Ben Remenat: Pastís de patata i carn picada de vedella dels Ports\nAvui m’he aixecat amb la idea de preparar unes albergínies farcides de carn picada, però les albergínies que tenia de l’hort eren rodones i per fer-les farcides prefereixo les allargades.\nPer això m’he decidit canviar el menú sense deixar d’utilitzar els mateixos ingredients, amb la incorporació de la patata.\nHe fet aquest pastís amb carn picada de vedella dels Ports perquè era la que tenia a casa però habitualment m’agrada barrejar picolat de porc i vedella, a parts iguals, perquè el porc li dona melositat.\nÉs un plat molt senzill de preparar, és com preparar una salsa amb tomàquet i picolat per a macarrons i posar-la entremig de dues capes de puré de patates.\n400 grs de picolat (barreja de porc i vedella)\n1 gotet de tomàquet triturat\n1 pot de camagrocs (o el bolet que us agradi)\nTrinxeu la ceba i poseu-la a enrossir a una paella amb una mica d’oli. Talleu a trossets petits l’albergínia i l’afegiu a la paella. Feu el mateix amb la cansalada.\nSalpebreu la carn i afegiu-li un bon grapat d’orenga. Poseu-la a enrossir en una altra paella (es pot incorporar directament a la ceba i albergínia però com normalment la carn solta una mica d’aigua, prefereixo fer-la en una paella a part i incorporar-la després).\nQuan la carn estigui enrossida, passeu-la (escorreu si hi ha massa oli) a la paella amb la ceba i l’albergínia, doneu-li unes voltes i afegiu el vi. Deixeu evaporar i incorporeu el tomàquet triturat. Deixeu coure a foc lent fins que la carn estigui ben cuita. Reserveu la carn amb les verdures en un escorredor, per tal d'eliminar l'excés d'oli*.\n*M'agrada molt l'oli d'oliva, de fet el meu plat preferit és una llesca de pa sucada amb tomàquet, sal i un generós raig d'oli que s'escorre pels voltants del pa i va caient al plat. Quina delícia guardar l'últim mosset de pa i sucar-lo en aquesta basseta d'oli!\nTot i això, tinc molta cura en cuinar amb l'oli estrictament necessari.\nMentrestant, netegeu les patates i poseu-les a bullir senceres i amb pell. Si ho feu amb una cassola ràpida en pocs minuts les tindreu a punt.\nDeixeu refredar una mica per no cremar-vos els dits, peleu-les i feu-ne un puré.\nCondimenteu el puré amb sal, pebre negre i nou moscada. Afegiu un bon raig d'oli d'oliva i una xorret de llet per tal d'amorosir el puré i que no quedi tan dens.\nFregiu uns bolets o xampinyons amb una mica d'all i julivert.\nAgafeu un motlle* i poseu una capa de patata seguit d'una capa de la carn amb les verdures i acabeu amb una altra capa de puré.\nDesmotlleu i coroneu amb els bolets i un raig d'oli d'oliva. Acompanyeu d'una amanida, en aquest cas ho hem fet amb rúcula i ravanetes.\nSi no teniu un motlle com l'utilitzat en aquesta recepta, podeu utilitzar un got o un bol petit, això sí, que sigui transparent sinó perdrà tota la gràcia!\nPublicat per Núria Gómez Pujol a 19:39\nEtiquetes de comentaris: Carns, Patates\nManel Ferré 22 d’octubre de 2012, a les 9:13\nQuina bona pinta Núria, haure de passar més sovint pel teu blog, amb els companys de pis últimament també estem cuinant força bé. T'agafaré alguna de les teves idees.\nPer cert, el meu plat preferit és el mateix que el teu, però afegint un bon embotit i/o una bona truita de patates.


pica de la cuina superior muntatge vs undermount - Exposició - Symbolsink Co Limited\nAixeta de cuina muntar superior vs descompte\nAquí hi ha alguns problemes habituals a la pica de la cuina .\nSi l'aixeta s'està escapant, generalment es troba al llarg de la aixeta i fregui les fuites del lloc de connexió, llavors sens dubte és el segell del problema, la tuerca granca fixa fixada a la part inferior s'ajusta, mireu com fer-ho! Si encara està en ús, pot ser executar el coixí de goma, primer afluixar la femella gran, i després posar el coixí de goma, generalment es pot resoldre.\nTub d'aigua calenta i freda d'aixeta\nEl canó d'aigua freda i calenta es cargola a la part inferior de la aixeta, el mateix es pot estrenar, generalment es pot resoldre. Si no és així, és probable que la matèria de goma fora del problema, la canonada d'aigua calenta i freda es torne a baixar, per veure quina és la funda de goma al final, reparar-la bé després de l'estrenyiment.\nLa connexió entre la pica i la taula\nSi hi ha un buit, es pot resoldre el cola de vidre, comprar cola de vidre de tub, i després enganxar-lo en el buit, i així successivament, durant 24 hores, el mitjà no s'utilitza i s'abusa de la pica, el gel de vidre després de la solidificació. , pots fer servir. És important tenir en compte que l'aigua que l'envolta s'ha d'assecar abans de fregar.\nEl tub d'aigua s'està escapant.\nLes pèrdues d'aigua són més freqüents. Si es tracta de la canonada d'aigua per convertir el lloc de fuita d'aigua, la propera rotació de la canonada no és fàcil de desmuntar, fins i tot si la demolició és molt difícil d'instal·lar, així que suggereixo que utilitzeu cola de vidre o pistola de cola de fusió en calent en aquesta rotació. el lloc daub una setmana, després de l'assecatge, crec que es pot resoldre.\nSi es troba sota la rosca de la rosca de la rosca de l'aigua on es fuga, aprima la rosca, no es pot resoldre el coixí de goma, la matèria primera serà embolicada per estrènyer, generalment es pot resoldre.\nHi ha un buit a la paret del lavabo\nAquest tipus de més problemàtic, general, suggereixo que tothom encara canvia uns quants, soldadura, ha de trobar un lloc professional de soldadura d'acer inoxidable, ha de desmuntar-se, i la soldadura deixarà una cicatriu de soldadura molt antiestètica.\nUn parell de: Netejador diari de cargol d'acer inoxidable\nSegüent: Caiguda de la barra d'acer inoxidable


Immigració i Politiques públiques a la IV Summer School in Public Economics\nPublicat per redacció el dia 23.2.11\nL’Institut d’Economia de Barcelona (IEB) organitza del 4 al 8 de juliol de 2011 la quarta edició de la seva escola d’estiu\nLa IV Summer School in Public Economics, que organitza cada any l’IEB, abordarà temes de immigració i polítiques públiques. Sota el títol “Immigration and Public Policy”, tindrà lloc a la Facultat d’Economia i Empresa de la Universitat de Barcelona del 4 al 8 de juliol de 2011.\nLa IV Summer School estarà dividida en dues parts. La primera, impartida pel professor de la Harvard University George Borjas, estarà dedicada als efectes econòmics de la immigració. Aquest curs analitzarà aspectes relacionats amb la immigració com ara les habilitats dels immigrants, l’impacte en el mercat laboral des d’un punt de vista teòric, descriptiu i estructural, els beneficis econòmics que aquesta comporta i la mobilitat intergeneracional dels immigrants.\nLa segona part, impartida per la professora Leah Platt Boustan(University of California, Los Angeles), girarà entorn a les conseqüències de la segregació (des d’una dimensió racial i ètnica). Centrarà la seva atenció en determinar com mesurar la segregació, les causes de la segregació residencial, les seves conseqüències i possibles polítiques per reduir-la.\nEls cursos, que tindran lloc als matins, es complementaran a les tardes, amb les presentacions dels treballs dels alumnes participants. El termini per que els joves investigadors interessats enviïn les seves propostes finalitza el 8 d’abril de 2011.\nL’escola d’estiu, que cada any organitza l’IEB, té un doble objectiu. D’una banda, ofereix una formació intensiva a estudiants de doctorat i joves investigadors. I, de l’altra, dóna la possibilitat a aquests joves de presentar i debatre en un ambient relaxat i obert els seus treballs d’investigació amb membres de l’IEB i altres professors convidats de reconegut prestigi internacional que els podran aportar crítiques i suggeriments.\nEl comitè científic de la IV Summer School in Public Economics està integrat pels professors Matz Dahlberg (Uppsala University i IEB); Peter Fredriksson (Stockholm University); Jordi Jofre-Monseny (Universitat de Barcelona i IEB); Esteve Sanromà (Universitat de Barcelona i IEB); Albert Solé-Ollé (Universitat de Barcelona i IEB) i Javier Vázquez-Grenno (Universitat de Barcelona i IEB).\nPer a més informació, podeu adreçar-vos al WEB DE LA IV SUMMER SCHOOL IN PUBLIC ECONOMICS


BARCELOFÍLIA: OLIVER'S. Restaurant. Passeig de Gracia / Consell de Cent (1972-1975)\nOLIVER'S. Restaurant. Passeig de Gracia / Consell de Cent (1972-1975)\n*1972.- Publicitat de l'Oliver's insertada al diari La Vanguardia (Cliqueu sobre la imatge per ampliar-la).\nInaugurat el 25 de maig de 1972, el restaurant-snack Oliver's va ocupar el lloc del desaparegut restaurant Milán al numero 44 del Passeig de Gràcia, fent cantonada amb Consell de Cent. L'acte inaugural del nou restaurant va congregar a més d'un miler de persones segons la premsa de l'època.\nEl local era dividit en dues plantes. A la baixa hi funcionava un snack idoni per a menjars ràpids o prendre un aperitiu, mentre al pis superior hi havia el grill restaurant de cuina internacional, així com salons privats amb capacitat des de 6 fins a 120 persones. Era un restaurant orientat bàsicament als dinars de negocis, que tancava els diumenges. La direcció de la cuina va ser assignada al xef Alberto Martinez Botía.\nL'Olivers va tenir una vida efímera que no va arribar als tres anys. El 1975 va ser clausurat i substituït per un altre establiment de restauració, l'Hostal del Sol, que recuperava el nom del restaurant situat al carrer Mallorca cantonada Passeig de Gràcia, que havia quedat destruit per un incendi.\nEl Milán i l'Oliver's van ser els predecessors d'altres establiments de restauració emplaçats en aquell mateix local als baixos i entresol de l'edifici de La Equitativa Fundación Rosillo. Avui (2013) el local esta repartit entre el restaurant Citrus, situat a l'entresol, i un establiment de la cadena Tapa-Tapa als baixos.\nEtiquetes de comentaris: Anys 1970's, Passeig de Gràcia, Restaurants\nOLIVER'S. Restaurant. Passeig de Gracia / Consell ...


Tardor a Corea del Sud - Club del Viatger\nDel 2 al 14 de novembre 13 dies / 12 nits\nDe camí cap a Seoul\nSortida en autocar des dels punts de recollida habituals cap a l’aeroport de Barcelona per volar via una ciutat d’enllaç a Seoul. Nit i àpats a bord.\nArribada a Seoul\nArribada a Seoul on trobarem el nostre guia que ens acompanyarà els pròxims dies i trasllat al nostre hotel per refrescar-nos. A l’hora convinguda sortirem tots plegats per anar a sopar a un restaurant local. Allotjament.\nHistòricament, Seoul es convertí en la capital de Corea al segle XIV gràcies a l’arribada de la dinastia Joseon el 1394, fet que es va truncar quan la península es dividí després de la Segona Guerra Mundial, moment en què sorgí la República Popular Democràtica de Corea (Corea del Nord) i la República de Corea (Corea el Sud). Tot i que Seoul ha estat malmesa en diferents períodes, primerament a causa de l’ocupació japonesa entre el 1910 i el 1945 i posteriorment durant la Guerra de Corea, la ciutat ha aconseguit conservar part del seu patrimoni històric, incloent-hi antics palaus, temples budistes i barris tradicionals i ha sabut congeniar a la perfecció les seves arrels ancestrals i tradicionals amb les més rabioses tendències i dissenys avantguardistes!\nDesprés d’esmorzar ens trobarem amb el nostre guia local i ens dirigirem cap al nord de la ciutat fins a arribar al Palau Reial de Gyeongbokgung, el que fou la principal residència de la dinastia Joseon, els quals regnaren el país durant més de sis-cents anys. El palau conserva un estil arquitectònic que recorda a la magnífica Ciutat Prohibia de Beijing, i tot i que gran part dels seus edificis han estat reconstruïts després del seu deteriorament durant l’ocupació japonesa, la visita ens permet imaginar el luxe en el qual vivien els monarques de Corea.\nA més a més, ens emocionarem en veure la cerimònia del canvi de guàrdia, un verdader espectacle de so i color, on els soldats desfilen amb vestits tradicionals, elaborats en brillants tons vermells, blaus, verds i grocs, al ritme marcat pels tambors i altres instruments tradicionals.\nJa a l’interior del palau, visitarem el museu del folklore nacional, un museu realment interessant, el qual alberga una col·lecció de més de 4000 peces úniques, que ens permetrà conèixer la seva artesania i tradicions mil·lenàries.\nAl llarg del matí, seguirem descobrint la cultura coreana. És ben conegut, que Seoul, delecta als seus visitants amb una gran varietat d’exquisideses culinàries, com per exemple tradicionals guisats i altres productes locals que es poden trobar àmpliament als mercats locals o paradetes ambulants. El Club del Viatger, us vol proposar una activitat molt simpàtica per apropar-nos a la gastronomia coreana, tot assistint a una classe de cuina coreana on elaborarem un deliciós plat tradicional, el Bibimbap. Avui dinarem el que hàgim preparat nosaltres mateixos!\nDesprés de dinar, ens dirigirem fins al barri d’Isadong, situat al centre, el qual s’ha convertit en l’aparador artístic més gran del nucli històric, on gaudirem un plaent passeig recorrent els encisadors, tradicionals, serpentejants i estrets carrerons plens de nombroses galeries d’art, botiguetes d’artesania, restaurants, cases de te i tradicionals cafès.\nA continuació seguirem fins al Santuari de la Reialesa Jongmyo, indret de culte dels reis de la dinastia Joseon. Per la seva arquitectura i les cerimònies que hi tenen lloc, el santuari ha estat declarat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO.\nPer últim, pararem a la Torre N, un gratacel de 236 metres d’altitud situat al cim del mont Namsan, el qual ofereix unes vistes espectaculars de la metròpolis, una àrea de més de 25 milions d’habitants que ha esdevingut el centre tecnològic, econòmic i cultural del país!\nSopar a un restaurant local i trasllat al nostre hotel on ens allotjarem aquesta nit.\nEsmorzar i sortida en ruta cap a la regió de Jeollanam-do, al sud del país. Aquesta província és una de les més verdes i menys urbanitzades de Corea, caracteritzada per suaus promontoris, la gran serralada de Sobaek per l’oest i milers d’illetes costaneres que es troben majoritàriament deshabitades. Aquesta província va romandre quasi aïllada durant segles i encara conserva un ambient idíl·lic, on els seus habitants s’enorgulleixen de les seves tradicions.\nLa primera parada d’avui serà a Damyang, una població coneguda per la seva llarga tradició de l’artesania del bambú, on tindrem l’oportunitat de visitar els jardins de Soswaewon, un jardí privat del període Joseon en el qual la bellesa de la Corea tradicional s’ha mantingut intacta al llarg del temps.\nSeguidament visitarem un paradís pels amants de la natura, el Juknokwon, un indret màgic format per caminets de sorra envoltats d’un meravellós bosc de bambú. Vine, passeja i deixa’t enamorar pel benestar, la calma, els colors i els sons que el bosc ens brinda!\nAcabada la visita, serà hora de dirigir-nos cap a la veïna Gwangju, la ciutat més gran i moderna de la província, coneguda per la seva intensa història política i el seu culte a la creativitat, que es demostra en la gran varietat de museus, exposicions i festivals que s’hi organitzen.\nAquesta tarda visitarem Gwangju Hyanggyo, la tradicional escola publica, que porta a terme programes que preserven la identitat i les arrels culturals del poble coreà i apropa als seus alumnes, a la lectura dels caràcters xinesos, a la religió, difon valors i creences, i molt més. També ens vestirem com autèntics coreans amb el vestit tradicional coreà, el hanbok, peça de roba caracteritzada per les seves línies fluides de colors vibrants. El hanbok, era el vestit més popular i quotidià fins fa poc més de cent anys però actualment, únicament s’utilitza en esdeveniments i festivitats especials.\nFinalment ens traslladarem al nostre hotel de Gwangju. Dinar i sopar en restaurants locals. Allotjament.\nEsmorzar i sortida en direcció sud-est fins a arribar al comtat de Boseon, el principal productor de te verd del país. A Corea, la cultura del consum i cultiu de te són tanmateix un estil de vida com un ritual que es remunta al segle II, on les múltiples propietats i virtuts del te són molt apreciades. És per aquesta raó que no volem deixar escapar la visita d’una de les plantacions de te més conegudes de la regió, la qual ens oferirà un dels paisatges més emblemàtics del país, amb el seu mantell verdós que s’estén al llarg del vessant muntanyós.\nFarem la propera parada al Parc Natural de Jogyesan, el qual protegeix dos temples notables: el Songwangsa a l’oest i el Seonamsa a l’est. Nosaltres visitarem el segon, un temple construït l’any 529, on els monjos que hi viuen estudien i intenten mantenir el llegat dels antics costums. Per arribar-hi haurem de fer un breu recorregut a peu per la vall i ja des d’aquí començarem a descobrir les meravelles d’aquest indret. Podrem veure antics vestigis religiosos i ens quedarem bocabadats en veure el pont de pedra més bell i refinat del país, un tresor nacional construït el 1713 pel monjo Hoan, el qual ens oferirà un dels paisatges més impressionants de la naturalesa, ja que podrem gaudir del canvi de color de la fulla del bosc de la tardor.\nAcabarem la jornada a la ciutat de Sucheon, on visitarem una de les viles tradicionals més interessants de Corea, la Nakaneupseong Village. Aquesta destaca per la seva muralla que data del període Joseon, construïda per protegir als seus habitants dels pirates japonesos, i de fet, és una de les millors preservades de Corea, que ens delectarà amb els seus carrerons empedrats que desemboquen en hortets i cases d’arquitectura tradicionals.\nTrasllat fins a l’hotel de Suncheon un passarem la propera nit. Dinarem en ruta en un restaurant local i soparem en un restaurant de la ciutat. Allotjament.\nEsmorzar i sortida amb maletes fent camí cap a la ciutat portuària de Yeosu, situada a la costa sud de Corea, la qual es troba envoltada de nombrosíssimes illetes, els quals dibuixen un litoral espectacular que val la pena conèixer. Per gaudir de les increïbles vistes, agafarem el telefèric que connecta la península amb l’illa de Dolsan.\nTot seguit continuarem fins a l’illa d’Odongdo, una petita illa unida a terra ferma per una carretera que ens meravellarà amb els seus paisatges escarpats on es poden trobar fins a una setantena de flors silvestres, boscs de bambú i si la sort ens acompanya, la podrem visitar en la seva màxima esplendor, quan les camèlies florides tenyeixen l’illa d’un magnífic color escarlata!\nDinar en ruta i ens dirigim ja cap a la cosmopolita ciutat de Busan, una animada ciutat portuària que té molt per oferir-nos. Aquest vespre soparem a un restaurant local. Allotjament.\nEsmorzar a l’hotel. Avui visitarem Busan abans de traslladar-nos cap a Gyeongju on dormirem aquest vespre.\nAl llarg del dia, veurem entre altres la Torre Busan, considerat un dels símbols de la ciutat i visitarem també dos mercats: el de Kukje, el mercat tradicional més representatiu de la ciutat, que s’estén al llarg de diversos carrers plens de paradetes que s’ha convertit en un punt de trobada i en un bulliciós espai comercial on es poden trobar les millors ofertes i una varietat inimaginable de productes que sense dubte, captaran la nostra atenció i ens aproparem fins al mercat del peix de Jagalchi, considerat un dels més grans del país, on es poden trobar tota classe d’animals marins, entre els quals destaquen els crancs i les anguiles, dos clàssics de Busan.\nDinarem a un restaurant local i a continuació ens aproparem fins a Oryukdo Skywalk, una passarel·la panoràmica de vidre situada en un penya-segat a 35 metres d’alçada, que ha esdevingut un indret molt pintoresc i fascinant, des d’on es pot gaudir de les espectaculars vistes de la costa, el mar blau, i les illes que envolten la península.\nDesprés d’aquesta experiència única, encara ens queda molt per veure i ens aproparem fins a l’illa de Dongbaekseom que ens oferirà també magnífiques vistes de la costa, bells paisatges on predominen les camèlies i els pinars. Acabarem les visites a la platja d’Haeundae, probablement la més coneguda del país i tot un símbol a la ciutat!\nA continuació, pujarem a l’autocar i ens dirigirem cap a la ciutat de Gyeongju, coneguda popularment, per ser un autèntic museu a l’aire lliure, amb una gran riquesa patrimonial que sorprèn a tots els seus visitants i que és única a Corea.\nAl vespre, soparem a un restaurant local i trasllat a l’hotel on ens allotjarem les dues properes nits.\nEsmorzar a l’hotel i visita de Gyeongju, la ciutat que acull més tombes, pagodes, estàtues budistes i palaus en ruïnes que qualsevol altre indret del país; que li confereix una bellesa excepcional. Aquests vestigis han estat heretats de l’antic regne Silla, que governà el país entre el 57 aC fins al 935 de la nostra era.\nIniciarem les visites apropant-nos fins al centre on se situa el Museu Nacional de la ciutat, que és probablement el millor museu d’història de Corea, on s’aprecia la rellevància històrica d’aquesta antiga ciutat i on s’exposen joies, armes i altres objectes cerimonials de la dinastia Silla.\nSeguim fins a l’enorme Park Tumuli, on es conserven fins a 23 tombes dels reis Silla i els seus familiars i visitarem Anapji Pond, un llac artificial que una vegada fou el lloc de lleure i descans de la dinastia Silla.\nDesprés de dinar a un restaurant, ens dirigirem cap a l’est de la ciutat on descobrirem altres tresors que no ens podem perdre, com la cova de Seokguram. Enmig de les muntanyes, s’enclava aquesta cova budista de fama mundial, declarada Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO, un indret màgic on descansa una estàtua de Buda envoltada de més de tres dotzenes de guardians i altres figures.\nL’última parada d’avui serà al Temple de Bulguksa. Erigit sobre terrasses de pedra, entre pinars i jardins de lliris, aquest històric temple és el màxim exponent de l’arquitectura Silla i posseeix nombroses relíquies culturals, com diverses pagodes amb riques decoracions, talles religioses i un santuari.\nAcabarem el dia sopant en un restaurant local. Allotjament.\nGyeongju – Mont Seorak\nEsmorzar i sortida amb maletes en direcció a Sokho, ciutat situada al nord-est de la península. De camí, dinarem en ruta en un restaurant.\nJa la tarda, ens aturarem al Parc Provincial de Naksan on visitarem el temple budista de Naksana. Amb més de mil tres-cent anys d’història i fundat per la dinastia Silla, aquest temple ens ofereix una inigualable i sublim perspectiva amb vistes al mar. Descobrirem entre altres, la seva gran pagoda de pedra de set nivells, els pavellons i altres elements culturals que ens sorprendran.\nEn acabar, ens dirigirem cap a Seorak, una regió de les més belles i emblemàtiques del país, on se situa el Park Nacional de Seoraksan, el qual visitarem demà. Avui soparem a un restaurant local. Allotjament.\nMont Seorak – Seoul\nEsmorzar a l’hotel. Avui serà un dels dies més especials per tots els amants de la natura, ja que visitarem el Parc Nacional de Seorak, declarat Reserva de la Biosfera per la UNESCO. Es tracta d’un dels parcs més bonics i estimats pels coreans, emblemàtic per les seves curioses formacions rocoses i les restes de diferents temples de la dinastia Silla. Sense cap gènere de dubte, avui serà una grata experiència per a tots els amants de la natura i l’excursionisme.\nUna vegada arribem al Parc agafarem un telefèric per gaudir de la magnífica vista aèria que el Parc ens brinda mentre pugem a la fortalesa de Gwongeumseong, on descansen les restes d’una antiga fortalesa que data del segle XIII, i que val la pena visitar.\nA continuació, us proposem gaudir d’un recorregut a peu per la vall, una experiència de les més boniques del dia, on connectarem amb la natura i veurem els canviants colors de les fulles a la tardor!\nFinalment, visitarem el temple budista més conegut del Parc, el Sinheunsa, fundat l’any 652, i que ha estat reconstruït i restaurant en diverses ocasions. Al llarg de la visita, podrem observar els quatre reis celestials i la sala principal amb tres estàtues daurades que representen diverses encarnacions de Buda.\nDesprés de dinar en un restaurant, ja serà hora de continuar cap a Seoul on ens allotjarem les darreres tres nits. Sopar en un restaurant local i allotjament.\nEsmorzar a l’hotel i sortida en autocar en direcció nord cap a la frontera on visitarem la DMZ, la Zona Desmilitaritzada, una franja de seguretat militar establerta el 27 de juliol de 1953, després de la firma de l’alto al foc de la Guerra de Corea, la qual separa Corea del Nord i Corea del Sud. Flanquejada per les dues bandes amb estructures antitancs, tanques electrificades i tropes disposades a entrar en combat, és un lloc sinistre on es palpa la tensió, però el més surrealista de tot és que s’ha convertit en una insòlita destinació turística, amb diversos punts d’observació que permeten acostar-se a la veïna Corea del Nord. Aquesta serà, una visita ineludible pels amats de la història i els col·leccionistes d’experiències originals!\nRealitzarem una visita guiada de la zona per conèixer entre altres punts, el Pont de la Llibertat, el teatre i la sala d’exposicions on coneixerem la història recent del país i també visitarem el conegut Tercer Túnel d’Infiltració. Al llarg del temps, i especialment des de 1974 s’han trobat fins a quatre túnels de característiques similars que passen per sota de la DMZ, excavats pels nord-coreans amb la finalitat de llançar un atac sorpresa en cas de conflicte, i nosaltres tindrem l’oportunitat de visitar-ne un d’ells!\nUn altre dels punts emblemàtics d’aquesta àrea és l’Observatori Dora, punt on podrem albirar Corea del Nord. De fet, en dies de bona visibilitat, es pot arribar a distingir la ciutat nord-coreana de Kaesong amb el seu complex industrial.\nAbans de tornar a Seoul, encara tindrem una estoneta per visitar l’Estació de tren de Dorasan, una estació que connecta les dues Corees. Aquesta infraestructura s’alça com un símbol d’esperança davant la hipotètica reunificació dels dos països, on les flamants instal·lacions duaneres construïdes l’any 2002 segueixen en desús.\nRetorn a Seoul per dinar a un restaurant local i a la tarda, visitarem el Mercat de Gwangjang, el mercat de teles de Seoul, que cobra vida a la tarda i al vespre quan els visitants i locals atrets per les aromes de les paradetes de menjar omplen el mercat.\nTambé gaudirem de l’espectacle Nanta, una obra creada per una de les companyies de teatre més talentoses del país, que ofereix al públic un humorístic espectacle no verbal que combina música, acrobàcia, arts marcials i habilitats culinàries. Acabada la funció, anirem a sopar a un restaurant. Allotjament.\nEsmorzar i sortida amb autocar per dirigir-nos cap a la ciutat de Suwon on visitarem la impressionant Fortalesa de Hwaseong. Construïda com a mostra de devoció filial i molt danyada durant el període colonial a principis del s. XX i en la Guerra de Corea, la restauració d’aquesta fortalesa declarada Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO, es va iniciar a la dècada dels setanta i quasi ha conclòs. La conservació dels plànols originals, ha permès que la muralla de 5,5 km de llarg i el palau d’Haengung, on residia el rei durant les seves visites a Suwon, s’hagin pogut reconstruir amb extrema fidelitat històrica.\nDesprés de dinar a un restaurant local, ens traslladarem de nou a la capital coreana per fer un passeig pel carrer comercial de Myeongdong i descobrir el Mercat de Namdaemun, on encara tindrem una estoneta lliure per passejar i fer les últimes compres del viatge. Es tracta d’un bulliciós i animat mercat, considerat el més gran del país, el qual està obert nit i dia, i que disposa de centenars de paradetes on es ven des de roba fins a artesania i complements. I pels amants de la cuina asiàtica, aquí podreu degustar alguns plats típics com el sujebi, o fideus kalguksu casolans i els tradicionals bibimbaps, que si recordeu, els vam aprendre a cuinar el primer dia!\nSoparem a un restaurant local i trasllat fins al nostre hotel. Allotjament.\nEsmorzar i a l’hora convinguda sortida cap a l’aeroport de Seoul per facturar els equipatges i prendre el vol de Barcelona via una ciutat europea. En arribar, i després de passar el control de passaports i recollir els equipatges, l’autocar del Club del Viatger ens retornarà als mateixos punts de recollida del primer dia.\nVols Barcelona – Seoul – Barcelona via una ciutat europea\nGuies locals castellanoparlants durant tot el viatge\nLes visites especificades en el programa amb totes les entrades incloses\n4 nits, no consecutives, a l’hotel L7 Myeongdong de 4* o similar a Seoul\n1 nit a un hotel Gwangju Holiday Inn de 4* o similar a Gwangju\n1 nit a l’hotel Suncheon Ecograd Hotel de 4* o similar a Suncheon\n1 nit a l’hotel Busan Crown Harbor de 4* o similar a Busan\n1 nit a l’hotel Gyeongju Suites Hotel de 4* o similar a Gyeongju\n1 nit a l’hotel Seorak Kensington Hotel de 4* o similar a Seorak\nPensió completa durant tot el viatge, des del sopar del segon dia fins a l’esmorzar del darrer dia\nEntrades per l’espectacle Nanta\nAssegurança d’anul·lació del viatge que es pot adquirir de forma opcional a les oficines del Club del Viatger amb un cost addicional de 125€. Informeu-vos també a les nostres oficines de les assegurances de lliure desestimació a un cost addicional.\n• 1r dipòsit de pagament de 1.500€ abans del 1 de juny 2020\n• Resta a pagar abans del 20 d’agost 2020


Lloguer de cotxes Cobar - Llogar un cotxe a Cobar\nLloguer de cotxes Cobar\nLloguer de cotxes a Cobar\nLloguer cotxes en Cobar\nEl lloguer de cotxes a Cobar és possible si heu reservat el vostre vehicle de lloguer tan aviat com sigui possible. Per descomptat, encara hi ha moltes més opcions al cotxe, de manera que podeu estalviar fins a un 15-40% del preu del lloguer del cotxe. Compareu les companyies de lloguer de cotxes amb el llogar un cotxe a Cobar i tria el vehicle adequat per a tu i reserva’t en línia. Feu-ho còmodament des de casa.\nLa majoria de les companyies de lloguer de cotxes ofereixen serveis de lloguer de cotxes Cobar, de manera que el lloc de recollida i lliurament de l’automòbil pot ser diferent. Òbviament, s’ha de tenir en compte, i abans de la reserva, cal indicar si volem llogar un cotxe a un altre país.\nLlogar un cotxe a Cobar - Lloguer de cotxes Austràlia Aeroport\nA Austràlia, hi ha moltes ciutats que poden llogar un cotxe a un aeroport o fins i tot triar l’aeroport per lliurar el cotxe. Per descomptat, en el cas de llogar un cotxe a Cobar, tenim la possibilitat de marcar un lloc de lliurament diferent des de la ubicació del cotxe. Així doncs, si el lloguer de cotxes a Cobar, Austràlia no es troba en un aeroport, però suposem que sortir del país, anem a volar per via aèria, llavors podeu triar l’aeroport de destinació de lloguer de cotxes a Austràlia de totes maneres.\nReserveu un cotxe en línia i trieu entre moltes de les localitats de lloguer cotxes en Cobar o si viatgeu amb avió, és possible llogar cotxes a Austràlia en aeroports com ara lloguer d’aeroports: Adelaide, Brisbane, Cairns, Darwin, Gold Coast, Hobart, Perth, Townsville.


Construïm una comunitat: Kaana\nConstruïm una comunitat\nTot el concepte d’iniciar un moviment, una creença i una idea solia ser una figura del discurs. Penseu-hi un segon: quants ciutadans mitjans tenen l’oportunitat de fer coses extraordinàries dins de la societat?\nAleshores, el naixement d'Internet ho va canviar tot, concretament les xarxes socials. Tant se val si sou un nen de la zona alta o un pagès que viu en un racó remot de la Terra, teniu el poder de crear seguidors i comunitats amb connectivitat a Internet.\nAmb les xarxes socials, tothom pot crear un grup, difondre un missatge pels continents i, sí, crear contingut viral. No cal ser polític, famós ni magnat empresarial per aconseguir coses fantàstiques amb les xarxes socials. Tot el que necessiteu és una idea, l'enfocament correcte i voilà, màgia. És fàcil que algú pugui ascendir a l’estrellat i esdevenir un heroi o un model a seguir amb les xarxes socials.\nReconeix la teva gent\nSabem que els ocells d’una ploma fan festa junts, i com més, millor. Identifiqueu els punts forts, la passió i els interessos. Esteu escriptor interessat en les ressenyes de llibres? O un aficionat a la pesca que vulgui prescriure alguns consells daurats sobre la captura de salmó Chinook? Potser sou un aspirant a cantant que desitgi compartir el vostre talent amb una comunitat virtual?\nSigui el que sigui, ho sapigueu millor i voldreu connectar-vos amb persones que alimenten la flama al vostre interior. Per tant, busqueu el vostre grup, deixeu-vos impactar i inspireu-vos per membres afins. És possible que tingueu poques paraules sobre com són els vostres col·legues o familiars, però teniu el control total de la vostra empresa al món virtual. Tria amb prudència i crea un seguiment que aporti valor i felicitat a la teva vida.\nEls comptes de xarxes socials inactius són com edificis abandonats; poques persones (excepte investigadors atrevits i entremaliats) els cuiden. Si esteu interessats en crear una comunitat en línia, haureu d’implicar-vos regularment per mantenir-vos rellevants, igual que la vida real. És probable que algú que deixi una publicació o una actualització de l’estat de tres paraules cada dos mesos no afecti.\nLes xarxes socials us faciliten la creació de comunitats sobre la marxa, però això no vol dir que puguem ser mandrosos. Un cop hàgiu establert un grup de xarxes socials, recordeu de compartir contingut atractiu que susciti converses, estimuli les ments o demostri que encara us interessa.\nPresteu atenció a les tendències\nTotes les converses són de doble sentit; no podem insistir-hi prou. És possible que tingueu mil coses a dir, però la gent s’ha d’interessar o no guanyareu tracció. Imagineu-vos que algú parli en llatí antic als carrers, segur que compartiu els secrets de la immortalitat, però ningú no entén un lingo mort. Quina és la millor manera d'assegurar-vos que feu clic amb la vostra comunitat objectiu? Obteniu informació sobre què parla la gent, xategeu amb els membres i descobreixin idees interessants de tots els que compartiu el vostre interès.\nAneu amb compte de no confondre l’observació de tendències amb el comerç de dades astut. Creiem que si esteu interessats en esbrinar alguna cosa, només cal que feu les preguntes directament sense amagar-vos darrere d’intencions insidioses (com enquestes pretensioses). Aprèn, ensenya i difon la bondat i la teva comunitat creixerà en poc temps. A Kaana, l'usuari és el primer. Sempre. Uniu-vos a la nostra plataforma de xarxes socials integrada i gratuïta per començar a construir la vostra comunitat de somnis sense "peros", "si" o "maybes".\nEls teus peeps són aquí mateix esperant-te!\nPublicat a: Community PeopleEtiquetat:BuildingOpportunityPeopleSocial MediaSocietyTrends\nAnterior: Desempaquetant la Kaana Vision\nPròxim: Plataforma Kaana: funcions de seguretat i integritat


Josep Royo i Joan Miró: Els tapissos\n“Jo vaig entrar a treballar a la Casa Aymat de Sant Cugat quan tenia catorze anys, el 1959. No és que aleshores estigués interessat pels tapissos, em calia treballar i guanyar diners”. Josep Royo havia nascut el 1945 a Barcelona. El pare, un artesà que pintava porcellanes i copes de vidre, havia mort quan la seva mare estava embarassada dels bessons. El germà de la mare els va acollir a la seva casa de Sant Cugat del Vallès. Amb dotze anys, el 1957, va a l’Escola d’Art del Casal Parroquial. Allí coneix d’altres inquiets joves que el faran apropar-se a la literatura, a la pintura, al jazz... I amb catorze anys, decideix deixar l’escola per posar-se a treballar.\nLa fàbrica “Alfombras y tapices Aymat, S.A.” havia estat creada el 1920 per Tomàs Aymat (Tarragona, 1891 – Barcelona, 1944). Aquest, havia estudiat a Llotja (Barcelona) i anà amb una beca a París a estudiar la tècnica del tapís tradicional. Des del 1926 estava en un nou i bell edifici del carrer Villà núm. 68, prop de l’estació dels Ferrocarrils Catalans. L’anomenada Casa Aymat produïa bàsicament catifes per a la burgesia catalana i institucions (Parlament de Catalunya, Ajuntament de Barcelona...). També tenia una petita secció de tapissos amb telers d’alt lliç fets amb la tècnica tradicional (francesa) de Gobelins. L’any 1955 l’industrial del tèxtil Miquel Samaranch es va fer càrrec de la Casa Aymat, iniciant una nova etapa on, tot i que les catifes procuraven el manteniment de la fàbrica, es potenciaria la secció de tapissos obrint-se a la nova tècnica que a França havia desenvolupat Jean Lurçat. El 1957 Miquel Samaranch envia el jove artista santcugatenc Josep Grau-Garriga a París, per aprendre amb Jean Lurçat.\nEstic assegut davant del Josep Royo, al Museu d’Art Modern de Tarragona, al carrer de Santa Anna, aprofitant l’exposició “Miró-Royo. La Farinera, el teler del món” (del 16-9-08 al 16-11-08). Estem enregistrant una entrevista pel documental “Sant Cugat i l’Escola Catalana de Tapís”. Em continua explicant: “El meu professor fou Vicente Pascual que provenia de la “Real Fábrica de Tapices” de Madrid i que en Miquel Samaranch havia fet venir a Sant Cugat per crear un altre cop la secció de tapissos. Aquell any 1959 vam entrar a treballar tres aprenents: Joan Aymerich, jo i Antoni Busquets. El primer seria alcalde de Sant Cugat (del 1987 al 1999). Amb Vicente Pascual vaig aprendre l’ofici, a fer tapissos tradicionals, gòtics”.\nAviat Royo anirà, a les tardes, a estudiar a l’Escola Massana de Barcelona. En paral·lel, tenim Grau-Garriga aprenent la tècnica de Lurçat: “cartrons” (dibuixos previs) amb seccions numerades segons els colors, la reducció del nombre de colors a trenta-tres, temàtiques actuals... Neix una nova manera de fer i entendre el tapís a Espanya radicalment diferent de la que es feia a Madrid. D’aquí sorgirà el nom d’”Escola Catalana de Tapís”. La senyora Mercè Viñas, vídua de Miquel Samaranch, em remarca en una entrevista pel mateix documental: “La idea primordial era portar el nom de Catalunya a fora. Anàvem a les Biennals de Lausana amb el nom de Catalunya. En aquella època no es podia posar enlloc el nom de Catalunya. Ens la vam jugar molt”. La seva filla, Rosa Samaranch Viñas, ens continuava explicant: “La meva mare, Mercè Viñas Trueta, és neboda del famós metge traumatòleg Josep Trueta Raspall (1897-1977), que va haver d’exiliar-se a Anglaterra en acabar la Guerra Civil. La família l’anàvem a veure a Perpinyà i quan anys més tard ja va poder fer algun viatge a Barcelona, el pare li explicà el projecte de “l’Escola Catalana de Tapís”. S’entusiasmà i, com que era molt amic de Joan Miró, va promoure que aquest la conegués i li donés suport”. Fullejant els àlbums de fotografies de la família Samaranch Viñas sobre la Casa Aymat, vaig trobar una sèrie de fotografies (del 5 d’octubre de 1960) en les quals hi veiem Miró visitant aquella fàbrica.\nQuan Grau-Garriga torna de França, el 1959, comença a fer “cartrons” a la manera de Lurçat, però aviat s’obrirà a noves perspectives. Serà en aquells anys de principis dels seixanta quan començarà (ell, i per extensió, alguns altres components de la secció de tapissos de la Casa Aymat) a incorporar materials ordinaris, no nobles, als tapissos; com llanes de diversos gruixos, jute, espart, filferro... i, fonamentalment, a cercar la no-figuració estricta, l’abstracció. Diu Grau-Garriga: “També per allà hi havia els sacs que servien per embolicar les catifes... Jo vaig preparar un “cartró” amb aquestes noves idees. Però el Vicente Pascual, que venia de la tradició del tapís clàssic i que ja l’havíem pervertit una mica, havent d’acceptar les noves tècniques del Lurçat, va dir que allò no es faria a la secció de tapís. Bé, vaig anar a fer la prova amb una noia de la secció de catifes i amb un encarregat que havia treballat amb el Tomàs Aymat abans de la guerra. El Miquel Samaranch estava per allà encuriosit. En un moment determinat, em calia algun material vermell i li vaig dir que, com el color de la seva corbata. Aquest, no s’ho va pensar dues vegades i me la va donar per incorporar-la a aquell tapís”.\nCom a conseqüència d’aquesta nova línia de treball, Grau-Garriga (director artístic de la Casa Aymat), comença a encarregar “cartrons” a joves artistes com Antoni Tàpies, Josep Maria Subirachs, Joan Josep Tharrats, Josep Guinovart... Els tapissos, l’art tèxtil, adquireixen una considerable importància dins del panorama de l’art català d’aquells anys.\nTambé a l’arxiu particular de la família Samaranch Viñas he pogut consultar una carta de Miró a Miquel Samaranch, del 19-5-1968. Diu: “Volgut amic. Per tranquil·litzar-vos dec dir que tindré per un honor en col·laborar en la Escola Catalana de la Tapisseria. El meu programa de treball segueix un ordre molt rigorós i disciplinat, altrament no em seria possible organitzar res. Aquesta tardor, després de la tongada de grans exposicions, d’una importància capital per mi, començarem la feina, en la què ja aniré pensant d’una manera concreta, en les vacances d’aquest estiu...”. És a dir, en aquells mesos d’estada al mas de Mont-roig. Miró sempre s’havia sentit atret per l’art popular, per l’artesania. Als anys quaranta, havia fet algunes peces de ceràmica amb Josep Llorens Artigas. Quan aquest va presentar l’exposició “Cerámicas de gres. Gran fuego” a las Galeries Laietanes (febrer del 1951), Miró va decidir que era el moment d’endegar una col·laboració més important. I curiosament s’inicia a Mont-roig. Escriu Francesc Miralles, en el llibre “Llorens Artigas. Catàleg d’obra” (Edicions Polígrafa, 1992), a la pàg. 72: “Començaren a treballar el 1953. A Mont-roig. Allí decidiren el que farien...”. D’aquest treball sortirien els famosos murals de ceràmica que estan arreu del món. Ara Miró iniciaria una altra vessant dins de la seva producció artística, l’art tèxtil. Del 1970 al 1980 faria 7 grans tapissos murals i 32 tapissos de petit format (“Sobreteixims”).\nAquell 1968 fou un any molt important per a Miró. Com a conseqüència dels seus 75 anys, s’organitzen exposicions. Entre d’altres, cal remarcar les retrospectives de la Fondation Maeght de Saint Paul de Vence i la primera a Barcelona des de la Guerra Civil, la de l’Antic Hospital de Santa Creu. També acaba, a Gallifa (amb els Artigas: Josep Llorens Artigas i el seu fill Joan Gardy Artigas), el mural per a la mateixa Fondation Maeght. El juny farà el seu darrer viatge als Estats Units. I comença el 1969 amb l’exposició “Miró otro” del Col·legi d’Arquitectes de Barcelona i una altra retrospectiva a Munic. Amb els Artigas, fa el mural per a l’Exposició Universal d’Osaka de l’any següent. Al novembre viatja per segona vegada al Japó.\nTot això és el que Miró tenia entre mans quan li escrivia al Miquel Samaranch acceptant treballar amb la Casa Aymat de Sant Cugat del Vallès. En una entrevista enregistrada a Josep Grau-Garriga, per a un altre documental que estic preparant, aquest explica: “A Miró, anteriorment a la col·laboració amb la Casa Aymat, li havien fet un tapís amb la tècnica tradicional (als “Gobelins”). Em va ensenyar la fotografia i, per demostrar-me que el que féiem a Sant Cugat era el que realment l’interessava, d’una manera una mica teatral, va trencar la fotografia davant meu”.\nD’aquest contacte amb la Casa Aymat, a finals dels seixanta (devia ser a inicis del 1969), ens comenta Rosa Samaranch Viñas: “La fàbrica Aymat tot i tenir tanta llana sempre estava molt neta, sempre hi havia persones escombrant i netejant doncs freqüentment, hi havia visites. Tot d’una Miró va començar a agafar els materials que tenia a mà, jute i llanes de les catifes, i els va escampar per terra. Va quedar fascinar pel que ell mateix havia composat allà. Mentre estàvem parlant una mica més enllà, va venir un empleat i va començar a arreplegar-ho tot ràpidament davant la desesperació de Miró”. Als fons de la “Fundació Miró” de Barcelona hi ha dos dibuixos preparatoris del que seria el primer tapís, el dit “Tapís de Tarragona” (1970). Estan datats el 27-9-1968 i l’11-7-1969. Curiosament, el primer devia ser dels darrers dies de l’estada de les vacances a Mont-roig del 1968 i l’altre dels primers de l’any següent.\nMentre, Josep Royo exposava un parell o tres de tapissos seus en una exposició col·lectiva a la Sala Gaspar de Barcelona (1969). Explica Royo: “Miró, que anava regularment a aquella galeria, va demanar a un dels Gaspar que m’avisessin per tal de veure’ns i per parlar de la possibilitat de treballar conjuntament. Quan l’endemà ens vam trobar a la galeria, el Miró, sorprès d’estar davant d’un noi de vint-i-quatre anys, va dir-me que amb qui volia parlar era amb el meu pare. El Gaspar va haver d’explicar-li que a qui buscava era a mi”. D’aquesta manera va iniciar-se concretament el primer treball de Joan Miró amb Josep Royo, i a la Casa Aymat de Sant Cugat. A principis del 1970 el matrimoni Samaranch (Miquel Samaranch i Mercè Viñas) va viatjar a Palma de Mallorca per visitar el taller de Son Abrines, on Miró havia fet un dibuix a grandària real com a model del que seria el “Tapís de Tarragona”. Mentre, Miró faria amb els Artigas el gran mural de ceràmica de l’aeroport de Barcelona.\nEl 31 de desembre de 1966 la filla de Joan Miró, Maria Dolors, té un molt greu accident en un pas a nivell de Mont-roig quan anava a tornar la seva sogre (la Maria “Cutí”) a la casa que tenien a la partida d’els Prats, a tocar del mar. El fort pendent del camí, venint des de la carretera (la Nacional 340) per accedir a la via, va ocasionar que no veiés aquell tren que venia des de Cambrils i que el cotxe anés a parar contra una olivera un centenar de metres més enllà, cap a l’estació de tren de Mont-roig. Curiosament Miró havia pintat aquest mateix indret el 1915 (“La cabana del guarda-vies”). M’ho explica (com tantes i tantes coses relacionades amb Miró i Mont-roig) l’Angelina Rovira, ara vicepresidenta del Centre Miró i abans (molts anys, del 1955 al 1975) filla dels masovers del “Mas Miró”. Em diu que feia pocs dies que Maria Dolors Miró s’havia casat en segones núpcies amb Teodoro Punyet, de Mont-roig; exactament el 22 de desembre, nou dies abans.\nMentre que la Maria “Cutí”, miraculosament, tan sols va rebre una munió de cops, la Maria Dolors Miró, la seva jove, va arribar a la clínica Monegal de Tarragona molt malament. El Dr. Capell pensava que no quedava més remei que amputar-li la cama. Em comenta Rosa Maria Martí, esposa del Doctor Rafael Orozco Delclós (1938-2005), de l’equip del Dr. Capell, que al veure que era una persona jove (tenia 35 anys) va intentar fer tot el possible per salvar-li la cama. Quan va ingressar, en aquella nit de Cap d’Any, no sabien qui era. El Teo Punyet l’havia dut a la Monegal tot recordant que anteriorment el Dr. Orozco ja havia tractat, temps enrere i satisfactòriament, la seva mare. Quan la Maria Dolors Miró va despertar, va explicar que era la filla de Joan Miró i va demanar que avisessin els seus pares.\nMiró va aconseguir que el Dr. Josep Trueta, amic seu, vingués d’Oxford per veure la situació. Més endavant, una persona del seu equip, el Dr. Esteban de Miguel, també li va fer el seguiment. Afegeix Rosa Maria Martí que el seu marit li deia que la Maria Dolors Miró tenia una voluntat de ferro. Al sortir de la clínica va anar, durant uns tres mesos, a casa del Dr. Orozco a fer la recuperació. Aquell desgraciat fet va dur a una bona amistat entre ambdues famílies. Recorda que fins i tot Miró va convidar-los algun dia de l’estiu següent (1966) a anar al mas i a banyar-se a la platja de la Pixerota. Continua dient-me l’Angelina Rovira que la Maria Dolors Miró va estar a l’hospital uns tres mesos, i uns sis mesos enguixada. Durant mesos va estar-se al Mas Miró, doncs havia d’anar regularment de visita a Tarragona. En el procés de recuperació de la mobilitat de la cama, l’ajudava la pròpia Angelina. No fou fins la tardor del 1966 que, finalment, ja va poder marxar a Palma de Mallorca.\nAleshores el Dr. Orozco estava treballant en el projecte de l’Hospital de la Creu Roja de Tarragona (avinguda de Maria Cristina, 17), que encapçalava Joaquín de Muller y de Abadal. I Miró, en agraïment per tot el que havia fet per la seva filla, va decidir fer la donació del que seria el seu primer tapís, el “Tapís de Tarragona” (1970). Es va fer, amb la col·laboració de Josep Royo, a la “Casa Aymat” de Sant Cugat del Vallès. Ja hem vist que el Dr. Trueta era amic de Joan Miró i, a més, per acabar d’arrodonir la relació “tapissera” que mou aquest text, l’esposa del propietari (Miquel Samaranch) de la “Casa Aymat” de Sant Cugat del Vallès, Mercè Viñas, era neboda del doctor Trueta.\nEs conserven dos dibuixos preparatoris del que seria el “Tapís de Tarragona”. En el primer, ja hi són molt evidents el personatge central (un nen?) tocant la lluna i la característica estrella mironiana enmig del cel. Finalment Miró farà una pintura, oli damunt tela, el dit “cartró” en l’argot tapisser, que feia 140 x 211 cm. El tapís seria de 280 x 400; així doncs, aquest era una mica comprimit horitzontalment en relació al dibuix. El dibuix final ja el trobem en una fotografia corresponent a la visita que els Samaranch fan al taller de Son Abrines. Penso que devia ser el 15 de gener de 1970. He pogut veure un dibuix de Miró fet en un quadern (que guarden els fills Samaranch), d’aquesta data, i que duu la dedicatòria: “A Mercè i Miquel Samaranch, amb tot afecte”.\nEn el llibre “Royo (a Miró, a Sant Cugat)” de Josep Canals (Ajuntament de Sant Cugat, 1993), a la pàg. 31 s’hi diu: “el mes de març de 1970 es comença a treballar en el projecte...”. També hi ha una sèrie de fotografies (de Carles Cabanes) on hi veiem Miró i Royo, primer davant de la pintura i després amb el tapís fent-se al teler. Aquesta pintura també la va cedir Joan Miró per obtenir fons per a l’Escola d’Infermeria de Tarragona. La va adquirir Banca Catalana. Durant molts anys va estar exposada al vestíbul de la seu central a la Diagonal de Barcelona, davant de “El Corte Inglés”. En aquell llibre “Tapís de Tarragona” editat per la Sala Gaspar (1972), Josep Royo explicava: “Treballar amb Joan Miró m’ha exigit un esforç de superació constant i enriquidor en molts aspectes...”, i destaca “el seu gust pel treball artesà com a mitjà d’expressió que colpeix contundentment l’home d’avui precisament perquè té arrels molts llunyanes...”.\nLa presentació pública del “Tapís de Tarragona” es va fer al setembre de 1970 a la Sala Gaspar de Barcelona. A més, per ajudar econòmicament, es va editar un llibre (en un estoig) amb una tirada de 100 exemplars que contenia vuit litografies de Miró i uns textos de Rafael Orozco, Maria Lluïsa Borràs i Josep Royo. També se’n van fer 1.000 reproduccions del mateix llibre. El 21 de novembre el tapís es va traslladar a Tarragona. A la inauguració del “Tapís de Tarragona” hi van assistir l’esposa del pintor, Pilar Juncosa, la seva filla Maria Dolors, el pintor Antoni Tàpies, els galeristes (els cosins) Joan i Miquel Gaspar, els estudiosos mironians Jacques Dupin i Daniel Lelong, i (entre d’altres), naturalment, Josep Royo. El tapís va quedar instal·lat al vestíbul de l’Hospital de la Creu Roja; hi seria gairebé durant vint-i-cinc anys. Quan va tancar l’hospital el tapís es va quedar a Tarragona; Miró havia disposat, en la donació, que havia de quedar-se a la ciutat, que en cap cas el podien traslladar a la seu central de la Creu Roja a Madrid.\nAquest acte oficial de la inauguració del tapís devia ser al matí del dissabte 12 de desembre. Deia Francesc Vicens, que va ser el primer director de la Fundació Miró, en el llibre (que vaig fer el 2003 conjuntament amb el meu company J.M. García Ferrer, a la pàg. 139): “El paper que havia jugat Joan Prats respecte a Miró, el va passar a ocupar la Maria Lluïsa Borràs a la seva mort...”. Aquell 12 de desembre, a Montserrat, s’havien tancat uns tres-cents intel·lectuals per protestar contra el judici de Burgos (3 de desembre) a setze persones de l’entorn d’ETA, a nou dels quals se’ls hi demanava la pena de mort. Continua F. Vicens: “Ella (M. L. Borràs) estava assabentada de la tancada a Montserrat, doncs li havien demanat que Miró hi fos... En un dinar que es va fer a Tarragona no es va parlar clarament que s’anés a produir la tancada, però sí que vaig conèixer que tots els assistents es desplaçarien, en processó de cotxes, fins al monestir de Montserrat, per quedar-se tancats com a protesta... Miró es va deixar portar per tot el grup d’amics... La tancada va tenir lloc del 12 al 14 de desembre... Miró, que era una persona ja gran, només va ser-hi unes hores del primer dia. Va poder sortir just abans que arribés la policia i fes el setge del recinte amb totes les persones a dintre...”.\nSabem per Pere Portabella: “Deuria ser a mitja tarda... que m’avisen que Joan Miró està a la porta sol·licitant entrar, venien de Tarragona amb Antoni Tàpies, la seva dona Teresa i d’altres amics. Abans de la nit jo vaig exposar als assistents... de demanar a Miró que es retirés agraint-li la seva presència... Li vaig demanar que si no tenia inconvenient comunicaríem a la premsa internacional que havia estat a Montserrat...”.\nCasualment el “Tapís de Tarragona”, que neix del terrible accident de la filla de Miró, que és l’expressió de la seva gratitud i del suport al nou hospital, anirà lligat a la solidaritat política de Miró amb un dels moments més importants de la lluita dels intel·lectuals catalans contra el franquisme. Durant els actes del “Centenari Miró” (1993), el “Tapís de Tarragona” va ser exposat al Museu d’Art Modern de Tarragona i el 1994 al pati del Palau de la Diputació en la presentació del llibre “El crit de la terra. Joan Miró i el Camp de Tarragona” de Daniel Giralt-Miracle. Després es va traslladar al Museu d’Història de Tarragona, a la Casa Castellarnau. El 28 de febrer de 2008, la Creu Roja de Tarragona, l’Ajuntament i la Diputació van signar un conveni pel qual el “Tapís de Tarragona” estaria dipositat al Museu d’Art Modern de Tarragona (MAMT), de la Diputació, per un període de deu anys, tot i que la propietat continua sent de la Creu Roja. De fet, el tapís ja havia arribat al MAMT el 17 de maig de 2007. S’hi va instal·lar provisionalment, degut a les obres que s’iniciaven el següent estiu. La presentació de la nova instal·lació del tapís es va fer aprofitant la important exposició “Miró-Royo, La Farinera, el teler del món” (del 16-9-08 al 16-11-08) al MAMT, al carrer de Santa Anna. Amb el mateix títol es va publicar un molt acurat llibre de Josep Maria Rosselló, amb pròleg de Rosa Maria Malet (directora de la Fundació Miró de Barcelona).\nTornant als fets lligats a l’elaboració del tapís, a l’arxiu particular de la família Samaranch Viñas he trobat una carta de Miró a Miquel Samaranch, del 15-12-70. Diu: “Amic Samaranch, us remeto una etiqueta per a ser cosida al tapís. He preferit fer-la enterament a mà, és per això que ha estat entretinguda un cert temps al taller, amb tots els incidents d’aquests darrers temps. Ara tindrem que anar pensant en la pròxima... versió...”. Aquesta etiqueta duu la data de 7 de juliol de 1970. També en un quadre de Miró, datat el desembre de 1972, i dedicat a Miquel Samaranch, hi podem llegir: “A Miquel Samaranch Amat que obrí nous horitzons a l’Escola Catalana de Tapisseria. Amb tot afecte”. Era el reconeixement de Miró a qui va ajudar a endegar la nova etapa del tapís a Catalunya.\nCom m’explicava Josep Grau-Garriga, fent el documental “Sant Cugat i l’Escola Catalana de Tapís” (2009), Miró havia tingut una experiència prèvia en els tapissos quan la important “Manufacture nationale des Gobelins” de París, (creada el 1662), havia reproduït algun dels seus quadres. Deia que Miró havia rebutjat aquells tapissos, doncs li semblava que eren una simple reproducció. No sé quines deurien ser aquestes reproduccions, però en una pàgina web dels “Gobelins” (1) s’esmenta que Miró hi va col·laborar els anys: “1966-1967, 1972-1973, 1976-1977, 1979”. Sí tinc constància de la reproducció del seu quadre “Hirondelle, amour” (del 1934), feta per “Gobelins” el 1980. Actualment, està en una sala de reunions (del primer pis) de la Fundació Miró. Allà vaig enregistrar-hi una part de l’entrevista del documental (2003) que vaig fer al Francesc Vicens. A “Gobelins”, s’hi devien sentir molt joiosos del treball, doncs per un costat surt reproduït, (gairebé a l’encapçalament), una de les pàgines web (2) i per l’altre, és el fons triat per Gerard de Hais (“Chef des Ateliers des Gobelins”) en el documental “Il telaio verticale” de la sèrie “Le tecniche e il gusto” d’Alberto Pellegrinetti, de la RAI. Com a curiositat, en el catàleg de l’exposició “Escola Catalana de Tapís (El tapís contemporani català)”, feta a la “Casa Aymat” de Sant Cugat (del 17 de març al 17 de maig de 2009), Francesc Miralles hi reprodueix una fotografia d’un “Tapís de Joan Miró, realitzat per l’esposa de J.V. Foix”. Ambdós, (tant el de “Gobelins” com aquest darrer) són tapissos plans, sense volum; on tan sols s’hi intenta reproduir el més fidelment possible el quadre original. També sabem que Miró havia fet quatre “cartrons” (1934) per a la col·leccionista Marie Cuttoli (relacionada amb tots els artistes d’avantguarda de l’època), perquè els reproduïssin com a tapissos.\nExplica Grau-Garriga en el documental “Josep Grau-Garriga” (2009), que el canvi en la concepció del tapís, que portarà a la creació del “tapís modern”, es produeix quan Jean Lurçat, amb qui ell va aprendre aquesta tècnica, cap als anys trenta del segle passat, decideix reduir la gran complexitat dels fils de l’ordit i les games de color d’aquells tapissos que l’únic que pretenien era fer una reproducció el més fidel possible dels “cartrons” o de pintures. Diu Grau-Garriga: “l’aberració és que feien un tapís que s’assemblés a una pintura”. En endavant, la gama de colors es reduiria a 33 i els fils d’ordit passarian de 20 a 12. Era un canvi radical, però encara eren tapissos plans. Calia cercar els volums. A finals dels seixanta, tan Josep Grau-Garriga com Josep Royo (ambdós de la “Casa Aymat” de Sant Cugat) treballaran ja en aquest camí. Quan Miró s’acosti a Royo per treballar-hi conjuntament, aquest ja tenia no tan sols una molt sòlida formació en “l’Art tèxtil” sinó que, a més, havia iniciat la recerca de noves formes i volums.\nEn aquell llibre “Royo (a Miró, a Sant Cugat)”, a la pàg. 33, Josep Royo explica que “l’any 1971... em va visitar Ramon Carreter, professor de ceràmica de l’Escola d’Arts i Oficis de Tarragona i em va proposar... de crear una aula de tapís en aquesta escola...”. Els primers mesos Royo es traslladava, en tren, dos dies a la setmana a Tarragona, des de Sant Cugat. I a la tardor d’aquell mateix any (1971) Royo va anar a viure, amb la seva mare, a Tarragona (al carrer Ramón y Cajal). Per acabar de cobrir les despeses originades en la elaboració del “Tapís de Tarragona”, els galeristes Gaspar van suggerir de fer-ne un altre, partint d’un altre original, que seria adquirit per un col·leccionista privat. Serà el dit “Tapís de Tarragona II” (1972), de 210 x 350 cm. Segons el llibre “Miró-Royo. La Farinera, el teler del món” de Josep Maria Rosselló, aquest tapís està actualment en una “col·lecció particular (no localitzat)”. Intentaré fer una mica de llum sobre la història d’aquest tapís. Anem a pams. Està clar que va ser realitzat per Josep Royo a l’Escola d’Art de Tarragona. Sembla que se’l va quedar la Sala Gaspar, que temps després el va vendre a un col·leccionista particular de Girona. No se sap bé el motiu (potser un problema de manteniment, més que la possibilitat que les llanes es descolorissin pel pas del temps), però el tapís es va malmetre. Aleshores, el seu propietari es va posar en contacte amb Carles Delclaux, últim director de la “Casa Aymat” (1970 a 1974) i que dirigia “l’Escola de Tapís del Centre Cultural la Mercè” de Girona, per tal que aquest en fes la restauració. La qüestió és que finalment es va fer una nova versió del “Tapís de Tarragona II” sense el corresponent permís dels seus creadors (Miró i Royo). Aquesta “nova versió” és la que estava a l’exposició “Escola Catalana de Tapís (El tapís contemporani català)”, feta a la “Casa Aymat”, el comissari de la qual era el crític Francesc Miralles. A més, duia l’equívoc nom de “Tarragona (versió tercera)”, mal datat el 1972 i de mides quasi iguals a l’original (220 x 350 cm.) Curiosament, al text del catàleg no s’hi fa cap esment de la seva elaboració.\nAmb els dos tapissos de Tarragona s’havia iniciat el que seria fructífera col·laboració entre Miró i Royo. Durant el 1972, ambdós treballarien al soterrani de la Sala Gaspar (actualment és la seu de la Galeria del Círculo de Lectores, al carrer Consell de Cent de Barcelona) creant els que serien els “Sobreteixims”. Paral·lelament Royo va fer una exposició (“Tapissos”) dels seus propis treballs a la mateixa Sala Gaspar. Són uns anys en què Miró, farà vuitanta anys (el 1973) i desenvolupa una molt intensa activitat. Acabava de fer, amb els Artigas, el gran mural de ceràmica de l’aeroport de Barcelona (1970) i un altre per al Museu Kunsthaus de Zuric (1971).\n“Sobreteixims” és el nom que els hi donà el crític i assagista Alexandre Cirici Pellicer. Era un intent d’investigació, d’innovació en l’art tèxtil. Els dos tapissos que havien fet fins aleshores, i els que vindrien en endavant, eren encàrrecs, estaven fixats per unes dimensions determinades. M’explica Josep Royo, en l’enregistrament d’aquell documental “Sant Cugat i l’Escola Catalana de Tapís”: “els “sobreteixims” són l’inici d’una altra etapa de treball amb Miró. Jo li vaig ensenyar totes les tècniques de fer tapissos. Els “sobreteixims” són el resultat del treball d’ambdós; parlàvem i discutíem com fer-los”. Miró volia fugir d’aquelles reproduccions planes purament artesanals. Royo, naturalment, respectava les formes i els colors però treballava amb relleus i volums, i quan calia hi posava trenes o grans nusos. Miró hi afegia sacs, paraigües, guants... i Royo (seguint aquesta línia) d’altres elements i objectes: llaunes, pots... O potser era a l’inrevés, tant s’hi val. Era un treball conjunt.\nEl maig de 1972 es fa una exposició a la Sala Gaspar (“Sobreteixims i escultures”) on s’hi presenta el tapís “Tarragona II”, que és considerat com el primer “sobreteixim”, i altres sis “sobreteixims” (del 2 al 7). En el catàleg de l’exposició hi ha reproduïdes unes anotacions de Miró: “Sobreteixims, incorporació artesania popular per a retrobar un esperit humà no deformat. Destrucció, revisió velles normes, arribar a una intensitat... Sobreteixims per a donar més força...” (9 de maig de 1972). En el llibre “Miró-Royo. La Farinera, el teler del món” de Josep Maria Rosselló, a la pàg. 31, s’hi reprodueixen cinc fotografies fetes en aquell soterrani de la Sala Gaspar. Les tres primeres corresponen al procés de creació del “Sobreteixim 5”; la quarta és del “Sobreteixim 4”. D’aquesta exposició a la Sala Gaspar va néixer el contracte del galerista Aimé Maeght, que ja ho era de Miró i Tàpies, amb Josep Royo.\nA l’exposició “Escola Catalana de Tapís (El tapís contemporani català)”, feta a Sant Cugat del Vallès, també s’hi presentaven com a gran troballa quatre peces dites (també) “sobreteixims” suposadament fetes el 1960 per Joan Miró a la Casa Aymat. Serien les primeres obres tèxtils del pintor, doncs el “Tapís de Tarragona” és del 1970. Però experts mironians, el propi Josep Royo, refusen aquesta autenticitat adduint que són, tan sols, peces de mostrari d’aquella manufactura. Com ja he comentat, hi ha unes dades objectives: la visita de Miró el 5 d’octubre de 1960 a la Casa Aymat de Sant Cugat i els comentaris de Rosa Samaranch Viñas (filla de Miquel Samaranch, el propietari d’aquella manufactura) i de Josep Grau-Garriga dient que Miró fa fer unes proves amb els materials que hi havia (jute, llanes...); aquest darrer hi afegeix que aquestes es van destruir. Tampoc està clar si es van fer en aquell 1960 o a partir del 1968 en què es planteja la realització del “Tapís de Tarragona”).\nAquells 1 + 6 “sobreteixims” del 1972 tindran continuació l’any següent amb dotze més: del 8 al 18, més el “Sobreteixim dels vuit paraigües”. Mentre que la majoria dels “sobreteixims” tenen unes mides que poden anar dels 150 a 250 x 150 a 300 cm., en canvi aquest darrer és una gran peça de 312 x 593 cm. Està exposat a la Fundació Miró. Es conserva un dibuix (del 6-2-1973) on hi ha unes anotacions de Miró: “7 paraigües negres (mànec no de canya) / Llanes colors / Guant americà colors / Guant vell / Grafismes negres amb escombra / pes 200 k...”. També hi ha dibuixos amb paraigües datats el 16-5-1973 i el 8-6-1973. Del 1973 hi ha catorze “sobreteixims sacs”, on el sac és un element important, primordial. En aquest any es va fer una exposició (“Sobreteixims et sacs”) a la Galerie Maeght de París i una altra a la Pierre Matisse Gallery de Nova York (“Sobreteixims Miró”). En total en aquells dos anys (1972 i 1973) Miró-Royo farien 32 obres. El 1973, i en paral·lel a la realització dels “sobreteixims”, quan el galerista Aimé Maeght rep l’encàrrec de fer un gran tapís (de 6 x 11 mts) per al “World Trade Center” de Nova York, va demanar a Royo que trobés un espai adient a Tarragona, gran molt gran. Fou “La Farinera”, una antiga fàbrica que estava prop de la fàbrica Chartreuse.\nA “La Farinera”, Miró va provar de cremar alguns “sobreteixims”. Em comenta Royo que, algun cop, ho va fer amb cinc alhora. Rosa Maria Malet, actual directora de la Fundació Miró, escrivia en el llibre “Joan Miró” (Ediciones Polígrafa, 1983), sobre el procés de creació dels “sobreteixims”: “Sobre un ordit de jute (Josep Royo) hi prepara una trama variada: jute teixit, amb el punt de gra de mill, espart verdós nuat amb la fibra blanca del cotó, grans voltes de corda de cànem, cordill forçat o trenat... (Miró) hi aboca benzina per damunt del teixit, l’encèn i, tot seguit, ataca el foc per allà on creu convenient amb una escombra saturada d’aigua... A continuació, comença l’etapa de la distribució del color. Miró talla trossos de feltre de colors vius que posteriorment cosirà, com si fossin pedaços... Primer retalla el vermell, color que estableix un contrast amb el negre de les cremades. A continuació, busca el lloc més adient per al blau, que demanarà el verd i, finalment, el groc... (Després) ve l’operació d’afegir objectes al sobreteixim... L’operació següent consisteix en el traçat... de grans grafismes en negre. Amb un ampli gest del braç... Els colors hi són aplicats en esquitxades, deixant que regalimin...”. És també quan Miró fa aquelles cinc “Toiles brulées” (4-12 a 31-12 de 1973). Sobre les “Teles cremades” explica R. M. Malet: “Es pot dir que feia servir el foc en la pintura, com l'aigua en l'aquarel·la. Però també es pot interpretar que era la seva manera de manifestar-se en contra del món econòmic que dominava el món de l'art, en contra de la transacció artística”. És aquell Miró “assassí de la pintura”. Una pel·lícula de Català- Roca, (19 minuts), ho documenta.\nTornant a una altra de les anotacions relaciones amb el “Sobreteixim dels vuit paraigües”, la del 2-1973, entre un reguitzell d’anotacions hi llegim: “...organitzar-se per fer tapís 6 x 11 / Tapís Vendrell 7 x 2,50 (400 K.)...”. Aquest tapís de 6 x 11 és l’encàrrec del “World Trade Center”. De l’anomenat “Tapís Vendrell” no tinc més informació. Recordo que m’explicava l’escriptor Joan Perucho, que tenia casa a Albinyana (a tocar d’El Vendrell des del 1960), que havia fet d’enllaç entre algú d’aquesta població (l’Ajuntament?) i el pintor, cap a finals del anys seixanta, per tal de fer un “Museu Miró”, un lloc on exposar-hi permanentment obra seva. També sabem que Miró normalment feia parada al Vendrell quan pujava o baixava de Barcelona, amb el taxista mont-rogenc Francesc Solé (“Cisco Romàtic”).\nFer el tapís del “World Trade Center” era realment un repte; tenia una grandària extraordinària (600 x 1100 cm). Si cada fil de l’ordit aguantava una força d’uns dos quilos, ara calien sis-cents fils. Normalment el tapissos d’alt lliç es feien verticals; ara caldria muntar una estructura horitzontal amb tirants d’acer per aguantar el cilindre de ferro. Miró va fer dues reproduccions en color i una altra en blanc i negre en gran format (que anà omplint d’anotacions sobre el color, la llana, el jute i l’espart a utilitzar). Josep Royo, amb un equip de cinc noies, hi va treballar (unes cinc hores al dia) durant deu mesos. Quan Miró anava a Tarragona s’allotjava a l’Hotel Lauria, a la Rambla Nova. Anava amb Royo a dinar al restaurant Sol-ric o a sopar a algun lloc del Serrallo.\nPere Portabella, per encàrrec de la Galeria Maeght, va fer un documental (“Miró-tapís”, 1974) sobre la part final d’elaboració del tapís. La primera seqüència de “Miró-tapís” està rodada al Mas Miró de Mont-roig. Hi veiem l’interior del Mas, els camps del voltant... Després ja ens endinsarem a “La Farinera”, a la fàbrica de Tarragona. I veurem i escoltarem a Josep Royo. M’explica aquest en aquell documental: “Miró m’avisava quan estava al Mas de Mont-roig. Hi anava, primer amb una moto, després ja vaig tenir un Mini 1000. Passejàvem pels voltants. Li deia a la seva dona, la senyora Pilar, que em donés una copa de mistela. No parlàvem mai d’art, l’art el fèiem tots dos a l’estudi”.\nVa caldre ensorrar una paret de la fàbrica per poder treure, una vegada enrotllat, el tapís. Amb una enorme grua es van poder treure aquells 4.000 quilos. Finalment, va poder arribar a París per a l’exposició del Grand Palais (maig 1974). Miró havia fet vuitanta anys (1973) i com homenatge se li van dedicar dues importants exposicions a París, al Grand Palais i al Museu d’Art Modern. Paral·lelament es va fer una festa per celebrar aquell aniversari. M’explicava Joan Gardy Artigas, fill de Josep Llorens Artigas, ambdós col·laboradors de Miró en els treballs de ceràmica (peces i murals), en el llibre (que vaig fer el 2005 amb el meu company J.M. García Ferrer, a la pàg. 50): “Volíem donar-li una sorpresa, fer una acció a la manera d’aquelles que feien els surrealistes. Vam pensar que quan Miró entrés a la sala, hi hauria tres persones a la manera de cambrers que anirien escombrant entre les taules totalment despullats. Havien de ser Aimé Maeght, Pierre Matisse i algú que ara no recordo. Com que aquests s’hi van negar, els vam substituir Daniel Lelong, Jean-Louis Prat (de la Fundació Maeght) i jo mateix. Anàvem amb el cap tapat amb un sac que sols deixava lliures els ulls. Quan va entrar Miró i la seva dona, Pilar, aquesta en un primer moment va quedar horroritzada. Malgrat tot ens va reconèixer. Recordo que també va actuar la Cobla La Principal de La Bisbal, el cantant Raimon i uns castellers que van fer una actuació al jardí...”.\nEl tapís del “World Trade Center” (1974), després de París, va viatjar a Nova York. En l’enregistrament d’aquell documental, Royo em comentava: “Estava mirant la televisió en aquell 11-S del 2001, veient tota aquella destrucció, com s’enfonsaven les Torres Bessones de Nova York quan me’n vaig adonar que allí hi havia el tapís que havíem fet pel World Trade Center de Nova York el 1974”. Aleshores era quan hi havia l’Aznar de president del govern i aquest va pensar que seria un bon regal pel president Bush tornar a fer aquell tapís. Josep Piqué, que era Ministre d’Afers Exteriors (del 2000 al 2002) es va adreçar a Royo per sondejar aquesta possibilitat: “A mi, per un costat em feia il·lusió i per l’altre no sabia si m’estava posant en algun assumpte complicat. Finalment no es va acabar de fer”.\nAquesta frenètica activitat, viatges a París, a Nova York, obligarà Josep Royo a deixar les classes de tapís a l’Escola d’Arts i Oficis de Tarragona. Són anys d’una activitat frenètica tan per a Miró com per Royo. El 15 de novembre de 1974 hi ha la inauguració de la Galeria Maeght de Barcelona. El 10 de juny de 1975 és la data de l’obertura de la Fundació Miró de Barcelona. I el 23 de desembre de 1976 es produeix la inauguració de l’obra ceràmica del terra del Pla de l’Ós de la Rambla de Barcelona, que havia fet amb els Artigas.\nEl segon tapís que es va fer a “La Farinera” de Tarragona fou un encàrrec de la National Gallery of Art de Washington (1977), de 1100 x 700 cm. Després van venir el de la Fundació Miró de Barcelona (1979), de 750 x 500 cm., el de la “Fundació La Caixa” (1980), de 200 x 500 cm., i el de la “Fondation Maeght” de Saint Paul de Vence, França (1980), de 270 x 480 cm. Per cert, de la maqueta del de La Caixa, de la part superior esquerra, és d’on van treure, aquests, el famós logo corporatiu. No estava previst, va ser una troballa. Tots eren de grans dimensions.\nEn aquells darrers anys de la dècada dels setanta, per exemple el 1977, Joan Miró ja tenia 84 anys, desenvolupa una molt intensa i diversa activitat. En aquell any (el març) és quan pinta els “Ninots” de l’obra “Mori el Merma”, per al grup Claca (Joan Baixas). El 1978 fa una gran retrospectiva al Museo Español de Arte Contemporáneo de Madrid i inaugura la monumental escultura “Couple d’amoureux aux jeux de fleurs d’amandier” al barri de La Défense de París. El 1979 fa el mural, amb Joan Gardy Artigas, per a l’edifici d’IBM a la Via Augusta de Barcelona, ara Conselleria d’Ensenyament de la Generalitat; i un altre per al Museu Hack de Ludwigshafen (Alemanya). I, no podia faltar en aquesta relació, el 29 d’abril de 1979 rep l’homenatge popular del poble de Mont-roig. I encara el 1980 farà el mural del Palau de Congressos de Madrid i el 1982 l’escultura de ceràmica “Dona i ocell” del Parc de l’Escorxador de Barcelona.\nEn el llibre “Royo (a Miró, a Sant Cugat)” de Josep Canals, a la pàg. 57, Josep Royo diu que “durant tres o quatre anys vaig viatjar molt per tot el món... però a mesura que anava passant el temps, em començava a sentir cansat...”. El 1982 Royo fa una important exposició a la Galeria Maeght, del carrer Montcada de Barcelona; duia el nom de “La Farinera d’en Maeght”. Acabava de morir Aimé Maeght (6-9-1981). El gran impulsor del treball conjunt de Royo amb Miró. Amb la seva mort s’ensorra aquell imperi galerista. A més, dos anys després moriria Joan Miró (25-12-1983). Em comenta Royo en el documental: “L’últim cop que vaig veure a Miró fou a finals de novembre de 1983, a la seva casa de Palma. Fou un dia molt trist. Li queia alguna llàgrima. Em va dir: “Adéu Pep, moltes gràcies per tot”. Era un home molt vital, amb una gran força i energia”.\nAquells anys, fins a meitat dels vuitanta, foren els anys de més projecció també de l’obra pròpia de Josep Royo. Havia exposat a la prestigiosa “Martha Jackson Gallery” de Nova York (1979), a la “Galeria Ottini” de Torí, a la “Eva Gohon” de Xicago (1982 i 1985), a la “Galeria Maeght” de Barcelona (1986)... entre d’altres.\nEm continua explicant Josep Royo: “Uns anys després de la mort de Miró, la família (el gendre Teo i els néts Emili i Joan) em van proposar fer uns tapissos partint d’uns dibuixos seus. No havien de ser exactament reproduccions. El primer que vaig fer és el que hi ha a Mont-roig”. És “El llangardaix de les plomes d’or” (1989). Fou una donació de la família Miró al poble de Mont-roig en el Centenari Miró (1993). Està al Centre Miró. “Fou una sèrie de vuit tapissos. Tot i que ho vaig fer per una qüestió econòmica, crec que són els millors tapissos que van sortir del meu taller. En aquest treball hi havia l’esperit de Miró. Me n’alegro molt que estigui a Mont-roig, el poble del que estava tan enamorat”.\nDarrerament Josep Royo s’ha dedicat a la pintura. Vaig poder gaudir de la seva exposició “Trajecte” (15 de setembre al 19 d’octubre de 2008), a l’antic Ajuntament de Tarragona. Són pintures impregnades d’un cert expressionisme i on, en algun moment (penso), traspua la presència de Joan Miró. Fins a cert punt és natural.\n(Publicat a “Ressò mont-rogenc” n. 109, 110 i 111. Març, juny i setembre 2009)


Tornen les fires de la mà del Gastronomic Forum Barcelona | Cupatges\nJordi Bes Lozano | 28/09/2021 a les 23:10h\nArxivat a: Fires, Gastronomic Forum Barcelona\nLes fires vinícoles i gastronòmiques s'han reprès. Després del parèntesi pandèmic, comencen a recuperar-se els esdeveniments presencials per a públic professional que poden arribar a reunir milers de persones. El primer a celebrar-se a Catalunya és el Gastronomic Forum Barcelona, que del 18 al 20 d'octubre acull el palau 8 del recinte de Montjuïc de Fira de Barcelona. Per a l'organització, la cita suposa un pas més en la recuperació postpandèmia del sector gastronòmic. El vi i la sostenibilitat hi tindran un paper destacat, i s'aprofitarà per estrenar-hi la marca "Catalunya, on el vi és cultura" que ha impulsat la Generalitat.\nTota la informació del Gastronomic Forum Barcelona la trobareu aquí\nEl saló reunirà més de 300 empreses i 100 ponents, entre els quals hi haurà 60 cuiners que plegats tenen 46 estrelles Michelin. Es preveu que compti amb una superfície similar a la d'abans de la pandèmia, amb 6.000 metres quadrats d'exposició comercial i prop de 4.000 per a més de 70 activitats, el congrés gastronòmic i l'àrea específica de ponències d'innovació ForumLab, el qual s'emmarca en la Capitalitat Mundial de l'Alimentació Sostenible 2021 de Barcelona: l'octubre serà un mes intens d'activitats vinculades a la capitalitat, i el Gastronomic Forum en canalitza el vessant professional.\nLa sostenibilitat és el fil conductor\nA la presentació del saló a l'antiga fàbrica Damm de Barcelona, el codirector, Pep Palau, ha ressaltat que l'edició d'enguany gira entorn la sostenibilitat. "No és un tema opcional; és el gran paradigma de l'alimentació al món", ha defensat, i ha insistit en la idea reivindicant que "el restaurant serà sostenible o no serà". El comissionat d'Economia Social, Desenvolupament local i Política Alimentària de l'Ajuntament de Barcelona, Álvaro Porro, ha detallat que aquest octubre la capitalitat de l'alimentació sostenible es desplegarà amb múltiples activitats, també d'àmbit institucional i ciutadà.\nPresentació del Gastronomic Forum Barcelona. Foto: Jordi Bes\nLa cuinera Carme Ruscalleda ha recordat el caràcter pioner del Forum i ha reivindicat la importància de valorar la proximitat i el sector primari perquè formen part de la cara amable que pot mostrar el país. "Si ho perdem, la nostra postal no serà tan lluïda", ha avisat. Per la seva banda, Ramon Sentmartí, que dirigeix Prodeca -l'organisme de la Generalitat que promou els aliments catalans-, ha remarcat que l'alimentació és el primer sector de Catalunya, i ha especificat que mou uns 40.000 milions d'euros.\nActivitats per tastar i aprendre sobre vi\nProdeca s'ha implicat en l'Espai Catalunya del saló, que servirà d'aparador per a més de 70 empreses artesanes, i en el Showroom del Vi, amb una seixantena de cellers, i que és el primer cop que se celebra en el Gastronomic Forum. És en aquest context que s'estrenaran noves marques que acompanyaran les accions promocionals dels aliments catalans, amb els lemes "Catalunya, on el menjar és cultura", i "Catalunya, on el vi és cultura".\nDe vi ja n'hi havia en edicions anteriors del saló, però més aviat limitat a alguns expositors que estaven amb tota la resta. Al Showroom del vi també hi haurà un espai divulgatiu, el contingut del qual no s'ha detallat, que estarà a càrrec de l'Institut Català de la Vinya i el Vi (Incavi). Les iniciatives vinícoles ja formen part del calendari d'actes de la Setmana del Vi Català, la cita vinícola nascuda en pandèmia i que se celebra per segon any consecutiu.\nEl que sí que repeteix respecte a passades edicions és el ForumVi, en el qual s'oferiran tallers magistrals i presentacions. En el ForumVi, el sommelier Ferran Centelles abordarà les quatre dimensions de la sostenibilitat en vuit vins; el sommelier Josep Roca, del Celler de Can Roca, tractarà de l'Esperit Roca; la presidenta de l'Associació Catalana de Sommeliers, Anna Vicens, la cuinera Iolanda Bustos i la psicòloga Silvia Congost versaran sobre Vi, relacions i natura, l'equip del restaurant Ca Na Toneta parlarà de la cuina, el vi i el paisatge de Mallorca i Enoturista.cat, representat pel periodista David Jobé, presentarà els resultats del II Baròmetre del Vi Català, el qual està centrat en la presència dels cellers a l'Instagram.\nEl sommelier Ferran Centelles en una activitat del Forum Gastronomic del 2019. Foto: Gastronomic Forum Barcelona\nUna fira semblant a les d'abans\nA hores d'ara, tot apunta que la fira se celebrarà amb unes condicions pròximes a les d'abans de la pandèmia. En el web de l'esdeveniment hi ha un apartat on s'especifiquen algunes mesures per frenar el coronavirus, com ara l'ús de mascareta o mantenir distàncies entre participants, però altra cosa és quan calgui tastar un cuinat o un vi. A la presentació, Palau ha detallat que hi haurà tallers de degustació com s'acostumava a fer i seguirà vigent que "el que es cuina, es tasta".\nRespecte als estands dels expositors o el tast del vi, tot es farà tenint presents les normes sanitàries que indiqui el Procicat, ha afegit. En el cas del vi, fonts del Prodeca han indicat que el Showroom s'organitzarà en un espai ampli, però d'entrada no es preveu que hi hagi recipients d'ús individual per a cada participant per escopir el vi, sinó de grans. D'altra banda, enguany també s'havia previst celebrar l'edició de Galícia del Forum, però s'està en converses per veure si finalment es pot tirar endavant durant el primer semestre del 2022, ha detallat Palau, el qual ha recordat que "la pandèmia ho ha trasbalsat tot".\nL'agenda del vi i la gastronomia per a tots els públics\nEls esdeveniments merament professionals no són els únics que es reactiven amb caràcter presencial. Les darreres setmanes ja s'ha viscut un reviscolament amb les activitats de verema i vinícoles obertes a tothom, i n'hi ha de noves programades aquest cap de setmana, com ara la 26a Festa de la Verema del Bages, amb epicentre a Artés -però amb actes en diversos municipis de la comarca-, i el 25è Cavatast de Sant Sadurní d'Anoia. A més, la Setmana del Vi Català, que es farà del 18 al 24 d'octubre, ha previst tastos i altres activitats.\nPresentació del VII Tast a la Rambla\nMés enllà de les estrictament vinícoles, a Barcelona aquesta setmana també coincideixen diverses cites gastronòmiques: entre aquest dijous i diumenge se celebra el VII Tast a la Rambla, on 25 restaurants, bars i pastisseries de renom de la ciutat ofereixen una mostra de la seva cuina. Aquest mateix cap de setmana també hi ha un festival gastronòmic al mateix districte de Ciutat Vella, el Born Street Food, mentre que del 14 al 24 d'octubre serà el torn del Passeig de Gourmets vinculat al Passeig de Gràcia.


Atencions que no tenen preu\nArticle d'opinió d'Usero agraint el tracte del personal sanitari\nper Rafael Usero Actor i membre de la gestora Espiral 6 de maig de 2020\n"He descobert unes persones meravelloses que sempre tenen una paraula dolça, un somriure, per donar-te ànims." Són paraules del Dr. Jordi Jiménez en el seu article al TOT de l'1 d'abril. S'estava referint al personal sanitari de la Mútua de Terrassa, on estava -o encara està- ingressat a causa de la COVID-19.\nAl meu pensament ha arribat el record de set anys enrere, quan jo també vaig estar ingressat a la Mútua a causa d'una operació de càncer. Va ser llavors que vaig escriure alguna cosa, que ara no sé on para, impressionat pel tracte rebut. Com deia el Dr. Jiménez, gent meravellosa, que sempre tenia un somriure, una paraula amable. Raonava en el meu escrit: "Aviam, aquests sanitaris que treballen aquí, cobren la seva feina per guarir-te, per tenir cura de tu. Podrien ser eficients professionals freds o antipàtics i no deixarien de ser eficaços en la seva feina. No cobren per una paraula amable o un somriure. I és justament el que tu més valores, més agraeixes."\nEm vaig sentir molt ben tractat, molt reconfortat. El valor de la nostra sanitat, no és sols la seva efectivitat. És també el tracte, la tendresa del seu personal. Parlo de metges, infermeres, auxiliars, personal de neteja i administratius. Tots, absolutament tots fan que la nostra sanitat sigui com és.\nTinc familiars i coneguts a Andalusia que fan el viatge per a visitar-se aquí, a la nostra terra. Tenen confiança en la nostra sanitat. El que cal és que, en el seu intent centralitzador i malaltís, no ens la retallin, que no siguin tan venjatius, perquè estan fent mal a la nostra gent i a tots els altres que confien en nosaltres.


Sàmper diu que Josep Costa (JxCat) es va equivocar no mirant qui anava a la cimera independentista\nConcentració de simpatitzants de Vox a la plaça Sant Jaume de Barcelona durant l'acte d'aquest diumenge ACN\nBarcelona"Vam veure que s'havia de fer, que no teníem escapatòria". És la justificació del conseller d'Interior, Miquel Sàmper, per haver permès el míting de Santiago Abascal (Vox) a Barcelona per celebrar el Dia de la Constitució, que va derivar en una clara exaltació del nazisme amb braços alçats i simbologia feixista. El conseller ha explicat en una entrevista a Ràdio 4 que el reial decret d'alarma té com a excepció dels confinaments els drets de manifestació i reunió i que, per això, es va poder fer l'acte. També ha dit que queden fora de la limitació de mobilitat els càrrecs institucionals en el seu exercici, com el mateix Abascal, que podia desplaçar-se fins a Barcelona. El conseller ha explicat que els Mossos d'Esquadra sí que van actuar per evitar que dos blocs antagònics, la ultradreta i els CDR, es trobessin: "És evident que si permetem que l'extrema dreta i els antifeixistes s'ajuntin, no acabarà bé".\nExaltació del nazisme en el míting de Vox a Barcelona\nSàmper ha considerat que "afortunadament" el dret a la llibertat d'expressió i manifestació és "enorme", però ha apuntat que l'excepció són els delictes d'odi, que inclouen la negació dels genocidis. I ha lamentat que a Espanya això "no està tan ben resolt com en altres països d'Europa". El conseller ha explicat que no hi hagut gaires persecucions legals de fets així i que ell seria partidari d'endurir-ho: "Qualsevol conducta feixista hauria de ser penalitzada i perseguida judicialment". Ha apuntat que és una competència estatal i que ell, en qualsevol cas, portarà els fets d'aquest diumenge a la Fiscalia. El conseller ha assegurat que es van fer identificacions i dues detencions de persones per haver trencat una ordre judicial de prohibició de participar en manifestacions i reunions.\nEl conseller d'Interior també s'ha referit a l'altra polèmica del cap de setmana: les repercussions per la cimera independentista amb partits xenòfobs. Sàmper ha defensat que Josep Costa, de JxCat, hi va assistir perquè no sabia qui hi participava. Ha reiterat que Costa va arribar tard i va marxar abans que acabés la trobada, que era telemàtica, i ha apuntat que el seu "error" va ser no comprovar abans qui hi hauria a la reunió. "Conec poques persones que siguin menys qüestionables en l'exercici de drets i llibertats; té tota la meva confiança", ha defensat, i ha apuntat que ara tots estaran més alerta de veure qui hi ha a les reunions: "Ha sigut un error".\nERC trenca amb Demòcrates per haver assistit a la cimera independentista amb partits xenòfobs\nPel que fa a l'escenari postelectoral, l'actual titular de la conselleria d'Interior ha defensat una nova aliança de govern entre JxCat i ERC com la manera d'avançar cap al projecte independentista, i ha dit que un pacte d'ERC amb comuns i PSC suposaria que Pere Aragonès ha "faltat a la veritat" en les seves declaracions.\n"Tots els matrimonis tenen dificultats, i sovint després de les crisis venen les consolidacions", ha apuntat en referència a la difícil situació que viuen ara els socis de govern. De fet, ha lamentat que en la gestió de la crisi sanitària hi ha hagut coses que no s'han fet bé i que per això, ha dit, ell ja va demanar disculpes al Parlament: "Ens hem equivocat en moltes coses i vaig demanar perdó". I ha qüestionat l'estratègia d'ERC de pactar pressupostos amb el govern espanyol, a qui ha acusat de no complir històricament amb els seus compromisos: "Tant de bo jo m’estigui equivocant, però la història demostra que no és així".\nInterior Miquel Sàmper Vox ultradreta delictes d'odi


Caixarolada i les torres Mordor | Sant Andreu Indignat!\n← Crònica del 12M15M a la Pl. Catalunya\nXerrada sobre la Sanitat a Nou Barris →\nCaixarolada i les torres Mordor\nPosted on 25/05/2012 by gma | 1 comentari\nDimarts va ser l’aniversari del moviment 15M i a les cinc de la tarda, després de tot un seguit d’accions, es va realitzar la primera acció d’ “Occupy Mordor”: Un judici popular on es va assenyalar a la banca amb la participació de diversos testimonis i persones afectades per les polítiques de la Banca Criminal; la PAH, Estafa Banca, Auditoria del Deute, la PARS, Observatori del Deute i la Globalització, etc..\nL’acció es va realitzar a les ja conegudes com a “Torres de Mordor” (oficina central de La Caixa –Avinguda Diagonal) on, seguint el pla previst i ja que els Mossos d’Esquadra tampoc van rebre ordres d’evitar-ho, els protestants s’hi van quedar tota la nit.\nA les vuit del matí del dimecres 16M començava de nou la “Caixarolada” permanent, i a les set de la tarda va començar la caixarolada general per anunciar l’assemblea que es duria a terme una hora més tard. Poc després de mitja nit, la policia va desallotjar l’entrada de les oficines, on van identificar a 51 persones (amenaçats amb multes entre 300 i 30.000€) i en van detenir a una que “estava sota ordre de busca i captura”. La resta de manifestants van anar a passar la nit a la Universitat Politècnica de Catalunya – UPC (que ja es trobava ocupada per estudiants).\nA les vuit del matí del dijous 17M unes 200 persones tornaven a les torres a realitzar una “Caixarolada” on també van convidar al trànsit a col·laborar-hi amb el clàxon.\nEl divendres 18M La Caixa va amenaçar de retirar la seva publicitat de tots aquells mitjans de comunicació que vulguin descriure aquestes notícies. Les xarxes socials d’Internet han d’exercir la seva millor funció: difusió d’informació.\nDissabte 19M els cotxes segueixen fent sonar el clàxon i la caixarolada no para. Joan Maria Piqué, el cap de premsa de la Generalitat d’Artur Mas, descriu als manifestants com a “fills de puta” i “anticatalanistes” a la seva xarxa social.\nDiumenge 20M els manifestants segueixen ocupant Mordor, fent soroll i assemblees després de 6 dies seguits. Pràcticament tots els cotxes segueixen col·laborant amb els seus clàxons.\nDilluns 21M només hi ha un tema de debat: la reunió anual del consell d’administració de La Caixa que es realitza dimarts 22M a les torres de Mordor.\nAquesta entrada ha esta publicada en 02 Accions, 03 Indignació, 06 Economia. Afegeix a les adreces d'interès l'enllaç permanent.\nOne response to “Caixarolada i les torres Mordor”\npatxi | 25/05/2012 a les 13:36 | Resposta\nVeure com el diumenge, plovent, la gent amb paraigües, com si res, aguantant i demostrant el que ja n’està canssada de que els robin els corruptes que hi ha als bancs, govern i empreses. No se senyors corruptes, jo de vostès afluixaria una mica perquè la gent comença a estar-ne bastant fins els pebrots.


Pascual de Andagoya - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nPascual de Andagoya (Andagoia, Àlaba, 1495 - Cuzco, 18 de juny de 1548) fou un adelantado i conquistador castellà que participà en les conquestes de Panamà, Colòmbia i el Perú, on desenvolupà diversos càrrecs colonials.\n1548 (Gregorià) (52/53 anys)\nconquistador de Panamà, Colòmbia i el Perú\nL'11 d'abril de 1514, amb tan sols 19 anys, es va embarcar cap al Nou Món, sota el comandament de Pedro Arias Dávila, en una flota de 22 naus i més de 2.000 homes que tenia com a objectiu colonitzar l'Amèrica Central.\nVa participar en la fundació de Panamà, junt amb 400 colons el 1519. Posteriorment es desplaçà cap al sud del litoral colombià fins a San Juan, d'on fou governador i on s'assabentà de l'existència de l'Imperi Inca en un llunyà territori anomenat Pirú. El 1522 intentà la seva conquesta, però l'expedició acabà en un estrepitós fracàs.\nEl 1524 Francisco Pizarro, en associació amb Diego de Almagro i Hernando de Luque llançaren una nova expedició per tal de conquerir l'Imperi Inca. Es van repartir les responsabilitats de l'expedició: Pizarro la comandaria, Almagro s'encarregaria del proveïment militar i d'aliments, i Luque estaria al càrrec de les finances i la provisió d'ajuda. Hi ha notícies d'un quart associat, el llicenciat Espinosa, que no va voler figurar oficialment i que hauria estat el principal financer de les expedicions cap al Perú.\nAndagoya va ser recompensat el 1539 per Carles I amb el càrrec de visitador d'indis, càrrec que va aplicar amb un zel molt rigorós. El 1540 fou proclamat governador de Popayán, càrrec que ocupà fins al 1542, quan el governador legítim Sebastián de Belalcázar el derrocà del seu càrrec, alhora que l'empresonava. Va morir a Cuzco el 18 de juny de 1548.\n↑ Per a més informació sobre aquesta informació: La expedición de Pascual de Andagoya (castellà)\nAndagoya: Descubridor del Perú, per Francisco Igartua\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Pascual_de_Andagoya&oldid=26678077»\nDarrera modificació: 18 març 2021 a les 21:07\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 18 març 2021 a les 21:07.


Tremp serà seu de la selectivitat per garantir la seguretat davant la Covid-19 | Pallars Digital\nper Redacció, 23 de juny de 2020 a les 08:52 |\nImatge exterior de l'Institut de Tremp | INS Tremp\nLes comarques de Lleida incorporaran tres noves seus respecte l'any passat per a les proves d'accés a la universitat (PAU), que se celebraran els dies 7, 8, 9 i 10 de juliol. L'objectiu és reduir desplaçaments, en la mesura del possible, i evitar una excessiva concentració d'alumnat, com a prevenció davant la Covid-19.\nAixí, Vielha, Tremp i Tàrrega s'afegeixen enguany a la capital del Segrià i la Seu d'Urgell per acollir la selectivitat, segons ha explicat el coordinador de les PAU a la Universitat de Lleida (UdL), Xavier Carrera. Uns 2.200 estudiants, 176 més que al 2019, es repartiran per un total de 13 tribunals. Al juny del 2019 van ser 8.\nLes mesures de seguretat per prevenir el risc de contagi i evitar la propagació de la Covid-19, aprovades pel Pla de Protecció Civil de Catalunya (Procicat), estan pensades per reduir, tant com sigui possible, la transmissió del virus entre tots els col·lectius implicats en les proves (alumnat, professorat i personal de suport).\nGiren al voltant de quatre eixos: no presentar-se al centre assignat en cas de tenir símptomes compatibles amb la Covid-19 o estar en situació de quarantena domiciliària, respectar la distància de seguretat interpersonal de dos metres radials, ús obligatori de mascareta, i intensificar la higiene de mans, així com les mesures de neteja i desinfecció.\nEn el cas de la ciutat de Lleida, la selectivitat es desenvoluparà als campus del Rectorat, Cappont, Ciències de la Salut i Agrònoms. La Comissió organitzadora de la PAU considera "molt important, per solidaritat i responsabilitat social, que totes les persones implicades en les proves d'accés a la universitat compleixin totes les mesures de prevenció que indiquin els responsables dels tribunals, malgrat les molèsties personals que aquesta situació excepcional d'emergència pugui causar", ha destacat Carrera.\nEl tercer trimestre es tanca avui amb malestar entre la comunitat educativa per la gestió de la conselleria, que encara ha de definir com es reprendran les classes després de l'estiu\nAixí mateix, s'utilitzaran preferentment les aules que disposin de ventilació natural, i durant l'examen es procurarà mantenir les finestres obertes. La distància interpersonal de seguretat de dos metres radials farà que l'ocupació d'aules sigui entre una sisena i una cinquena part de la seua capacitat real. Les zones d'espera i descans se situaran preferentment a l'exterior o en espais oberts, evitant les aglomeracions.\nA nivell de tot Catalunya, un total de 40.067 alumnes s'ha inscrit en la convocatòria ordinària de les PAU, un 15,96% més respecte al 2019. Hi haurà més de 210 tribunals, repartits en més de 140 centres tant de campus universitaris com centres de batxillerat. Les proves mobilitzaran més de 45.000 persones entre estudiantat, professorat i personal de suport.\nAjornades la diada de Sant Jordi i la selectivitat pel coronavirus\nSocietat, pandèmia, Covid-19, coronavirus, selectivitat, INS Tremp, educació, proves PAU


Thiernu - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n49° 45′ 39″ N, 3° 47′ 20″ E / 49.7608°N,3.7889°E / 49.7608; 3.7889Coord.: 49° 45′ 39″ N, 3° 47′ 20″ E / 49.7608°N,3.7889°E / 49.7608; 3.7889\nThiernu és un municipi francès situat al departament de l'Aisne i a la regió dels Alts de França. L'any 2007 tenia 118 habitants.\nEl 2007 la població de fet de Thiernu era de 118 persones. Hi havia 48 famílies de les quals 20 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 16 dones vivint soles), 8 parelles sense fills, 16 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.\nEl 2007 hi havia 56 habitatges, 51 eren l'habitatge principal de la família i 5 estaven desocupats. 55 eren cases i 1 era un apartament. Dels 51 habitatges principals, 35 estaven ocupats pels seus propietaris, 15 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 6 tenien dues cambres, 10 en tenien tres, 11 en tenien quatre i 24 en tenien cinc o més. 34 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 31 habitatges hi havia un automòbil i a 14 n'hi havia dos o més.\nPiràmide de població de Thiernu el 2009.\nEl 2007 la població en edat de treballar era de 75 persones, 53 eren actives i 22 eren inactives. De les 53 persones actives 47 estaven ocupades (29 homes i 18 dones) i 6 estaven aturades (1 home i 5 dones). De les 22 persones inactives 6 estaven jubilades, 5 estaven estudiant i 11 estaven classificades com a «altres inactius».\nEl 2009 a Thiernu hi havia 48 unitats fiscals que integraven 107 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 16.149 €.\nDels 14 establiments que hi havia el 2007, 2 eren d'empreses de fabricació d'altres productes industrials, 2 d'empreses de construcció, 6 d'empreses de comerç i reparació d'automòbils, 1 d'una empresa de transport, 1 d'una empresa d'hostatgeria i restauració, 1 d'una empresa immobiliària i 1 d'una empresa de serveis.\nEls 3 establiments comercials que hi havia el 2009 eren botigues d'equipament de la llar.\nL'any 2000 a Thiernu hi havia 3 explotacions agrícoles.\nMontigny-sous-Marle (1,4 km)\nRogny (1,7 km)\nLugny (2,7 km)\nVoharies (3,0 km)\nBerlancourt (3,1 km)\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Thiernu\nRésumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Thiernu a l'INSEE.\nÉvolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Thiernu a l'INSEE\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Thiernu&oldid=29110828»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 4 gen 2022 a les 10:44.