... però per solventar-lo hi ha en Conan.\nEl guió és d'en Michael Fleisher, que va treballar molt en aquesta col·lecció amb més ofici que genialitat, i el dibuix és de n'Alfredo Alcalá, millor entintador que dibuixant.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 07:54 0 comentaris\nAvanç digital d'Homunculus\nL'editorial Ponent Mon té la iniciativa d'oferir un mes abans de la seva aparició en paper les primeres 60 pàgines del manga Homunculus, d'Hideo Yamamoto.\nEmprant en Susumo Nakoshi com a conillet d'índies per als seus estudis sobre trepanació, en Manabu Itô pretén descubrir el que no s'ensenya en la Facultat de Medicina. L'estudi de l'ésser humà més enllà de la carn i l'os. en Susumu Nakoshi no està molt segur dels efectes que això crearà, ja que deixar-se fer un forat en el front no pareix ni molt segur ni molt saludable però necessita el doblers per recuperar el seu cotxe, el seu únic amor. A més, 700.000 iens li pareix un bon preu.\nAquest còmic s'editarà en el seu format original japonès amb sentit de lectura de dreta a esquerra.\nPots trobar les 60 pàgines en format PDF aquí.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 07:30 0 comentaris\n16 d’agost 2005\nNota informativa de Recerca Editorial\nEn Xavier Morell, de Recerca Editorial, em passa una nota sobre un error d'impremta en el còmic Travis 2: Hibernación. La pàgina 45 de la primera història està repetida en la que hauria de ser la pàgina 45 de la segona història. Pots gaudir de la pàgina que falta clicant la imatge de la dreta. Per a les properes novetats Recerca Editorial editarà un quadernet gratuït amb la pàgina que falta i material extra de Travis que es podrà recollir gratuïtament en el punt de venda del còmic.\nAsí que lo que hemos decidido es, de momento colgar la página que falta en esta misma página web y para las próximas novedades, publicaremos un cuadernillo gratuito con la página que falta y algún material extra de Travis, que podrás recoger gratis allí donde lo compraste. También reproducirem. Finalment, en el proper tom de Travis, que apareixerà a final d'any, també reproduiran la pàgina absent. Crec que amb tot això l'error estarà més que subsanat.\nLa pàgina web de l'editorial manacorina, que actualment està aturada, es reobrirà pel setembre, totalment remodelada i amb opció de compra en línea.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 20:40 0 comentaris\nLa primera vegada que vaig veure Amarcord era molt jovenet. Segurament el que emés em va cridar l'atenció va ser la seqüència d'en Titta i l'estanquera. Amb els anys he anat revisant-la moltes vegades, primer en vídeo i de poc ençà en DVD (quin goig la versió original!), perquè té alguna cosa que em fa sentir nostàlgia per unes vivències que no són meves, sinó dels personatges que habiten el petit poble que és el vertader protagonista de la pel·lícula. Amb un fil aparentment erràtic, Amarcord no deixa res a l'atzar. Té tants de registres que es fa difícil cansar-se de repetir el seu visionat de tant en tant. Uns personatges entranyables que visueren en una Itàlia feixista no gaire diferent de l'Espanya franquista. En Fellini ho condimenta amb una ironia que molt sovint esdevé sarcasme, un tipus d'humor que si és fill de la intel·ligència dóna uns resultats molt satisfactoris. Però els moments més memorables del film no són els humorístics sinó els poètics, arribant al clímax quan la colla d'amics van a ballar davant el gran hotel tancat a l'hivern. L'heu vista?\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 08:23 0 comentaris\n14 d’agost 2005\nEn Frank Miller durant els anys noranta va dedicar gairebé tots els seus esforços a donar forma a una peculiar ciutat, que va anomenar Sin City (la ciutat del pecat), poblada per tota classe de personatges obscurs i miserables, juntament amb altres heroics i anònims. De totes les històries publicades de Sin City sense cap dubte s'ha de destacar la titulada Ese cobarde bastardo, que en el seu moment Norma va editar en sis còmics book i que fa no res ha reeditat en un sol volum.\nEn aquesta història trobam en Hartigan, un policia de seixanta anys que el seu darrer dia de servei salva una nina d'onze anys de ser brutalment violada i torturada pel fill consentit del senador Roark. Aquest acte heroic o rutinari, segons es miri, farà que en Hartigan, en comptes de poder-se retirar amb tots els honors, comenci a viure un autèntic calvari en el que ho perdrà tot, fins i tot la família, i serà empresonat durant vuit anys. L'única cosa que el manté ferm és la carta que reb de la nina cada dijous. Quan surt, cerca la nina, na Nancy Callahan, que s'ha convertit en una bellesa de denou anys i els problemes no fan més que continuar fins a la ressolució final.\nEn Miller torna a insistir en la seva temàtica habitual: agafar un home i posar-lo al límit degut als seus ideals de justícia pura, que topen necessàriament amb la corrupció del seu voltant, creant així una situació de conflicte de difícil ressolució, sobretot perquè el protagonista no cedeix mai, i quan ho fa la cessió és aparent. El resultat és, una vegada més, lloable, tant en l'aspecte argumental com en l'artístic, format per una planificació en grans vinyetes plenes de blanc i negre molt contrastat, de clarobscur.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 08:04 0 comentaris\nSin City: la pel·lícula\nLa pel·lícula Sin City és un exemple de cinema que està intentant evolucionar a partir de la incorporació de recursos lingüístics propis del còmic. No és simplement una pel·lícula realitzada a partir d'uns personatges i unes situacions alienes sinó que intenta, i en gran mesura ho aconsegueix, captar l'essència mateixa d'una sèrie de còmics, Sin City, que suposaren una fita molt important en l'evolució del novè art a principis dels anys 90. Segurament és l'adaptació més fidel que s'ha fet mai d'un o diversos còmics, tot i que fins i tot en aquest cas aquest producte cinematogràfic no es podrà considerar mai en cinema el que el Sin City original ha suposat per al còmic, aquest darrer molt més contundent, cru i despiatat. A més, no s'han censurat els nuus masculins i femenins. De tot el film destacaria especialment el paper que fa n'Elijah Wood: un dels éssers més fotuts del cap que s'han vist mai.\nRecomanable... però més recomanable és encara la sèrie de còmic, especialment That Yellow Bastard, que Norma va traduir com a Ese cobarde bastardo.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 07:46 0 comentaris\n13 d’agost 2005\nVictòries i sacrificis\nLa pel·lícula L'atac dels clons acaba quan comencen les famoses Guerres Clon i la pel·lícula La venjança dels Sith suposa just la fi d'aquestes guerres. Per tant, qui només vegi les pel·lícules mai no tendrà una idea de l'envergadura d'aquestes guerres. Per això s'ha de pegar grapada a l'Univers Expandit, ja comentat altres vegades. Només així es pot gaudir realment d'un esdeveniment importantíssim per a Star Wars. Les novel·les, la sèrie d'animació Clone Wars i els tebeos ens conten aquestes guerres. Anant als còmics, la sèrie regular Star Wars després de l'estrena de l'Episodi II va passar a dir-se Star Wars Republic i es va centrar en el període de la República Galàctica i la seva caiguda. Ben aviat el tema més recurrent va ser les Guerres Clon. En aquests moments en els EUA la sèrie es troba en el número 77 i segueix narrant aquest esdeveniment èpic. A Espanya només s'ha traduït i publicat fragmentàriament. És conegut el poc respecte que l'editorial que actualment té els drets d'edició, Planeta DeAgostini, té per als seguidors de Star Wars. Després de dos anys de no treure cap còmic de la saga enguany s'ha limitat a treure dos volums de la sèrie regular Star Wars Empire, l'adaptació de l'Episodi III i tres volums sobre les Guerres Clons. En aquests moments no tenen previst treure res més, deixant amb el cul a l'aire tots aquells lectors que, pels motius que sigui, no tenen accés al material original ianqui.\nEn Las Guerras Clon número 2 hi trobam un arc argumental titulat Victorias y sacrificios que transcorr deu setmanes després de la batalla de Geonosis. Aquí hi fan aparició dos facinerosos molt carismàtics, la misteriosa Asajj Ventress i el mutant Durge, que donaran un poc de mala vida als herois republicans. El volum es completa amb una història de na Shaak Ti, una Jedi que ha anat guanyant molts de seguidors tot i tenir poc paper a les pel·lícules. Aquí la coneixerem millor. No són les dues millors històries d'aquest període però cumpleixen perfectament el seu paper d'entreteniment ambientat en l'univers de Star Wars.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 08:27 0 comentaris\nLa reedició de la minisèrie Batman: The Cult en un sol tom molt ben editat ha estat un encert de Planeta DeAgostini a l'hora de col·locar els productes DC en un mercat saturat de superherois Marvel.\nAquesta obra, guionitzada per en Jim Starlin i dibuixada per en Bernie Wrightson du en Batman a tocar fons. Segurament mai no havia arribat tan al límit de les seves forces físiques i mentals per combatre el crim, en aquesta ocasió materialitzat en un reverend indi que aconsegueix fer-se amb Gotham gràcies a una hàbil combinació de demagògia i tècniques sectàries. En Starlin li dóna una claretat expositiva lloable a una història molt obscura, tot i que presenta alguna petita concessió a alguns tòpics cinematogràfics que, per a mi, li fan nosa (per exemple la típica escena que un home està apuntant el protagonista amb una pistola, tot pareix que el matarà, i en el darrer moment li disparen de darrere). En Wrightson pot lluir la seva habilitat per recrear episodis sanguinosos gràcies a la duresa de les lluites. I en conjunt aquest Batman: The Cult estaria un poc per darrere de les grans històries del detectiu emmascarat creades per en Frank Miller però molt per sobre de la gran majoria de material d'aquest personatge.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 08:03 0 comentaris\n11 d’agost 2005\nCol·leccionant art original\nDe tant en tant faig una volta per alguns DIP principalment relacionats amb el còmic. Un d'ells és el del meu paisà Jaume Vaquer i gràcies a una entrada seva he trobat un espai per mostrar la meva modestíssima col·lecció d'art original de còmics de Star Wars. Es tracta d'una web anomenada ComicArtFans i és un excel·lent punt de trobada per a col·leccionistes. Et convid a entrar a la meva galeria, on hi trobaràs les peces que he anat aconseguint amb contactes i subhastes. Tot el que hi trobaràs és art original que tenc a ca meva.\nLa temàtica tan concreta d'aquesta col·lecció d'originals fa que sigui una recerca a llarg termini, però en principi no fris d'arribar a cap fita. És un anar fent, sense frissar ni perdre els nervis si no aconseguesc alguna peça que em feia il·lusió. Bon profit!\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 19:21 0 comentaris\nAquesta pel·lícula va ser el testament d'en Quentin Tarantino, tot i ser només la seva segona obra. Aquí hi va posar tot el seu talent i va quedar esgotat. En dues hores i escaig assistim a un festival d'humor negre i mala llet fet amb intel·ligència i en ocasions arribant al límit amb el mal gust. En Tarantino l'any 1994 va descobrir una nova forma de contar les històries de sempre però que s'havia d'emprar amb mesura. La realitat va ser que tanta gent, professional i aficionada, va intentar reproduir el mateix efectisme que la fórmula va cadurar precipitadament. Així i tot, el producte "original" es manté fresc i critica una societat completament perduda amb tanta força com llavors. Darrere el que pot parèixer una simple pel·lícula d'acció s'hi amaguen nombrosíssimes mostres de sensibilitat que van dirigides a un públic que cerca intel·ligència allà on només se sol oferir estupidesa.\nQuan la pel·lícula ja es podia considerar com un èxit internacional, en una entrevista en Tarantino va fer una declaració sorprenent. Va dir una cosa així: «Em puc vanagloriar de ser el primer director que ha incorporat una sodomització sadomasoquista i racial en un producte de la Walt Disney». I efectivament així era, perquè Miramax és propietat de la multinacional Disney. Una escena, per cert, memorable.\nCategories: Cinema i Literatura\nAra que ja fa una setmana que han llevat la darrera pel·lícula de Star Wars dels cinemes mallorquins em ve de gust comentar les impressions del film i de la novel·lització.\nVaig anar a veure-la dues vegades. La primera el dia de l'estrena amb la parella i uns amics però no a Ocimax, on se suposava que havíem d'anar tots els aficionats a la saga, sinó al Metropolitan, més tranquil, que ens anam fent majors. Evidentment estava molt emocionat per veure en pantalla la cloenda de la nova trilogia de Star Wars però amb la serenor que et dóna gaudir de l'Univers Expandit tant com de les pel·lícules canòniques. Amb els còmics, les novel·les i la sèrie Clone Wars, a més dels comentaris que han anat sorgint al fòrum The Revenge of the Minis, del qual tenc el plaer de ser l'administrador, ja hi anava amb el coneixement de tot el que passaria i en el moment que passaria. El factor sorpresa no em diu res, no és el que esper de Star Wars.\nNo entraré en massa detalls perquè només volia transmetre unes impressions però he de dir que em va satisfer molt. És Star Wars en estat pur i amb un caràcter èpic difícil de veure en productes que pretenen deixar la mateixa petjada. Res, cap pel·lícula ni trilogia cinematogràfica serà com Star Wars. A hores d'ara poca gent no sap que fa anys que ha sobrepassat el format cinematogràfic per convertir-se en una mitologia, segurament la primera mitologia autènticament contemporània. El paper que n'Anakin fa en aquesta història em fa veure que no es tracta de l'Elegit. En Qui-Gon Jinn es va equivocar, així com també es varen equivocar en Yoda i en Mace Windu. N'Anakin s'arriba a creure que és una passada sense que hi hagi cap fet tangible que ho demostri. Per contrapartida és un jove més bé justet, amb una vivor limitadíssima que en Palpatine aprofita. Aquesta obsessió per la mort prematura de na Padme no està massa ben resolta en el film però en la novel·lització d'en Matthew Stover queda aclarida d'una forma més natural i convincent.\nLa venjança dels Sith és una porta oberta a nous camins de l'Univers Expandit. En poc més de dues hores hi surten tantes coses gairebé només insinuades que demanen clamorosament un desenvolupament en històries paral·leles que configuren el teixit d'un univers extraordinàriament ric. El títol mateix de la pel·lícula és poc més que inintel·ligible, o en qualsevol cas desmesurat, si no es té una mínima cultura de la història dins l'univers de Star Wars que vagi més enllà de les 6 pel·lícules. Venjança... de què? Què han fet els Jedi als Sith perquè aquests estiguin tan emprenyats? Unes preguntes que només tenen resposta si es va més enllà de les dues trilogies.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 20:59 1 comentaris\nFreaks in Love és d'aquelles obres que et trobes per casualitat, sense que darrere ella hi hagi ni una gran editorial ni un autor conegut o reconegut, i que et sorprenen gratament, alhora que et provoquen una certa admiració per l'artífex. El comences a llegir i no t'atures fins que l'has acabat; després, mires la portada i llegeis un altre pic el nom de l'autor –en aquest cas l'alacantí Sergio Córdoba– depositant-lo en el racó del cervell destinat als privilegiats precisament pel poc renou que ha fet a l'hora d'impactar-te.\nL'obra en si no pot ser més austera: un tebeo de format còmic book amb dues històries curtes de temàtica adolescent, realitzades amb un dibuix més precís del que pot parèixer a simple vista i recolzat per un guió de deliciosa intrascendència, com diria en Josep Pla. La primera història, Freaks in love, dóna nom al tebeo i agafa com a excusa l'anada dels protagonistes (adolescents normals i corrents)a una festa anònima que fa un aspirant a director de cine que s'ha posat a fer curtmetratges; amb aquests discrets elements en Sergio Córdoba construeix la seva primera historieta que es va autopublicar el 1998 quan tenia 22 anys. Aquesta primera edició es va esgotar immediatament i l'editorial Subterfuge Comix en va treure una nova edició en la que va incloure una segona història de temàtica semblant. Aquesta única obra publicada li va servir a l'autor per fer-se amb el premi Autor revelació del Saló del còmic de Barcelona de l'any 1999 i va pasar a ser qualcú en la precària indústria del còmic espanyol. L'any 2000 aquesta edició ja s'havia exhaurit i de cara al Saló de l'any 2001 se'n va fer una reimpressió que ni tan sols va tenir temps d'arribar a Mallorca. Tant en una com en l'altra historieta en Córdoba retrata una darrera adolescència plena de contradiccions, preguntes sense resposta i, sobretot, un univers superficial que, en alguns casos, frega l'esnobisme. Això es fa molt clar –i d'una manera extraordinàriament econòmica de mitjans literaris i gràfics– a la vinyeta que acompanya aquesta columna, l'única de Freaks in love que romp la rígida planificació de les planxes de tres per tres vinyetes; en els diàlegs fragmentats que omplen l'aire del pub on té lloc la festa de l'aspirant a director apareix aquesta heterogeneïtat d'elements que maneja la gent que es mou per les pàgines del còmic i d'entre els quals sobressurt un comentari del propi Córdoba, com si ell també es trobàs allà: el que diu "Mazzucchelli es Dios", fent referència al prestigiós, incombustible i sempre sorprenent i venerat David Mazzucchelli, dibuixant ianqui que és el mite gràfic de l'autor alacantí, cosa que no pot ni vol amagar i que, de fet, es nota en el seu grafisme, amb blancs i negres contrastats, sense trames grises, i un dibuix molt simplificat.\nLa segona història no té nom i és més del mateix, amb una o dues històries d'amor no correspost que s'entrecreuen enmig del desert ideològic de la joventut. Aquesta historieta està feta un any després que l'altra i ja es nota una depuració de l'estil gràfic i una planificació de les planxes més irregular que l'anterior.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 12:45 3 comentaris\n08 d’agost 2005\nAprofit la lectura d'un número encarrerit d'Astroboy, el 4, per recomanar aquesta sèrie destinada a un públic infantil amb sensibilitat. N'Osamu Tezuka va aconseguir crear un personatge carismàtic amb unes situacions entretengudes però amb una transcendència sincera que es troba a faltar en gairebé tots els productes destinats als més petits, com si això de ser infant sempre hagués d'anar lligat a un món de color rosa. Com sempre en Tezuka aconsegueix posar missatge en les seves històries sense caure en la temptació de convertir-lo en moralina. El to? Humor agredolç.\nAmo de la mort\nSeguesc llegint la tercera edició de La espada salvaje de Conan i en el número 13 hi apareixen dues magnífiques històries guionitzades per en Roy Thomas, un dels guionistes que millor va captar l'essència de l'era hibòria. La primera, titulada La ciudad escarlata i dibuixada per en Frank Brunner, té gairebé tots els ingredients del gènere de fantasia heroica: epicisme, màgina, violència... li faltaria la sensualitat femenina, però aquesta és la que predomina en la segona, titulada Dueño de la muerte i dibuixada pel gran John Buscema. Assistim a un altre encontre impagable entre en Conan i na Red Sonja. Una delícia.\nLa pel·lícula dels 4 Fantàstics: llarga, pesada, avorrida, supèrflua, irritant, irrellevant, prescindible, poc carismàtica, dolorosa, innecessària, inútil, molesta i incòmoda. A algú se li ocorr qualque qualificatiu més?\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 07:20 0 comentaris\nLa vida i la mort d'en Peter Sellers\nUn no sap ben bé què anar a veure a l'estiu, entre altres coses perquè és una estació en la que més que mai em desconnect d'influències externes a l'hora de triar i valorar els entreteniments. Em fic al cinema i se'm presenta un biòpic sobre en Peter Sellers, actor que no conec massa perquè no he seguit la seva trajectòria. De la pel·lícula destacaria l'ambientació, tan discreta com magnífica, i l'actuació d'en Geoffrey Rush, un dels actors madurs més interessants d'aquest moment. El guió és redundant i poc subtil perquè insisteix d'una forma fàcil en un sol aspecte del caràcter d'en Sellers, oblidant el camí cap a una possible riquesa a partir de la suggerència. Però no puc deixar de dir que val la pena el seu visionat.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 08:04 3 comentaris\nEn la fèrtil producció de n'Osamu Tezuka hi trobam La princesa caballero (2004, Glenat), un còmic destinat al públic femení que va ser la pedra angular del Shôjo Manga, consolidant un estil que amb el temps a sofrit abusos fins a l'assaciament. M'estic referint, per exemple, als ulls extremadament grossos.\nLa història és una trama al voltant d'un príncep de sexe indefinit degut a l'entremeliadura d'un querubí feta just abans de néixer. Aquesta dualitat sexual li marcarà la sortida de l'infantesa i li donarà molts de problemes, però sense que aquesta vegada en Tezuka arribi a fer sofrir tant els personatges com en gran part de la seva obra.\nUn conte de fades molt més interessant que els assèptics que estan a l'abast de tothom, entretengut per a totes les edats i sexes. Què més volem!\nLa saga d'en Ra's Al Ghul\nPel juny Planeta DeAgostini va fer el llançament d'en Batman amb tres col·leccions, una d'elles limitada a 12 números i editada en tapa dura. Es tracta d'una miscelània titulada genèricament La saga de Ra's Al Ghul, nom que pot conduir a l'error de fer suposar que és un conjunt d'històries pensades de forma coherent amb una trama principal. No és així. Simplement és una recopilació d'històries d'en Batman quetenen en comú l'aparició del villà Ra's Al Ghul, desconegut per al gran públic fins a la reaparició cinematogràficade l'home rata pinyada. Deixant de banda que es tracti d'una obra oportunista, recomanaria la seva lectura perquè es tracta d'un Batman a mig camí entre l'antic i el modern creat per en Frank Miller. I també perquè són històries entretengudes que gaudeixen de la presència d'un dels facinerosos més interessants que s'hagin pogut veure mai.\nA hores d'ara, després de dos mesos de l'aparició del número 1, encara no ha aparegut el 2. Em diuen que Planeta DeAgostini ho sol fer així per donar temps a que la gent compri el primer número, llançat a un preu de 2,95 €.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 07:39 0 comentaris\nEl fogoner del Titànic\nQuan s'ha arribat a un punt que l'art admet qualsevol cosa, que la gent pot opinar més o manco lliurement, que no hi ha censura explícita, quan passa tot això, en comptes de significar un enriquiment cultural i ideològic comporta l'efecte contrari, un deteriorament de la vida intel·lectual, artística i social. Quan es pot fer qualsevol cosa, la gent elegeix el camí més ràpid i còmode: el dels productes assèptics que fan aparcar la ment. És la cultura de l'oci i l'evasió malentesos, amb una falsa opinió pública dirigida des de dalt; és l'època del pensament únic, que es caracteritza precisament per l'absència de pensament propi i assimilació automàtica del corrent d'opinió que es pretén estendre. El materialisme ha arribat a donar pas al materialisme virtual, és a dir a la creença que estam molt més bé del que estam. Fins i tot circula una teoria sobre la reencarnació que afirma que la gent del tercer món són persones que en vides passades varen ser dolentes i per això els ha tocat sofrir. En fi. És l'època de l'apologia a la ganduleria i coses pitjors.\nDe tant en tant surten franctiradors intel·lectuals que ens féren allà on ens fa més mal, normalment practicant el gènere humorístic, que permet infinites possibilitats crítiques. Fa uns mesos comentàrem una obra que apunta en aquesta direcció, d'en Quino, i avui toca una altra més radical encara. Es tracta d'un volum titulat El fogonero del Titanic que conté una selecció dels millors acudits gràfics d'Andrés Rábago, més conegut com a El Roto, publicats diàriament a un periòdic d'àmbit espanyol.\nEl Roto s'ha fet un nom a base d'un humor molt personal, sempre amb el mateix format: una única vinyeta en un blanc i negre de línies gruixades, amb presència o no de text explicatiu i diàlegs. En cas que aquests apareguin, sempre són mínims i sovint són per crear l'efecte desitjat en relació amb la imatge. Els temes que elegeix El Roto sempre són quotidians, que es poden trobar en qualsevol canal tradicional de (des)informació, però ell els capgira, de forma que ens obliga a veure el fet amb un mínim d'objectivitat que pot crear un efecte de lleu xoc emocional, sobretot si el prenim seriosament, que és com s'ha de fer.\nEl Roto és un humorista que va a l'essència de la qüestió, deixant de banda elements superflus o excessivament emotius. La seva és una crítica freda, sempre elegant i que mai no arriba al mal gust, i sempre amb un posicionament clar a favor dels oprimits, dels obrers (que no se saben oprimits) i de la gent més desvàlida. Com he dit va contracorrent, enllaçant, perquè no dir-ho, amb l'època més crítica i del·lirant del Goya afectat per una crisi de valors.\nNaturament, a molta de gent no li fa gens de gràcia el seu humor, i ell es defensa intel·ligentment diguent que la seva obra fa pensar, no fa pessigolles i, per tant, és un humor que no condueix necessàriament a la rialla.\nEl fogonero del Titanic és un nom amb un cert sentit: El Roto forma part essencial del món que combat de forma aïllada i incansable, un món que s'enfonsa qui sap on.\ncreat per Jaume Salvà i Lara @ 18:19 0 comentaris


Es disparen les alarmes perquè la Independència de Catalunya és possible. Putin ho sap. Puigdemont diu contrasentits.\nLa Independència de Catalunya és realment possible, però el nostre país ens falla per dalt. Puigdemont diu un contrasentit,\nconfon Independència, sobirania, nació, minoria, així estem, així anem!\nEl Consell per la República és la primera institució que ha d’estar alliberada d’Espanya. Si Puigdemont desapareix, pel que sigui, haurem de nomenar-hi un altre capdavanter i potser l’hauríem d’escollir en unes Primàries. Hi ha uns altres Consells, els Locals, que són lliures de Puigdemont i que s’haurien de constituir en xarxa territorial de la nova República Catalana Independent, tant petita encara i incipient.\nPuigdemont, pensa i ha dit un contrasentit: “Puigdemont afirma que l’estat nació tradicional, basat en la idea ‘una llengua, una cultura, una nació’, ha caducat i que precisament d’acord amb això i en aquest marc les minories nacionals han de ser més protegides que mai, mitjançant el mecanisme creat amb aquest fi per la societat internacional: l’exercici del dret d’autodeterminació”\nEs tracta d’un greu error semblant a un altre error gravíssim que va fer l’autonomisme en caure en les urpes del règim espanyol, en aquella constitució del 1979 que encara ens encotilla. Es tracta del següent: quan acceptes el concepte de que la Llengua Catalana és una de les llengües espanyoles ja l’has fotut, ara resulta quie el català és una de les seves llengúes però naturalment no pas la seva que és i sempre serà l’Espanyol i per collons te l’hauràs d’empassar. Pobre català a partir d’aleshores.\nCertament com diu unes de les respostes a l’editorial d’en Partal de Vialweb que us adjunto: Catalunya és una Nació ocupda per Espanya i França. Catalunya no és una minoria nacional sinó una nació homologada en tamany i potència com qualsevol dels mitjans estats europeus i nord-americans.\nÉs un contrasentit el que diu Puigdemont: ” “Puigdemont afirma que l’estat nació tradicional, basat en la idea ‘una llengua, una cultura, una nació’, ha caducat …” i és un contrasentit perquè si al que ell anomena minoria nacional li apliques el Dret a l’Autodeterminació que ell sembla aconsellar, immediatement assoleixes el que ell en diu idea equivocada, o sigui que aleshores la minoria nacional esdevé un estat que naturalment defensa la seva llengua, la seva cultura, la seva nació, la seva idisincràcia, els seus drets, lleis i constitucions.\nEn que quedem, doncs, Sr. President actual del Consell per la República, a l’exili, a Waterloo?\nQuants segles o anys haurem de vagar carregats de cadenes, els catalans, en espera d’uns capdavanters clarividents que posin la Nació sencera, la Llengua catalana, l’estat independent i la Constitució clara, breu i urgent al lloc que els correspon en la història de Catalunya i la història de la humanitat?\nEsperem que sigui abans que les aigües del desglaç de l’escalfament global del planeta Terra cobreixin totes les nostres terres!\nCatalunya és una Nació mil·lenària ocupada pels estats Espanyol i Francés. Hem d’independitzar-nos amb una Independència de veritat, no pas de joguina.\nAnaltzant més a fons la frase sencera de Puigdemont sembla que contempli l’Autodeterminació com una amenaça finament encoberta, una amenaça als que no et respecten com a Nació per tal que et respectin els drets com a minoría. Els catalans des de fa una centúria sempre anem pidolant defenses, ajudes, suposades amenaces que haurien de fer por als nostres ocupants i maltractadors.\nLa Independència, el concepte tradicional d’estat defensor dels teus màxims valors no és res caduc, molt al contrari, és un signe de maduresa d’una Nació, senzillament per un sol motiu i raó que cau pel seu propi pes: quan esdevens estat independent no has de pidolar que els teus enemics facin bondat sinó que senzillament tu mateix, adult i responsable, t’encarregues de fer respectar els teus drets.\nNo desvirtuem el Dret a l’Autodeterminació dels Pobles, no es pot viure sempre pendent d’aquest dret, la obligació de les Nacions és ser Independents de la mateix manera que l’obligació dels homes és esdevenir adults.\nPerquè us penseu que Putin diu el que diu? -Putin diu que no vol Espanya dividida i que Espanya ha de resoldre els problemes català i basc i diu això per dues qüestions referides als seus interessos, la primera és que la Independència de Catalunya i dels Països Catalans és un fet real i possible ara mateix i present des de fa anys sobre les taules geoestratègiques mundials i el segon motiu és per tal que no prosperi l’implantació d’Independències, la primera d’elles la de Catalunya, perquè Catalunya és la porta de moltes Independències, és la porta de la Llibertat dels Pobles, la llibertat legítima, legal i pacífica.\nHo diu i ho certifica des de fa anys el Bisbe Català Casaldàliga des del Barsil, amb paraules aproximades a les que faré servir jo en aquest escrit: “el món ha prosperat molt referent als drets de les persones -no tan com voldríem encara- però ara toca i ara és l’hora dels Pobles”!\nDoble motiu pels solidaris i “bons homes” de Catalunya per a esforçar-nos per assolir la Independència de la nostra Nació, defensar els nostres drets i interessos, el nostre bé comú i també esdevenir responsables i solidaris de tants Pobles que encara estant subjugats per altres nacions alienes com el Tibet, el Rif, el Kurdistan, Hong Kong, Txetxènia o les nacions indígenes dels Estats Units, entre molts altres.\nSalvador Molins i Escudé, Consell Local de la República Catalana Independent, del BIC, Conseller de Catalunya Acció, membre de l’UPDIC, soci de l’ANC i soci de l’ÒMNIUM.


Girona+ :: Libelista\nLes coses mai són perquè sí. De tant en tant ens hem d’aturar, mirar al nostre voltant, veure d’on venim i saber on anem. De tant, si cal, ens hem de reivindicar. Què fa que els gironins tinguin un estil propi? Per què la creativitat de Girona, Banyoles, Olot, Besalú, Sant Feliu de Guíxols, Blanes, La Bisbal, Palamós, Palafrugell, Figueres, Cadaqués, Ripoll o Puigcerdà –entre tantes altres viles i ciuetats– és tant característica des de fa tant de temps? La periodista de TV3 Peté Soler explica Girona al món amb una mirada neta, amb coneixement i estimació però sense prejudicis. Girona+ és un llibre que ens parla del caràcter de la seva gent, dels seus paisatges, de la feina que fan i amb què es guanyen la vida. Parla de la seva indústria, comerç, art i artesania, del seu disseny i de com la moda ha anat bastint un pol econòmic puixant i dinàmic. En parla però també ens la mostra, amb unes fotografies i il·lustracions que en són el millor resum gràfic. Per què no dir-ho? Girona està de moda. Amb pròleg de l’alcaldessa de Girona, Marta Madrenas, i la participació de Carles Puigdemont, Àlex Granell, Meius Ferrés, Joaquim Nadal, Martí Peraferrer, Ale Rivas, Amber i Christian Meier, Carmina Vilaseca, Josep Lagares i Martí Gironell.


El músic va ser imputat per la justícia en dues ocasions per “injúries a la Corona”. En la primera d’aquestes, al març del 2015, va ser condemnat a dos anys de presó. En la segona, al febrer de 2018, a dos anys i nou mesos, més una multa superior a 24.000 euros. Al maig de 2020, el Tribunal Suprem va ratificar aquesta sentència i a l'agost es va demanar ja la seva entrada a la presó si no pagava una fiança de 20.000 euros.\nÉs a dir, un total de cinc anys de presó per dir una veritat en les seves cançons que els fets han confirmat en aquests últims anys. Que Joan Carles de Borbó i la seva família estan fins al coll de negocis tèrbols, comissions il·lícites i fortunes construïdes sobre la base de la corrupció, que el Règim del 78 està podrit i serveix només als interessos de l'oligarquia, i que la justícia i la policia està plena de franquistes que aixafen els nostres drets democràtics i socials.\nÉs una vergonya. Mentre el govern central, amb el suport de PP, Cs i Vox permet al Rei emèrit fugir del país, sense rendir comptes amb la justícia, molts rapers, titellaires, sindicalistes, militants de l’esquerra i joves que lluiten contra aquest sistema són empresonats, multats i represaliats. Hásel i Valtònyc, Willy Toledo, Cassandra Vera, Alfon, els joves d’Altsasu, desenes de Sindicalistes… una llista interminable de persones han estat portats davant dels tribunals en aquests últims anys per criticar la Monarquia, la religió catòlica, per muntatges policials o per lluitar pels drets dels treballadors.\nEl més lamentable, i ens costa dir-ho, és que tot això succeeix sense que el govern “més progressista de la història” faci res per a acabar amb aquesta ona reaccionària. Mira cap a un altre costat o minimitza les cartes dels militars colpistes, avala els excessos de la policia i els tribunals, i lluny de derogar la Llei Mordassa l'aplica massivament. Aquesta política covarda és precisament el que dóna ales a l'extrema dreta.\nDes del Sindicat d'Estudiants i Esquerra Revolucionària demanem la total absolució i llibertat per al raper Pablo Hásel i per a tots aquells que han estat jutjats per “injúries a la Corona” i per lluitar. Exigim la derogació immediata de la Llei Mordassa, de totes les normatives que limiten els drets democràtics i la depuració dels elements reaccionaris i feixistes de l'aparell de l'Estat.\nJa n'hi ha prou de justícia franquista!\nPablo Hasél llibertat ja!


Alta lluminositat de baix consum de calor de llarga vida importades Llums de lectura de bombetes LED SMD 2835 per a Cayenne 958.2 (2015+) Fabricants i proveïdors - Preus de fàbriques - U-POR\nAlta lluminositat de baix consum de calor de llarga vida Importa llums de lectura de bombetes LED SMD 2835 per Cayenne 958.2 (2015+)\nDescripció del producte: per què nosaltres? 1. Alta lumens, alta brillantor 2. Estalvi d'energia, baix consum lleuger 3.CE i ROSH, certificació diversa 4. Alta qualitat, preu raonable 5. Fàcil instal·lació, excel·lent dissipació de calor Característiques: 1. Carcassa transparent de PVC impermeable 2. Única Estructura, més ...\n1. Alta llum, alta brillantor\n2. Estalvi d'energia, baixa pèrdua de llum\n3.CE i ROSH, diverses certificacions\n4. Alta qualitat, preu raonable\n5. Fàcil instal·lació, excel·lent dissipació de calor\n1. Carcassa de PVC transparent per impermeabilització\n2. Estructura única, més estalvi energètic, protecció ambiental, llarga vida\n3. Es pot tallar a mida a intervals marcats i tornar a formar part d'electricistes\n4. Estat sòlid per a una alta resistència a les vibracions i una bona flexibilitat per a qualsevol forma\n5. Temperatura de funcionament: -20 ° C ~ + 60 ° C\n6. Sòlids, buits estan disponibles\n7. Venda directa de fàbrica, preu a l'engròs\n8. Estalvi energètic i protecció del medi ambient\n9. Dept professional de R + D, disseny exclusiu, OEM i ODM acollit amb beneplàcit\n10. Lliurament oportú\n1. Planeja emissora de llum; Suau i estable; No hi ha flaix de llum\n2. Protecció dels ulls a causa de la llum de la llum a prop de la llum natural\n3. Xip liderat d'alta qualitat; Vida útil de 50000 hores\n4. Disseny de moda i estructura única\n5. Interruptor de llum tàctil;\n6. Cos fabricat en silicona i plàstic d'alta qualitat\n7. Armes flexibles, gran gir de rotació i estalvi d'espai d'embalatge\n8. Estalvi energètic, brillantor, manteniment durador i gratuït\n9. Ambiental; No hi ha substàncies nocives com el mercuri\n11. Fàbrica ven directament amb preu barat; OEM i ODM disponibles\nSi estàs interessat en la nostra alta lluminositat, la llum de llarga durada de la calor ha importat llums de lectura SMD 2835 de bombetes LED per a Cayenne 958.2 (2015+), benvinguts a comprar productes d'alta qualitat per part de nosaltres. Com un dels principals fabricants i proveïdors en aquest camp, gaudim de bona reputació entre diverses empreses famoses. Amb fàbriques professionals al vostre servei, benvingut a contactar amb nosaltres.\nHot Tags: Alta lluminositat de llarga durada de llarga vida importats llums SMD 2835 de lectura de bombetes LED per Cayenne 958.2 (2015+), fabricants, proveïdors, fàbriques, empreses, d'alta qualitat\nUn parell de: Tapes de plàstic de plàstic ABS ABS amb crom per a Cayenne 958.2 (2015+) Següent: Placa trípode 304 d'acer inoxidable per a Macan 95B (2014+).


La Mostra Artística dels Monjos s'inaugurava amb la il·lustració digital com a nova modalitat | RTVVilafranca\nLa Mostra Artística dels Monjos s’inaugurava amb la il·lustració digital com a nova modalitat\nDivendres al vespre es va inaugurar la 36a Mostra Artística Sant Raimon de Penyafort. Com és habitual, s’instal·la a la casa de cultura Mas Catarro i es podrà visitar fins al dia 31 d’aquest mes.\nA més, divendres també van començar les activitats paral·leles entorn de l’exposició, que s’han programat enguany per primera vegada amb la voluntat de dinamitzar la mostra i descentralitzar-la.\nL’Ajuntament de Santa Margarida i els Monjos organitza aquesta mostra amb l’objectiu de promocionar la cultura artística al municipi. Es tracta d’una exposició d’obres de diverses disciplines creades per infants, joves i persones adultes, que es barregen amb activitats adreçades a promoure l’expressivitat i la creativitat del públic.\nEnguany s’incorpora una nova disciplina, la il·lustració digital, que s’incorpora a les que ja hi havia: pintura, ceràmica, escultura, fotografia i dibuix. Amb el lema De l’època clàssica, fins als nostres dies, la Mostra pretén projectar l’evolució des de l’art clàssic fins al moment actual.\nAquest lema també l’incorporen les activitats paral·leles. La primera de manera va ser una exhibició de dansa clàssica amb la Carolina Bodro, acompanyada a la veu per l’Amira Nassi. Bodro confessava que la complicació havia estat crear una coreografia per l’ocasió.\nLes altres activitats programades seran una activitat infantil de llums i colors fluorescents els dies avui i demà; un concert de corda amb música d’avui i cant coral dijous; la proposta Expressa’t artísticament, dimecres vinent o l’espectacle i “mapping” Symbiphonic, el dia 23. Les activitats acabaran amb una sessió de DJ el dia del lliurament de premis, el 24 de gener. Totes les activitats es faran a la casa de cultura Mas Catarro, excepte la del dia 22, que es trasllada a l’espai Antistiana de la Ràpita. L’exposició de les obres de la Mostra es pot visitar de dimarts a divendres de 15h a 21h i com a excepció s’obrirà aquest diumenge de 10h a 13h.\nPel que fa a la participació, la Mostra compta enguany amb 187 obres en la categories adults i juvenil i 150 obres infantils, que han estat seleccionades per les escoles del municipi.\nAjuntament de Santa Margarida i els Monjos, Mas Catarro, Mostra Artística Sant Raimon de Penyafort


Ca L'Ignasi - les bambalines....: La carta de vins\nAquests dies estem refent la carta de vins. De tant en tant, ja ho fem, donem de baixa algunes referències i d'altres les introduïm. És una cosa que explicada així sembla molt fàcil, però que en realitat a mi no m'ho sembla i per tant, em costa i em fa mandra. I us ho explico....Primer de tot confessar-vos que el tema dels vins, és un tema molt nou per a mi, tot just estic començant a introduïr-m'hi, i quan més vaig entrant, més comprovo que és super complicat. És un món amb dues vessant: per una banda és super interessant, apassionant i si volgués podria estar-hi tot el dia investigant i analitzant, que encara em faltaria temps, i per l'altra és molt complexe, has de saber molt bé destriar el gra de la palla, i no et pots deixar influenciar per les "modes", ja que llavors perds criteri i vas a la deriva constant. Espero que amb el temps i pàciència (per part meva i per part dels que m'envolten que m'han d'anar explicant, en els que el paper principal el té l'Ignasi, noi, t'ha tocat...), ja tindré el meu propi criteri "professional", és a dir, poder descriure un vi amb totes les seves complexitats i matitzos, amb els seus sabors i aromes; però de moment, el que utilitzo i aplico és el criteri "amateur", és a dir m'agrada/no m'agrada.; i pensareu que és absurd, però jo crec que no ho és tant: en realitat un vi és una cosa molt subjectiva, personal i variable (toma ya...). És cert, normalment quan prenem un vi, ho fem al voltant d'una taula, acompanyats (i normalment intentem que ben acompanyats), amb un bon menjar i en un entorn que engloba tota l'escena. En funció de com nosaltres estem, com interpretem aquest entorn i com estem d'estat d'ànim, el que prenem ens ho mirarem amb uns ulls o uns altres (si estem en un restaurant amb els nens, i a la taula del costat també hi ha nens, el soroll que facin els nens de l'altra taula el tolerarem millor, que no pas si estem en un restaurant amb bona companyia i sopar romàntic i a la taula del costat hi ha nens que fan soroll, no? El nostre estat d'ànim i predisposició serà diferent en un cas i en l'altre i per tant, el que mengem i bebem també ho notarà). A mi em pot agradar un vi, a l'Ignasi no i a l'Anna ni fu ni fa (i és el mateix vi !!!!); però el paladar, l'experiència, la memòria de gustos i la formació, no són les mateixes, i és en base a això que decidim si un vi ens agrada o no.\nDoncs ara penseu que amb tota aquesta complexitat que us he explicat ¿¡Com faig la carta de vins!!!!!????? Enteneu per què se'm fa tant difícil,oi?\nEl criteri que fem servir seria el d'ajuntar la "professionalitat" i coneixement de l'Ignasi, amb el "amateur" i intuïció meva, i en funció d'això decidim (oi que veieu que encara ho he complicat més?).\nA l'hora de decidir de posar un vi a la carta o no, al final el que és més important és saber si quan us el preneu, us agrada i fa agradable el menjar o no. Al final el que realment importa és la satisfacció de la persona que se'l beu; hi ha tants gustos en vins com persones.\nPer això, i per anar acabant, que el cafè amb llet i el pastís que m'ha portat l'Anna per esmorzar m'esperen....mmmmmm!!!!, intentarem fer una carta prou variada per tal de poder satisfer el major nombre de paladars possibles, sempre amb la seriositat i la confiança de treballar amb cellers que s'estimim les vinyes i el producte que fan (aquest tema el deixaré per un altre article del blog). De totes maneres, quan vingueu a casa, també ens podeu explicar com us agraden els vins, i deixar-vos recomanar, que hi ha coses molt bones i poc conegudes que us poden soprendre....Em deixareu sorprendre'us??????\nPublicat per Ignasi Camps a 9:22\nAnònim 18 de març de 2011 a les 17:10\nNena! ets una PRINCESA molt espavilada !\nBarretada per lo que dius i com ho dius, així de natural, sincer,\nsenzill i obvi.\nJa saps que estic-estem per acabarte d'embolicar la troca per lo que\nIgnasi Aragonès 18 de març de 2011 a les 17:13\nEt veig atabalada Laia.\nNo dona, això no és res. Al final acabes fent la carta més llarga del món i has de començar a retallar referències com els germans Marx retallaven els articles del contracte del contractant contractat.\nPer cert, que tampoc ho fas tant malament, a mi m'agrada la vostra carta.\nCom be dius, l'important és la variació, però el difícil és separar la qualitat del gust propi. O sia saber si un vi és d'una qualitat impecable... encara que no t'entusiasmi.\nI sobretot oblida't de les modes, així evitaràs tenir una carta "mono-gust", això sí: amb tots els vins de 10 sobre 10 Parker. (Què guai!)\nUna abraçada i endavant, que segur que ho faràs perfecte !!


Color de la camisa: Blau marí. Com la bandera de la ciutat\nEl nom: Capgròs és el malnom amb que històricament anomenaven els barcelonins als ciutadans de Mataró.\nNúmero de socis: més de 1000\nLes activitats en el si dels Capgrossos, però, van més enllà de l’estricta pràctica castellera. Som una associació que realitza tot tipus d’activitats lúdiques i culturals: exposicions, xerrades, competicions esportives, caminades, activitats per la canalla o participació activa en esdeveniments culturals i socials com la Cavalcada de Reis o diferents actes de Les Santes. Alhora, tenim una secció de rem federada. Totes aquestes iniciatives donen a la colla un tarannà marcadament social i una dimensió humana que va més enllà del fet casteller. Som una colla oberta a tothom que vingui amb ganes de fer castells, procurem que la gent s’hi senti a gust, participi, s’integri i mantingui la il·lusió d’un entorn social i familiar únic.\nLa colla del Maresme\nEls Capgrossos, la primera colla castellera del Maresme, i amb clara vocació des dels seus inicis de superar l’encasellament identificatiu amb la capital. Ens sentim representants de cada poble de la comarca i, quan hi actuem en els diferents pobles i viles que ens ho demanen, notem aquella plaça com a pròpia: actuem a casa. Aquest caràcter comarcal s’exemplifica en el fet que molts dels més de 1.000 socis de la colla provenen de poblacions maresmenques més o menys properes com ara Argentona, Sant Andreu de Llavaneres, Premià de Mar, Vilassar de Mar, Cabrils, Canet de Mar, Sant Cebrià de Vallalta, etcètera.\nPresident: Xavier Castellví\nSots Presidenta: Alba Galan\nSecretari: Daniel Beza\nTresorer: Jordi Marquès\nAdjunta Tresoreria: Montse Andreu\nActuacions: Cugat Comas\nCap de Colla: Mia Castellví\nSanitaris: Anna Martínez\nMúsics: Josep Avellaneda\nCoordinador: Alex Avilés\nNouvinguts: Anna Palomeque, Cuca Calsapeu, Aitor Prados\nCanalla: Ari Velasco\nCoordinadora: Laia Mulà\nLocal: Margarita Caballero\nManteniment: Anastasi Codosal, Ramon Pons\nSots Cap de Colla:\nEquip de troncs:\nÀlex Dorda (cap)\nJordi Sala, David Konovaluk (baixos)\nEsther Veciana (pilars)\nAlbert Busquets (preparació física i tecnificació)\nCarla Arís (cap)\nEquip de pinyes:\nGio del Rey (cap de pinyes)\nLluís Feliu, Pol Bassa (folres i manilles)\nDani Beza,Sergi Montero (nucli)\nRoger Tomico, Roger Bellavista (laterals)\nElisenda Terrado, Raquel del Rio (crosses)\nÀxel Monforte, Miquel Cano, David Valverde, Sergi Ruiz (mans altes)\nJordi Negre, Rosa M. Martinez, Anna Gonzalez (formatgets)\nLaia Mulà, Cristina Cabot (formatgets)\nAlejandro Sànchez, Ferran Duran (formatgets)\nXavi Matas, Agustí Roig (formatgets)\nMillors castells assolits\n2 de 9 amb folre i manilles, 3 de 9 amb folre, 4 de 9 amb folre, 3 de 8 amb l'agulla, 4 de 8 amb l'agulla, 5 de 8, pilar de 7 amb folre\n01.11.2010, Diada de Tots Sants:\n3 de 9 amb folre, 4 de 9 amb folre, 2 de 9 amb folre i manilles, 2 pilars de 5\n3a posició al Concurs de Castells de Tarragona (2002)\nCastellers de Barcelona i Xics de Granollers\nPtge Mariona Galindo i Lora, 1. 08301 - MATARÓ (Barcelona)\nDies i hores d'assaig: dimarts i divendres, de 19:45 la canalla i a partir de les 21:00 la resta\nTirant lo Blau revista@capgrossos.cat\nCapgrossos TV: www.livestream.com/pallycastellerstv\nDes dels seus inicis, la Colla compta amb un grup propi de grallers i tabalers. Es tracta d'un grup estable, però que s'ha anat renovant de forma continuada gràcies a les incorporacions provinents de l'Escola de Grallers i Tabalers de la Colla, que a banda de la formació de nous músics permet gaudir d'un reforç a aquells que ja surten a plaça.\nEls grallers i tabalers capgrossos compten amb un repertori propi, obra de l'Albert Barrachina, Pastoret, cap de grallers als inicis de la colla. Conté peces com la Cercavila dels Capgrossos, El port d'Arenys, Dublín-Brest-Mataró o Reel dels Capgrossos.\nPtge Mariona Galindo i Lora, 1.\nDe febrer a novembre, cada dimarts i cada divendres al vespre (a les 3/4 de 8 la canalla i a partir de les 9 els més grans), ens trobaràs al nostre local, a la zona de l'Escorxador.\nMataró, la nostra ciutat\nMataró és la capital de la comarca del Maresme. Situada a la costa, és una típica ciutat mediterrània amb més de 124.000 habitants. Des de la pàgina web de l'Ajuntament de Mataró podreu veure amb més detall els accessos a la ciutat i trobar molta més informació de la nostra ciutat.


Bdig (biblioteques digitals i cooperació): OCLC\nSense conèixer amb detall el cas, puc dir que als USA la normativa equivalent a la nostra Directiva 2003/98/CE de reutilització de la informació pública, interioritzada per la Llei 37/2007, persegueix severament tot allò que pugui semblar acord en exclusiva, o tracte privilegiat en detriment de la lliure competència.\n27 de setembre de 2010 a les 18:14\nSegurament és el que tu dius. També li retreuen que tingui avantatges fiscals per ser una organització sense afany de lucre.\nA mi el tema em recorda el debat dels llibreters a propòsits dels descomptes d'Abacus. En teoria, Abacus els feia per ser una cooperativa als membres cooperativistes, però jo no gosaria dir que l'esperit de l'Abacus d'avui sigui de cooperativa i més aviat usen la seva figura jurídica per tenir un avantatge competitiu.\n27 de setembre de 2010 a les 23:36


El Monestir de Bellpuig de les Avellanes | Catalunya Religió\nDia: Lunedì, 24 de Febbraio\nHora: de 10:00 a 17:45\nLloc: Monestir de Bellpuig de les Avellanes. Os de Balaguer\nCtra C-12, 181 , 25612, Os de Balaguer\n10.00_11.30 h Nocions de jerarquia eclesiàstica. Prof. Marc Sureda.\n12.00_13.30 h El P. Jaume Pasqual i l’escola de Bellpuig. Prof. Alberto Velasco.\n15.30_17_45 h El monestir de Bellpuig i les tombes dels comtes d’Urgell. Prof. Francesca Español.\nEl patrimoni creat en el marc de l'Església no és una resta del passat com qualsevol altra. No es pot explicar bé amb quatre dades històriques o tècniques despullades. És el testimoni -moltes vegades ben viu- d'una manera de veure la persona, la comunitat, el món i la transcendència pròpia dels cristians que al llarg dels segles han viscut a Catalunya. Per gaudir-ne -i fer-ne gaudir- calen una sèrie de coneixements específics. Per això hem creat el Curs de Formació Catalonia Sacra, estructurat en quatre sessions independents.\nEl curs dóna a conèixer les raons i les característiques del patrimoni cultural de l’Església. Contempla un total de quatre sessions itinerants al llarg d’un curs acadèmic amb conferències impartides per experts sobre litúrgia, art d'església, iconografia o guiatge, entre d'altres, a més de visites a llocs d'interès. Així, no es planteja pas exhaurir totes les matèries, sinó proveir pautes per identificar les qüestions rellevants, eines per ampliar els coneixements i recursos per elaborar un discurs complet i sensible a l'entorn de qualsevol bé del patrimoni català vinculat al Cristianisme. En definitiva, orientacions que permetin entendre'l, explicar-lo i gaudir-ne.


Inspector Tècnic de Medi Ambient\n· Descripció del lloc de treball\nFuncions: Inicialment captació de mostres d'emissions de contaminants a l'atmosfera i posteriorment mesures de soroll, aigües i, en general, totes les activitats relacionades amb la llei d'IIAA.\nRetribució: 15000€ anual bruta\nTipus de relació: Laboral\nUbicació: Prat de Llobregat, el\n· Requisits dels candidats\nFormació: Ciències Ambientals\nIdiomes: Català: Escrit (Superior); Parlat (Superior); Traduït (Superior)\n· Altres dades: És imprescindible tenir vehicle propi. Es valorarà formació complementària i/o experiència en medi ambient, tot i que no és imprescindible. La jornada és completa, l'horari és partit (matí i tarda), la incorporació immediata i la retribució és inicial, en funció de les aptituds.\n· Com han de comunicar-se els interessats amb l'empresa/entitat\nEnviar el currículum a malonso@es.tuv.com o trucar al tel. 93 503 56 02 i preguntar per Maria Alonso


Inici\tNotícies\tLa Llar de Lòria reobre les portes 13 mesos després amb un estricte protocol sanitari\nLa Llar de Lòria reobre les portes 13 mesos després amb un estricte protocol sanitari\nJuntament amb les cases pairals d’altres tres parròquies la Llar de Lòria va reobrir les portes aquest dimarts 6 d’abril. Després que el Govern publiqués el decret d’autorització de reobertura, el centre de reunió dels padrins de la parròquia torna a estar obert després que l’inici del confinament decretat el 13 de març del 2020 obligués al tancament total.\nEl protocol sanitari estableix que per accedir a les instal•lacions els usuaris han de demostrar que tenen la primera dosi de la vacuna des de com a mínim tres setmanes o bé, en cas d’haver passat la COVID, acreditar mitjançant un certificat mèdic que és tenen anticossos.\nDe moment, però, l’horari serà de les quatre de la tarda fins les vuit del vespre i serà dilluns que ve quan es reprendran les activitats de memòria i català. El servei de menjador no es tornarà a posar en marxa fins al maig “esperant que tothom hagi acabat de vacunar-se”, segons va explicar la cap de servei de la Llar, Núria Blanco.\nCom és normal després de tan temps de tancament poques persones es van apropar a la Llar, però s’espera que, a banda de les vacunacions, amb la difusió feta a través dels diversos canals de comunicació i amb el boca orella poc a poc es vagi tornant a la normalitat. Això sí, aprofitant que fa pocs dies s’ha celebrat la Pasqua, qualsevol padrí que s’apropi serà obsequiat amb un ou de xocolata.


Salut reparteix 12,5 milions entre 155 ambulatoris de zones vulnerables | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\nSalut reparteix 12,5 milions entre 155 ambulatoris de zones vulnerables\nEl departament destinarà una altra partida de 10,9 milions a cobrir substitucions en atenció primària de l'ICS\nBarcelona 12 ABR 2017 - 11:43\tCEST\nEls centres d'atenció primària (CAP) de les zones més desfavorides rebran entre 30.000 i 200.000 euros addicionals cadascun el 2017. La nova forma de finançament de l'atenció primària està en marxa i, a partir d'ara, les desigualtats i la realitat socioeconòmica de la població de cada ambulatori fixaran, en bona mesura, els recursos econòmics dels seus equips mèdics. Salut repartirà enguany 12,5 milions d'euros entre els 155 CAP amb més privacions econòmiques.\nAmb la màxima sobre la taula que les privacions socioeconòmiques afecten la salut —l'esperança de vida al barri benestant de Valldoreix (Sant Cugat del Vallès) és 7,5 anys més alta que a la Mina (Sant Adrià de Besòs)—, el Departament de Salut ha començat a abordar la nova forma de finançament de l'atenció primària que va anunciar fa uns mesos. El conseller de Salut, Toni Comín, preveu destinar uns 65 milions en cinc anys per reduir les desigualtats entre la població dels CAP. “Es tracta de fer una discriminació positiva en el finançament dels ambulatoris amb desigualtats”, va explicar ahir dimarts el conseller.\nPer calcular les desigualtats, l'Agència de Qualitat i Avaluacions Sanitàries (AQuAS) va desenvolupar l'indicador social compost (ISC), un índex que mesura les privacions socioeconòmiques de la població de referència d'un ambulatori segons criteris com la taxa de mortalitat prematura o la renda, entre altres variables. Amb l'ISC, el departament va detectar que 155 centres de salut necessiten més recursos per atendre els seus pacients de referència i reduir les desigualtats.\nPer reajustar la bretxa de finançament entre els ambulatoris de zones benestants i d'àrees més vulnerables, el departament ha modificat la fórmula d'assignació dels recursos, i ha donat més importància al factor socioeconòmic. Fins ara, aquest factor només influïa un 20% en el repartiment del pressupost.\nAixí, segons el nivell de privacions que va marcar l'ISC, Salut ha distribuït 12,5 milions addicionals aquest any entre els 155 CAP, en un interval d'entre 30.000 i 200.000 euros per ambulatori. Aquest import se seguirà abonant durant els propers cinc anys fins a reduir a zero la diferència entre el que fins ara rebien aquests CAP vulnerables i el que haurien de rebre segons el nou sistema d'assignació. L'infrafinançament d'alguns centres supera el milió d'euros.\nComín va aclarir ahir que aquesta mesura no implica una reducció del pressupost als CAP de les zones més afavorides. La partida per als ambulatoris serà la mateixa que el 2016 i els 12,5 milions seran una quantitat addicional que els centres amb elevats índexs de privacions hauran d'invertir exclusivament en personal. Els 155 equips d'atenció primària tindran autonomia per triar el perfil professional que més convingui a les seves necessitats.\nA més, Salut destinarà 10,9 milions per cobrir substitucions en l'atenció primària de l'Institut Català de la Salut, l'empresa pública que gestiona el 80% dels CAP catalans.\nComín va reconèixer ahir, malgrat tot, que aquesta injecció en atenció primària no solucionarà l'ofec que pateixen els CAP però que ja ha ajudat una vintena d'ambulatoris. “No tenim la pretensió que sigui suficient, però era necessari”, va admetre.\nLes desigualtats socials fixaran els recursos dels ambulatoris


Pis venda Barcelona Ciutat Vella Correu Vell - Regomir\nPis moblat en venda, tranquil i acollidor a El Barri Gòtic, al districte de Ciutat Vella, a Barcelona. És un pis de 75m2 habitables. L'immoble està equipat amb terra de parquet, finestres d'alumini de doble vidre i aire condicionat fred / calor. El saló-menjador del pis és molt lluminós amb sortida a balcó. El pis disposa d'una cuina americana equipada amb nevera, forn, microones i inducció. L'immoble està dotat de dues habitacions dobles una amb vestidor i un quart amb rentadora. L'habitatge té un bany complet amb dutxa i un lavabo. És un segon pis en finca sense ascensor i disposa de terrassa communitaria. El pis se situa al costat de Passeig Colom i Via Laietana, transport públic Metro L4 Barceloneta. Teatres, Bars, restaurants, botigues de roba tot el necessari per gaudir de Barcelona.


1897. «Excursió a Isona, Mur i Meià», Francesc Carreras i Candi.\nButlletí del Centre Excursionista de Catalunya, novembre, núm. 34.\nTravessa del Montsec per Meià, pel pas de l'Hostal Roig, també conegut com del Pas Nou. En tartana d'Artesa de Segre fins a Santa Maria de Meià, tres hores. Les dos poblacions estigueren emmurallades en temps reculats. Vilanova sofrí granys danys per causa de la guerra dita dels set anys en la primera carlinada de 1833.\n«Vilanova celebra, per l'11 de novembre, una molt renombrada fira de perdius, on s'hi apleguen gran nombre d'exemplars de tota mena, presentant-s'hi compradors de tots indrets de Catalunya, uns per revendre-les a fi de servir de reclam, altres per a repoblar la caça de vedats i boscos». Afegeix Carreras: «La celebració d'aquesta original fira ha donat per resultat que, en los pobles d'aquells volts, los pagesos se dediquessin a una avicultura especial, la cria de perdius domèstiques... es procuren tots los ous de perdiu que poden i los fan covar per les lloques [gallines]. Quan ja són grosses, acostumen a portar diàriament al bosc lo gabial on estan recloses, i allí les deixen en llibertat, seguint a la dona que les cuida, igual que si fossin gallines». Però quan creixen, ja no segueixen i se'ls escapen, per això és «que acostumen a vendre-les totes en la fira de Vilanova».\nEl Montsec era també feu de les aus de caça, com ara el duc. Les històries populars recollides per l'autor són realment delicioses.\n«A Vilanova de Meià criden l'atenció de l'excursionista dos creus de terme: un a l'entrada de la població, tenint lo fust renovat, i l'altra a la sortida, si bé... només ne queda el fust. A Santa Maria, i davant del que fou priorat benedictí, existeix altra completa creu de terme, hermós exemplar del Renaixement».\n1922. Santa Maria de Meià (la Noguera d'Urgell).\nLa creu de terme renaixentista, 1611, de davant del monestir.\n«La gran església del priorat és avui parròquia del poble de Santa Maria; en canvi, l'antiga església parroquial, petita i pobra, fa de cases consistorials». Refereix l'autor el descobriment d'unes pedreres de marbre al Montsec, aquell mateix 1897, que es provaven d'explotar.\nDiverses fortificacions s'esglaonaven pel territori de l'antic priorat de Meià, com ara la Torre de l'Espinalt, «a tres quarts d'hora de Santa Maria, vers los Terradets i donant vista a la Vall d'Àger»; los Castellets, prop de les runes de l'antiga ermita de Sant Mamert [o Mamet], «torres de defensa i guaita, essent possible que la mateixa capella de Sant Mamert fos continuadora d'altra de dites torres ventatjosament situada dalt d'aquell cim, com sol succeir amb tantes capelles similars».\n1890 ca. La pedrera de Meià (la Noguera d'Urgell).\nFoto: Lluis M. Vidal (1842-1922) (MdC-AFCEC).\nVista d'una casa en què es treballava la pedra marmòria de la pedrera de la Cabroa a la falda del Montsec, a Santa Maria de Meià. S'hi aprecien, arropenjats a la paret, els grans blocs, que eren transportats per avall en carro, aparcat davant la casa.\nVistes de la pedrera de marbre del Montsec, amb els blocs entallats, les casetes de treball, i el Montsec de Rúbies omnipresent.\nAl peu de la muntanya de Sant Mamet, s'estén la Vall d'Eriet, «on verdegen hermosos conreus pertanyents a tres o quatre pagesies que a son entorn s'oviren [s'albiren]». Allà «hi hagué en altre temps un bastant regular castell, molt ben situat en les roques que formen lo cim de la muntanya... La principal causa de son total enrunament està en una masia amb nombroses dependències que s'ha alçat a son peu», aprofitant les mateixes pedres de l'antiga petita fortificació. Encara hi havia visibles els fonaments de la rodona torre de l'homenatge. «Al finalisar lo segle XIII i començar lo XIV, era conegut per castell de Meià», mentre que del poble se'n digué, per això mateix, Santa Maria de Castelló de Meià, pertanyent a la família dels Alemany, que acabà per lligam matrimonial sota domini del castell de Mur pallarès, a l'altra banda del Montsec.\n«Lo camí que de Meià va al Pallars atravessant lo Montsec pel lloc anomenat lo Pas Nou i Hostal Roig, abans de construir-se la carretera del pas de Comiols, sigué molt freqüentat». Aquell mateix any havia estat objecte de reparació gràcies a la donació d'un ric hisendat local.\nMagnífica i esfereïdora descripció de la pujada cap al Congost del Pas Nou: «Tot seguit que se surt de Vilanova, s'enlaira el camí i los regadius i conreus li donen atractívol aspecte. No tarda en canviar, tornant-se feréstec i solitari. Grans massissos de roca i altíssimes cingleres l'envolten. En aquestes s'hi obres profundes cavitats, de fondària i extensió variables, algunes notabilíssimes... En alguns indrets lo camí passa tan encaixonat pel fons del barranc, fa tan sobtades revoltes i les cingleres s'encreuen damunt d'ell com si fossin un sol massís, que al caminant li produeix la il·lusió que no passa més enllà».\nLa masia de l'Hostal Roig presideix l'entrada al congost per la banda pallaresa, «amb bons conreus dalt del replà que forma el coll o pas del Montsec... La masia fa d'hostal i s'hi solen deturar tots los traginers que fan aquella via. Allí dalt s'hi celebra una notable fira de bestiar lo 29 de setembre».\n«Dominant la collada, dalt d'una altura o rocar, unes quantes parets denoten la presència d'antic castell... amb runes d'una romànica capella que els d'Hostal Roig anomenen de Santa Anna». Escriu l'historiador, recollint la versió dels pagesos de la contrada, que pertangué a l'antic poble de Montllobar, «que un jorn s'alçà en aquells conreus».\nA Vilanova no volgueren que sobre aquesta ruta s'hi fes la nova carretera d'Artesa a Tremp, «per por que, quan fos acabada, hi sovintegés lo pas de les tropes en temps de disturbis i amb tal motiu se vegessin subjectes als subsegüents allotjaments, que tant temen los pobles». Per aquesta causa, l'Hostal Roig i el Pas Nou quedaren apartats de les noves rutes de tràfec comercial i humà entre el Pallars i el Mig Segre, que es traslladaren cap a Comiols.\nEtiquetes de comentaris: CEC, Meià, Montsec, Segle XIX\n Vistes centenàries de la Conca de Meià\n1929. La Conca de Meià.\nCentre Excursionista Barcelonès, clixé: Lluís Marià Vidal (1900 ca).\nEl text és de Cèsar August Torras i Ferreri (BCN, 1852-1923) al Butlletí del CEC (anterior a la recopilació en aquest volum, 1924 ca.) i assenyala que «aquesta petita comarca té dos aspectes ben caracteritzats i ben determinats: el de comarca natural i el de comarca històrica. Els seus límits estan ben demarcats natural i topogràficament... summament interessant en el sentit pintoresc per a l'excursionista».\n19oo ca. La Conca de Meià. Clixé: Lluís Marià Vidal.\nSerra del Montsec (Meià-Terradets) des de Sant Mamet. La fotografia podria ben bé ésser anterior a la fi de segle.\nCentre Excursionista Barcelonès, clixé: UEC.\nEl poble d'Oronés, inundat en part per les aigües del pantà de Camarasa, amb la Baronia de Sant Oïsme una mica més enllà, amb el fons de la «imposant serralada del Montsec de Rúbies».\nDetalls d'Oronés i de la Baronia de Sant Oïsme damunt les aigües del pantà de Camarasa, cosa que podria datar la fotografia cap a l'any 1920, any d'ompliment del pantà.\n1929. Vilanova de Meià, la Conca de Meià.\nL'antiga església romànico-gòtica de Sant Salvador presidint el poble, per damunt l'agombolament de cases sobre el verd dels sembrats.\nL'arc de la porta gòtica del temple: «sembla que per a facilitar la sortida del tabernacle quan la processó, es tingué la desgraciada pensada de serrar-lo quasi totalment».\nL'ermita romànica de la Mare de Déu del Puig de Meià.\nDetalls de l'ermita, la primera construcció de la qual es diu que remunta a l'any 815.\n1929. Lluçars, la Conca de Meià.\nCentre Excursionista Barcelonès, clixé: J. Colomines -CEC.\nEntrada de la cova de Picals, en la qual s'hi han fet algunes troballes prehistòriques.\nCentre Excursionista Barcelonès, clixé: J. Colomines.\nRacó de la Plaça Major.\n1929. Santa Maria de Meià, la Conca de Meià.\nVista del santuari o col·legiata de l'antic Priorat de Meià, refeta al segle XVI, amb la creu de terme al davant, bellíssimament i idíl·lica envoltada de seculars aulivers, en una parcel·la agençada actualment com a passeig i piscines municipals.\nEtiquetes de comentaris: Anys 1900-10, Meià\nLes flors dels ametllers senyalen l'arribada del bon temps. Al fons el poble d'ara fa un segle, amb l'església al capdamunt i la portalada gòtica al seu costat oest.\nDos magnífics detalls de la vila, amb les antigues cases de tova i teules de fang. L'espadanya o campanar de cadireta romànic, sempre de cara a la Coma de Meià des de fa mil anys.\nUna de les antigues portalades de la vila closa, amb els antics arc apuntats. Devia d'ésser realment espectacular veure-hi pujar els cavalls muntats pels senyors quan anaven a missa, amb el retruny constant de les ferradures sobre l'empedrat.\nLa preciosa i treballada portalada gòtica, afegida amb posterioritat al temple romànic, emmarcada per sis arquivoltes ogivals i decorada amb bells calalts i traceries.\nLa porta romànica de Sant Salvador, simple i senzilla, emmarcada per dos arquivoltes d'arc rodó sostingudes per quatre columnes.\nUna altra vista de la portalada romànica. La porta de fusta, amb uns quants segles al damunt, tenia botera i tot.\nL'interior del temple parroquial, amb l'antic altar.\nDetalls de l'altar major preconciliar i del retaule barroc que hi hagué amb la talla gòtica de la Mare de Déu amb l'Infant, voltada dels rei mags i de tres àngles (enciclopèdia.cat).\nLa pica baptismal i una de les capelles laterals, en una imatge presa des dels peus de l'altar.\nDetalls de l'interior de l'església, amb els antics bancs de fusta dels feligresos.\nLa capella del costat de l'evangeli és de gran dimensions, amb un gran arc gòtic decorat amb figures d'àngels i una gran cúpula octogonal amb finestrals.\nUna vista cap a l'interior de la capella lateral de l'evangeli.\nDetall de la capella, en què s'entreveu la cúpula amb llum natural. Les cadires i els antics reclinatoris de fusta i cul de bova.\nLa Mare de Déu amb el nen, talla de fusta romànica, molt rústega i primitiva. L'església també tenia una imatge gòtica d’alabastre policromat de la Mare de Déu del Roser, a més d’una taula amb una pintura gòtica del segle XV que representa el Gòlgota, que havia format part d’un retaule. Darrere l’església hi ha el pati del castell, que, un cop arruïnat, fou convertit en fossar vell.\nEl Sant Crist de l'església de Sant Salvador.\nUna altra presa de la imatge del Crist.\nEtiquetes de comentaris: Anys 1920-30, Fotògrafs, Meià