Casa de VbN: 01/10\nHay personas que pasan por la vida de uno y personas que pasan en la vida de uno. De las primeras todos tenemos a centenares; de las otras hay muy pocas, pero su huella es capaz de cambiar nuestra percepción de la realidad incluso desde una modesta clase universitaria de historia del arte. La crítica de arte Maria Lluïsas Borràs (Barcelona 1932), que falleció el sábado de una insuficiencia respiratoria en Palafrugell (Girona) a los 78 años y que ayer por la tarde fue enterrada en aquella localidad de la Costa Brava, era de esa escasa especie de personas que merecen con todos los honores el título de maestros. Se lo dijo ella misma a Llàtzer Moix en una entrevista del 2004 con ocasión de haberle sido otorgada la medalla al Mérito Cultural: “he intentado abrir ventanas, y presentar aquí lo que se hacía allí. Los artistas jóvenes tienen antenas, captan los fenómenos del mundo”. Con esta actitud pionera, imagínense lo que les sucedió a aquel puñado de inquietos e ignorantes estudiantes de periodismo de la UAB que, lo único que conocían de arte, eren las entonces polvorientas salas del Palau Nacional de Montjuic.\nCon el estudio y la experiencia como armas, doctorada en historia del arte por la UB y catedrática de lengua y literatura francesa de la UAB (1982), Borràs accedió a la crítica casi por roce: tenía amigos artistas, trabajó en la enciclopedia del arte de Salvat y comenzó a publicar artículos. unos sobre Calder y Duchamp en Destino llamaron la atención del editor Vergés, “porqué la habían dicho que a su crítica no le interesaba el arte normal”. Pero la suerte estaba echada.\nTiempos extraños aquellos, pero no más difíciles que ahora; el arte sigue siendo siendo un dominio maldito de minorías y “está dominado por el mercado, las redes de museos y la política”, según reconocía ella misma, que no dudó a pedirle a Ferran Mascarell, en 2004 concejal de cultura, un proyecto artístico para el Fòrum, en lugar de la medalla antes mencionada. “No cambiarás” le respondió el edil.\nNo lo hizo. No lo podía hacer alguien que destinó diez años de su vida a trabajar desde Nueva York, Londres y París en el que quizás fuera el libro definitivo sobre Francis Picabia, publicado en 1985, un casi desconocido y poco valorado entonces y hoy considerado uno de los grandes.\nFueron cincuenta años ejerciendo la crítica, “haciendo de puente entre el artista y el público”, según definía ella misma, treinta de los cuales en La Vanguardia. En todos esos años tuvo tiempo de escribir monografías sobre Andrés Nagel, Floreal, Ramon Pichot y Arthur Cravan, además de otros libros dedicados a Lluís Domènech i Montaner, Josep Lluís Sert y Antoni Gaudí, Eduardo Chillida, Salvador Dalí y el escultor y poeta Moisès Villèlia. Recientemente había publicado un libro sobre el artista Julio Niebla.\nMaria Lluïsa Borràs fue también una de las impulsoras de la Fundació Miró de Barcelona, de la que fue secretaria general, y de la que en la actualidad era miembro de comité ejecutivo de su patronato. Además también era miembro de la Fundació Joan Brossa y de la Real Academia de Bellas Arts Sant Jordi y recientemente había publicado un libro del artista Julio Niebla.\nPublicado por Rafael Vallbona a dijous, de gener 28, 2010 1 comentari:\nAntoni Daura, propietari de la llibreria Parcir de Manresa, serà el nou president del Gremi de Llibreters. Les eleccions a junta, de finals de febrer, no es faran perquè només s’hi ha presentat una candidatura, cosa que vol dir que la proclamació serà automàtica. Daura representa la continuïtat respecte d’Imma Bellafont (La Tralla de Vic), que ha presidit el gremi durant aquests darrers quatre anys. De fet ha estat ella mateixa la que ha esmerçat un any en convèncer el manresà de formar una llista. Aquest cop no hi haurà candidatura alternativa, com als anteriors comicis, i tampoc no hi haurà la participació electoral dels llibreters de Girona, que han decidit mantenir la independència històrica del gremi al seu territori i abandonar l’acord que mantenien amb Barcelona de fa temps. El pacte de col•laboració entre els dos gremis va facilitar el desplegament associatiu del gremi a tot Catalunya, bo i que cada entitat mantenia activitats pròpies i una certa estructura. El motiu oficial de la ruptura ha estat el canvi de quotes dels associats, que a Girona han interpretat com una absorció. Segons la junta, els llibreters de Barcelona i Tarragona venien pagant una quota percentual als seus nivells de vendes, mentre que els de Girona i Lleida pagaven un mínim. Quan, en una de les darreres assemblees, la junta va promoure una unificació dels tipus de quotes a pagar per unificar l’acció del gremi a tot el país, els de Girona van decidir desfer el pacte i mantenir llur independència. Un cas similar passa a Lleida, tot i que allà el gremi està en letargia. Com que els llibreters no tenen problemes ara hi ha el Gremi de llibreters de Barcelona i Catalunya i el de Girona, cadascun a la seva.\nPublicado por Rafael Vallbona a dijous, de gener 28, 2010 Cap comentari:\nPublicado por Rafael Vallbona a dimarts, de gener 26, 2010 Cap comentari:\nLa crisi política per la recaptació per ús de productes subjectes a drets d’autor només es pot donar en una societat analfabeta com la nostra, on el valor del creador i la seva obra no gaudeix de cap mena de respecte social. A més, si a l’assetjament de la Comisión Nacional de la Competència si contraposa l’actitud de l’SGAE de cobrar fins i tot al gall, anem pel pedregar.\nQuan el logotip de l’SGAE era un gall hom deia que era l’únic cantant que no pagava. Ara el gall també paga. No és gens estrany doncs que, posant aquestes sigles al Google apareguin tota mena de pagines dedicades a blasmar, insultar i criticar la feina de la dita societat de gestió amb tota mena de grolleries, acusacions i admiracions per la mida dels genitals dels autors dels insults. Un referent a l’hora de valorar quina mena de personatges s’enfronten a una gestió complexa, i quin és l’objectiu final del litigi: no pagar. Només faltava l’informe de la Comisión Nacional de la Competencia que, des de la parcialitat i la falta de rigor més esportiu, acusa les societats de gestió d’aplicar ‘tarifes fosques i abusives’. Sense estar absolutament a favor de la manera d’actuar d’algunes d’aquestes societats, que el president de la CNC, Luis Berenguer, hagi desconvocat la reunió que li havia demanat la part denunciada en l’informe només perquè l’han criticat, és una manera de resoldre aquest conflicte, típicament espanyola, calenta i testicular, tot plegat unes formes que denoten la consideració social que mereix l’art, la cultura i els creadors en aquest país.\nEn el debat sobre la gestió dels drets d’autor s’hi barregen moltes coses diferents. La primera és el canvi que ha operat la comercialització dels productes culturals amb Internet, al que la majoria de velles empreses del sector no s’han pogut adaptar doncs són monstres massa grans, lents i amb moltes xacres (xarxes comercials, personal, mitjans de difusió) per combatre amb possibilitats d’èxit en un món canviant, àgil i on el muscle ja no ho és tot per sobreviure. La indústria defensa el seu vell ordre sense cap possibilitat d’èxit, car el vell ordre és això: vell i caduc.\nLa segona qüestió a tenir en compte és si políticament es posa en qüestió la representativitat de les societats de gestió dels drets d’autor (SGAE AGEDI, AIE i CEDRO). Si és així, com indica l’informe de la CNC, que s’acordi la nova forma que els autors i artistes tindran per defensar els seus drets, car la gestió personal resulta impossible tècnicament, lesiva per injusta respecte altres col•lectius professionals i desequilibrada entre els creadors de gran èxit i els de menor.\nLes societats de gestió, que actuen a dreta llei i correctament fiscalitzades. El que cal és que les societats siguin flexibles en segons quins casos particulars (casals d’avis) i apaivaguin l’afany recaptador, assetjant perruqueries i serveis que, lluny de beneficiar-se amb la difusió de música o pel•lícules, només presten un servei complementari al client pel qual, a més, ja hi ha qui ha pagat prèviament (les emissores de ràdio i TV). Ara, les tunes, que canten temes aliens i cobrent, que paguin.\nLa tercera qüestió a tenir en compte és la clau de volta: quin és el valor que la societat espanyola atorgua a la creació i la cultura? Cap. La idea de que la música i les pelis han de ser de franc s’ha estès com la cosa més normal del món. El jovent diu que els discos són cars i que, bo i entendre (els conscienciats) que l’artista ha de viure d’alguna cosa, alguns sostenen que ha de ser l’estat qui ha de pagar el valor de les seves descàrregues (sic!). Però és una minoria, la majoria, analfabeta militant, mai no deixaria de cobrar per qualsevol feina, però la dels artistes li importa tres punyetes; potser creu que tots són rics com els seus ídols de plàstic i màrqueting.\nMentre aquesta idea segueixi instal•lada en la societat de res serveixen debats polítics ni informes econòmics. Millor plegar.\nPer molt que sigui conseller de comunicació no pot demanar més rigor als mitjans per haver fet pública la niciesa del seu company Josep Huguet sobre la proposta olímpica de l’alcalde Hereu. Com sap molt bé el doctor Tresserras, la feina dels periodistes és explicar allò que sabem, per molt que cogui. Per cert, un dels deures dels polítics és el de ser coherents; i Huguet no ho és.\nNo cal dramatitzar la devolució de llicències de TDT, estem d’acord amb el secretari de Comunicació de Cultura, el que cal reconèixer és que la implantació de la TDT és un fracàs estrepitós tant tècnic (es veu de pena), com cultural. L’argument d’oferir més canals i més català a la TV ha punxat. Hi ha molt poc més català i el que hi ha és lamentable. I això no és relatiu, és real.\nPublicado por Rafael Vallbona a dilluns, de gener 25, 2010 Cap comentari:\nLa llibreria Robafaves de Mataró està en un ‘punt d’inflexió’, mentre que la Viader, de Sant Feliu de Guíxols, va tancar dissabte passat. Poseu-li el nom que vulgueu, però les llibreries fan figa. Les grans superfícies es concentren en un grapat de best-sellers i novetats, res que no es pugui vendre en un basar xinès, i les petites i independents pateixen molt. La Viader, fundada per la nissaga fa 127 anys com a taller d’enquadernació, i que a principis dels 80 tenia 1.200 metres quadrats i 14 dependents, tanca per falta de relleu familiar. En Jordi Viader, el propietari, te 73 anys i, vist com pinten les coses pel sector, ningú de la família vol seguir fent de llibreter. És una pena, però no se’ls pot acusar de no haver resistit. La Robafaves de Mataró, que va ser símbol del renaixement de les llibreries, ha patit una crisi econòmica, segons que diu el president de la cooperativa, Xavier Vilert, al setmanari local Capgròs, que els està fent pensar en tancar la botiga de papereria i joguines Actua, que tenen conjuntament amb Abacus, i, en tot cas, reobrir-la en un local molt més petit. Fa un temps ja van tancar també Robafaves jove. “El volum de vendes no ha aguantat el volum de les inversions”, reconeix Vilert, que també confessa que “Hem tingut dificultats en el subministrament de llibres, però hem buscat la manera de solucionar-ho”. Els e-books, que s’havien de menjar el món, no estan acomplint les expectatives anunciades, sobretot, perquè les previsions són exagerades. Els llibres només circulen a les biblioteques perquè són de franc. A més, el dret a disposar de 30 documents per més i carnet, és un argument més que perjudica la venda de llibres. És crisi o inflexió, això?\nPublicado por Rafael Vallbona a dijous, de gener 21, 2010 Cap comentari:\nPublicado por Rafael Vallbona a dilluns, de gener 18, 2010 Cap comentari:\nEl neoliberalisme cultural ha matat l’art. La conversió d’agents i agitadors en indústria, la concepció estrictament mercantil de la cultura i la desaparició del mecenatge han convertit l’artista en un simple fabricant de plaers mundans sumptuaris. Inspiració i creativitat han estat substituïdes per tecnologia. És el món d’avui i els artistes hi fan nosa; no calen laments.\nLlegeixo en una entrevista amb Manfred Eicher, fundador d’ECM, la discogràfica més prestigiosa del jazz que arriba als quaranta anys en plena forma, com concep ell cada disc que publica: “he optat per una música amb un alt contingut poètic”, diu. Després recorda com l’edició de Köln Concert, de Keith Jarret, segurament un dels millors discos del segle XX de qualsevol gènere musical, va marcar profundament l’avenir de la companyia. Al mateix suplement cultural, llegeixo unes pàgines abans una entrevista amb l’escriptor mexicà Edmodio Quintero on afirma el que avui en dia és una quimera: “la llengua és un instrument descurat, l’escriptor ha de passar comptes, no amb el mercat, sinó amb Cervantes”. Tanco el diari, miro les dues edicions de Köln Concert que tinc a la discoteca i penso si mai més hi haurà un altre virtuós capaç de passar a la història de la música com Jarret. Al cap d’un minut, repassant alguns dels llibres editats recentment per segells potents, penso en el que diu Quintero i em deprimeixo. Per cert, la poesia ha desaparegut dels seus catàlegs. La indústria s’ha carregat un gènere. I no acabarà aquí la cosa.\nRecolzat a la barra del Marina, xumant un gintònic per passar el tràngol, m’agafen els cinc minuts ‘revolta global’ i alço el got clamant venjança per la mort de l’art a mans del neoliberalisme. El mercat ha convertit el creador en un simple treballador autònom a qui es paga més o menys, en funció de la seva ratio de vendes, perquè fabriqui petits plaers mundans a còpia de banalitzar els llenguatges artístics, ja sigui amb la tecnologia, ja sigui baixant el llistó de l’exigència intel•lectual i sensorial fins al límit necessari per què, qualsevol analfabet funcional compri el producte i, bo i gaudint-ne, es consideri prou culte,o cool, que és la part del cos amb la que molts d’ells pensen, per entendre’l, parlar-ne i criticar-lo.\nPerò a la segona copa les coses es veuen amb més realisme. Si els agents s’han convertit en indústria, i són els ‘controllers’ i els gerents els que diuen quina novel•la es llegirà la pròxima temporada és que, siguem realistes, avui en dia els creadors i artistes en el sentit històric del terme, fan nosa. El caràcter lliurepensador, crític, desvetllador de consciències i indomable de l’escriptor, el músic o el pintor és un vestigi del món d’ahir, quan la raó i el pensament, enfrontats als poders terrenals i no, van ser el motor que va empènyer la humanitat cap a la llibertat.\nAl món d’avui (i que em perdoni Zweig) tot això no te cap valor. Els paràmetres amb que, des de l’individu, es mesura la llibertat són la posició econòmica i social. La resta poc importa, o gens. La cultura que es fa i es consumeix avui només va dirigida a aportar valor afegit a aquests dos paràmetres.\nL’art no ha mort, s’ha convertit en un subproducte ‘made in xina’ que es ven a basars i ‘mercadillos’. Qui vulgui dedicar-s’hi ja sap el pa que s’hi dona: res de virtuosismes al Stenway de cua durant dues hores, res de culte a Cervantes o Pompeu Fabra, això no ven. La indústria perd la xaveta per un nou Larsson, un altre Avatar o el cantant que aconsegueixi capgirar l’ensorrament de la gran indústria del disc. La pregunta és, d’aquí a un segle, que en quedarà de la història de la cultura contemporània. L’època més reeixida científicament i tecnològica de la humanitat es saldarà amb Dan Brown, James Cameron o Enrique Iglesias? Els estudiants de secundària de l’època no entendran res.\nDemano un altre gintònic, deus ser una de les poques coses que millora amb el mercat global.\na TV3. La idea de vertebrar la programació del 33 prenent com a eix l’espai cultural Ànima ha fracassat. A partir d’avui el programa passa de diari a setmanal, amb menys pressupost i un nou director, Lluís Cuevas, que ha abandonat iCat FM per fer-se càrrec de la programació cultural del 33. Amb De llibres i Alexandria va aconseguir excel•lents resultats, per això l’han tornat a cridar.\nPlantant cara al mercat amb una aposta arriscada i reeixida, la companyia que dirigeix Víctor Álvaro ha recuperat un teatre i posa en escena amb un nivell interpretatiu elevat, ‘The Black rider’, una opera de Robert Wilson, Tom Waits i William Burroughs. Els exegetes neoliberals del mercat de la cultura dirien que estan guillats; nosaltres, encara que siguem pocs, els aplaudim i recomanem.\nPer un programa de televisió passejo amb Andreu Martin per la Barcelona dels anys del pistolerisme, i amb Xulio Ricardo Trigo per la Tàrraco de quan Octavi August la va convertir en capital. Tots dos autors em sorprenen per l’enorme saviesa (que no només informació) que arriben a acumular sobre els seus respectius temes. No m’estranya que Martin hagi fet una novel•la tan versemblant com Barcelona Tràgica (Ara llibres), i que actualment estigui treballant en una ubicada entre els anys vint i els fets de Maig del 37, “el gran episodi revolucionari de la història de Catalunya” segons em diu ell mateix quan arribem al número 10 del carrer Toledo, al Sants profund. Aquí hi havia un taller confecció on es feien i guardaven explosius i on, després d’un terrible tiroteig, va caure el grup d’acció que comandaven Vicenç Sales i Roser Benavent, segons explica l’Andreu. El que més ens xoca als dos és que el local, si més no d’aspecte, ha canviat ben poc malgrat els anys. Des del segle I a C Tarragona ha canviat molt, és clar. En Xulio Ricardo Trigo, que ha escrit El somni de Tàrraco (Edicions 62) un relat d’intrigues, traïcions, crueltats i mentides que està arrasant, amb gran coneixement de causa sosté que prefereix la restauració que s’ha fet al patrimoni romà de Tàrraco que no pas la reconstrucció “tipus Port Aventura” que s’ha fet a Mérida o Sagunt. Ell, que viu a la ciutat des de 2005, ha escrit la novel•la des d’una gran erudició, però també des d’un finestral d’on veu el mar que solcaven les galeres romanes que venien del port d’Òstia, i que van fer de Tàrraco una de les capitals importants de l’imperi. La novel•la d’en Xulio és una declaració d’amor a la ciutat que l’ha acollit.\nPublicado por Rafael Vallbona a dijous, de gener 14, 2010 Cap comentari:\nBarcelona és ciutat de jazz. Des dels anys vint del segle passat els millors músics del món i un públic rigorós i agraït, han coincidit als seus escenaris malgrat les innombrables vicissituds polítiques i socials que ha viscut el país. I de tots els escenaris el Jamboree, que ara fa cinquanta anys, n’és un dels més mítics. Al soterrani de la Plaça Reial hi ha tota una vida.\nA finals dels anys cinquanta els mariners de la Sisena Flota campaven per Barcelona a la percaça de noies, música i alcohol per passar les estones de lleure. Al bar Brindis de la plaça Reial hi havia un soterrani on es reunien grups de mariners per escoltar discos de jazz i fer una copa, o més. Com que el negoci creixia, en Joan Rosselló, propietari del bar, va decidir convertir el subsòl en una cava de jazz i li va posar de nom Jamboree. La historiografia oficial diu que el club es va inaugurar a les sis de la tarda del dia 9 de gener de 1960 amb un concert d’un grup liderat per Tete Montoliu. Però al llibre ‘El jazz a Catalunya’ (Edicions 62), Alfred Papo escriu que “El primer grup que va debutar-hi foren els Jazz Brothers, a qui es va afegir la cantant negra Gloria Stewart. Però els germans Hand i la cantant es drogaven i armaven uns esvalots que n’hi havia per llogar-hi cadires. Per reblar el clau se’ls barrejà amb un tèrbol afer criminal i es van fer fonedissos”.\nFos com fos, el local era ampli i amb bona acústica, i la variada fauna de mariners beguts, prostitutes i afeccionats al jazz, van contribuir aviat a donar-li nomenada. Uns mesos abans uns joves afeccionats havien obert una cava de jazz a Terrassa, Dave Brubeck publicava Time Out i Miles Davis començava a capgirar els designis de la música del segle XX amb Kind of blue. Poc temps després John Coltrane es va consagrar i Ornette Coleman va endinsar-se pels camins del free. El jazz es va convertir en música popular i, encara que el país estava segrestat, el Jamboree va situar-lo dins l’esfera d’un llenguatge artístic quina única premissa és la llibertat. Bill Coleman, Lee Konitz, Lou Benett, Chet Baker, Stéphane Grappelli, Memphis Slim o el mateix Ornette Coleman van passar pel soterrani, i Dalí, Miró, Lola Flores, Quico Pi de la Serra o Ricard Bofill, entre molts altres, van connectar intel•lectual i sentimentalment amb aquella música amb la mateixa energia que la intel•lectualitat francesa ho havia fet deu anys abans als clubs de Saint Germain.\nLlàstima que el Museu de la Música no atengui a aquesta mena de relats, perquè mostrar la història del Jamboree contribuiria a entendre la transformació que, al tombar els seixanta, es va produir a Catalunya i que va abocar la societat a l’ambiciós i incert projecte de redreçament nacional i cultural malgrat la falta de llibertat. La mostra We want Miles a la Cité de la Musique parisenca (teniu encara fins diumenge per veure-la), no només mostra la vida del gran Davis, sinó que explica la comprensió de la cultura negra a Europa a través del jazz, el feedback que aquesta circumstància produeix als USA i com això influeix en l’ascens social dels afroamericans.\nProtagonista d’una època, el Jamboree va tancar portes l’any 1970 per tornar-les a obrir vint-i-dos anys després de la ma dels germans Mas. Kenny Garret, Elvin Jones, Mario rossi, Carme Canela, Llibert Fortuny o Brad Mehldau, entre molts altres noms estel•lars del jazz d’avui, han teixit de nou el fil que uneix històricament Barcelona amb el jazz i que, en algun moment, havia semblat trencar-se.\nDivendres The Jamboree all stars, va acollir a els saxofonistes Llibert Fortuny i Perico Sambeat, el pianista Albert Bover, el bateria Marc Miralta i el contrabaixista Masa Kamaguchi, i al febrer The Jamboree gold stars, posarà junts els grans tòtems del jazz clàssic a Catalunya com el pianista Francesc Burrull, el trompetista Josep Maria Farràs, el saxofonista Joan Albert o el bateria Adrià Font. La vida en llibertat fluirà per l‘escenari del Jamboree.\nLa visió que l’escriptora tenia del món i que va explicar als articles periodístics, arriba a l’espai Brossa. M de Roig: paraules d’avui descobrirà a l’espectador unes idees sobre la discriminació racial, la pau o la llengua que, lluny d’haver caducat, són ara més vigents que mai. La vindicació de l’obra de la Roig, que va morir just un dia abans que Miles Davis, enalteix l’espectacle.\nEl problema de la TDT, que demà cobreix una altra etapa, no és que es pixeli la imatge sovint, o que a llocs es vegi pitjor que l’analògica; el problema és que, encara que hi hagi més emissors i més català, la qualitat de la tele no millorarà, al contrari. La caiguda de la publicitat, el poc muscle financer dels operadors locals i les concessions a amics i clients ha espatllat l’invent.\nPublicado por Rafael Vallbona a dilluns, de gener 11, 2010 Cap comentari:\nEl conseller de Medi Ambient Francesc Baltasar és un peix: mor per la boca. Per la boca va cometre la primera irresponsabilitat quan, en plena crisi per la sequera, va dir als seus afiliats de l’Ebre que, si no volien la connexió de conques que es podien donar de baixa: ho va aconseguir, i les baixes a Iniciativa van acabar generant una forta oposició interior, una conferència nacional moguda i el relleu de Saura per Herrera abans d’hora. Però ell va seguir. Després va tornar a badar la boca més del compte quan va dir que havia pregat a la Moreneta per que plogués. Home Baltasar, un conseller pot fer el que sigui per salvar la pell, però un ecosocialista, encara que resi, no ho ha de dir mai per pura estètica, ja no per ideologia. I així ell va seguir.\nDit a El Món a RAC 1 l'11.01.10\nEnciclopèdia Catalana ha guanyat el concurs públic, convocat pel Consell Català de l’Esport, per a publicar l’Enciclopèdia de l’Esport Català. El dia 19 d’octubre es va publicar l’anunci del concurs públic al DOGC, la documentació es va penjar al web de contractació pública de la Generalitat, es va obrir termini de presentació d’ofertes fins el dia 26 d’octubre, i el dia 2 de novembre, en no haver-se presentat més que una única candidatura, es va adjudicar el contracte a Enciclopèdia per un valor d’un milió tres-cents mil euros.. El dia 27 de novembre l’adjudicació va ser elevada a definitiva. Ara Enciclopèdia ha de publicar l’obra abans del 30 de novembre del 2014. Aportem aquesta informació de forma desinteressada per apaivagar certa rumorologia que va circular fa setmanes pel món editorial sobre com i perquè Enciclopèdia havia aconseguit el contracte (que per cert, si consulteu les condicions de contractació veureu que no és cap ganga). Es veu que el director general del grup, Albert Pelach, va anunciar l’èxit en el concurs tot cofoi davant d’altres editors de la competència, i hi va haver qui va dir, baixet és clar, que quina mena de concurs era aquell si el seu editorial no se n’havia assabentat. Doncs bé, des de la modèstia infinita d’aquesta columna, proposem als editors catalans que dediquin uns minuts al dia a la consulta del DOGC, doncs en sol anar ple de concursos absolutament lícits com el que ha guanyat Enciclopèdia per editar l’Enciclopèdia de l’esport Català; i potser així podran optar a projectes com aquest. Per cert, existeix una magnífica Història il•lustrada de l’esport a Catalunya, de Xavier Pujadas i Carles Santacana (Columna), però la va fer la Diputació, ai las!\nPublicado por Rafael Vallbona a dimecres, de gener 06, 2010 Cap comentari:\nSi ara que no hi ha tanta alarma per la grip A els serveis d’urgències hospitalàries han quedat col•lapsats, tot i que llavors hi van anar 71 mil persones i ara 63 mil, inexorablement alguna cosa no es fa del tot be des del Pla Integral d’Urgències de Catalunya. És veritat que aquests dies s’han ingressat 7200 persones contra les 6800 que ho van ser quan la passa de la grip A va fer furor, però si els ingressos hospitalaris col•lapsen les urgències, també vol dir que alguna cosa no s’ha fet bé.\nQuina? O no hi ha hagut prou previsió respecte de la necessitat de llits, que hauria permès alleugerir el sistema d’ingressos, o no s’ha sabut trobar la forma de derivar els malalts menys greus, la majoria, a la sanitat primària o, simplement, a covar a casa. La selecció prèvia de malalts a urgències s’ha d’agilitar com sigui. És el primer filtre i és el que pot fer que la resta del sistema funcioni o naufragui en esternuts, mocs i miasmes.\nAra bé, si urgències es col•lapsen és perquè els ciutadans confien en la sanitat pública; cosa que a països més rics no passa.\nDit a El Món a RAC 1 el 05.01.10\nPublicado por Rafael Vallbona a dilluns, de gener 04, 2010 Cap comentari:\nEntre detractors declarats, polítics que callen per obediència al partit i el soroll habitual del territori, l’avantprojecte de la llei de vegueries que, teòricament, el govern ha d’aprovar aquest mes, te un futur negre com cada vegada que s’ha intentat una nova divisió territorial de Catalunya. Hi ha qui diu que és millor deixar-ho per a una altra legislatura, com sempre.\nNingú no és capaç d’endreçar territorialment Catalunya. No ho van ser els convergents, ni ho serà el tripartit. Hi ha massa interessos polítics i electorals en joc. Qui s’atreveix a governar amb visió real de país, encara que això suposi anar contra el parer d’alcaldes i dirigents territorials del seu propi partit si, de la seva actitud, en pot dependre una majoria parlamentària? En política catalana, quan hi ha tràngols d’aquesta mena, s’aplica la dita ‘el meu mal no vol sorolls’, i així els temes es deixen podrir.\nHom estava convençut de que el tripartit no deixaria passar l’ocasió de vertebrar territorialment el país amb una llei que, de passada, els posés electoralment les coses una mica menys complicades a comarques nio metropolitanes on, sobretot PSC i Iniciativa, tenen menys arrelament. El pacte del Tinell incloïa el paquet llei electoral i llei territorial, i es va crear una ponència per això. Però, en paraules de qui va ser primer conseller de governació de Maragall, el republicà Joan Carretero: “El projecte de llei ni es va tramitar. Quan el text va quedar enllestit, el Departament va lliurar-lo al President. La proposta contemplava la meitat del Parlament escollit en una llista nacional i l’altra meitat, proporcional als habitants que hi hagi, en set llistes territorials, amb un mínim de dos per vegueria i a partir de dos amb caràcter proporcional al nombre d’habitants; és a dir, que hi hauria una altíssima proporcionalitat. El President mai no comentar res sobre aquest aspecte de l’avantprojecte de llei. Tant en Maragall com el PSC es miraven els resultats. Anaven al final del text i buscaven la rendibilitat política del projecte. Llavors deien: ‘-Amb aquest projecte de llei no empatem amb CiU? Doncs no ens interessa’.”\nI es va acabar la primera legislatura sense que, ni de la llei electoral ni de la territorial, se’n sentís cantar més ni gall ni gallina. I la segona portava el mateix camí fins que, la declarada desafecció dels ciutadans envers els partits (corrupció, ineficàcia...), va fer que la llei electoral es presentés com a solució per a tots els problemes de la partitocràcia catalana. I, com que difícilment hi pot haver una llei electoral homologable sense una divisió territorial coherent, en poques setmanes el tema va tornar a situar-se a la portada de l’agenda tot i que, a deu mesos de les eleccions, és tan poc probable que les dues lleis acabin tirant endavant com a les altres ocasions.\nDemà és el dia en que el govern hauria d’aprovar l’avantprojecte de llei de vegueries, primer pas per reordenar elpaís i obrir la possibilitat seriosa d’una llei electoral equilibrada, rigorosa i que pugui tornar a acostar política i ciutadania. Però, s’atreviran els socialistes a legislar contra els seus alcaldes de Reus, Tarragona, Manresa, Lleida (per citar a significats opositors) i contra els seus socis d’Unitat d’Aran? Segurament no. I encara una pregunta tan o més definitiva que l’anterior. Les vegueries suposaran la desaparició de les diputacions provincials?\nLes qüestions locals generen debats intensos i durs, però s’ha d’actuar amb valor, rigor i amb el sentit d’estat que mai no ha tingut la política catalana. Compartir capitalitats és equilibrar el territori (al contrari que està fent la Generalitat posant les delegacions territorials a una sola ciutat) i, a mig termini, garantir un creixement harmònic de moltes petites ciutats. Eliminar les diputacions és mostrar determinació i alleugerir el pes de l’administració pública. La resta de solucions són pegats per acontentar a tothom sense satisfer a ningú.\nXavier Solà, que va fer líder els caps de setmana a Catalunya ràdio abans de ser despatxat sense miraments, torna avui a l’emissora fent una secció al programa de la tarda, El secret, que presenta Silvia Coppulo i que no acaba de funcionar. El secret d’en Solà és ben senzill, però: és dels pocs comunicadors capaços d’entendre i interpretar la sensibilitat territorial i diversa del país.\nDesprés del tràngol que milers de catalans han viscut durant anys per culpa del mal servei de rodalies, hauria estat bé que el traspàs a la Generalitat fos discret en declaracions polítiques d’autobombo, tot el contrari al que va fer el president de la Generalitat. Però Montilla sembla que fa dies que és en pre-campanya, i els trens poden donar els vots que no donaran les vegueries.


Elig, 20 de novembre, inici de la valencianitat dels ilicitans\nInicio Opinión Elig 20 de novembre, inici de la valencianitat dels ilicitans\nElig 20 de novembre, inici de la valencianitat dels ilicitans\nEl recent passat dia 20 de novembre, va fer 756 anys que la ciutat ilicitana islamica de Madinat Ils (Ildj) passà de ser musulmana a ser cristiana i…valenciana. El rei aragones Jaume I conquistà tal dia en 1265, la vila ilicitana i entrà en ella triumfalment. S’obri llavors una nova pagina de la nostra historia ilicitana inaugurant-se la nova era de l’Edat Mija en que el temps deixà de medir-se pel comput mahometà de l’Hegira i per tant s’inicià el proces de cristiandat de la vila ilicitana i començà l’integracio de la ciutat d’Elig en la Corona d’Arago i per tant en el Regne de Valencia. Resumidament: els ilicitans d’aquella epoca (majorment musulmans, judeus i una minoria descendent d’hispanovisigots o “cristians vells”) passaren a ser tambe valencians i des del punt de vista religios i governatiu el control, la dominacio, l’ administracio, la gestio i la propietat o poder de la vila deixaren de ser musulmans per a ser cristians i aragonesos encara que al poc Jaume I per raons d’un pacte es va vore obligat a cedir la vila ilicitana a Castella.\nPosteriorment, el seu net, Jaume II, en 1305 recuperà definitivament la ciutat d’Elig per a la Corona d’Arago i per tant la reintegrà definitivament en el Regne de Valencia gracies al “Tractat d’Elxe”. Es una pena, una llastima que esta data, esta efemeride, continue oblidada i sense celebrar-se publica i oficialment (excepte un any que se celebrà durant l’acte del 9 d’octubre en el Palau d’Altamira mijant l’issada de la Real Senyera i la presencia d’un actor vestit de Jaume I, i poc mes). Es trist que els ilicitans, una immensa majoria desconeixca esta data i no sapia la gran importancia i l’enorme influencia i les conseqüencies que aquella conquista de la ciutat per Jaume I tingueren i que apleguen a l’actualitat: hui no seriem valencians, no pertanyeriem a la Comunitat Valenciana o esta no existiria, sense aquell 20 de novembre de 1265 no seriem de majoria cristiana ni de majoria etnica blanca. I no ho dic per racisme puix no soc raciste, sino per historia. Sense aquell 20 de novembre de 1265 ara seriem distints. La ciutat ilicitana seria diferent hui. L’Historia s’hauria desenrollat d’atra manera.\nL’Ajuntament ilicità encara te pendent fer una serie d’actes oficials a l’estil dels que dugueren a terme les Corts Valencianes i el Consell de la Generalitat quan se compli en 1988 el 750 aniversari de la conquista per Jaume I de la ciutat de Valencia o “9 D’ octubre”. Llavors es celebrà esta data com l’inici o creacio de l’historic Regne de Valencia, com l’orige de l’actual Comunitat Autonoma i del seu territori i per tant de l’identitat valenciana.\nL’Ajuntament ilicita mai ha commemorat ni reivindicat oficial i publicament l’efemeride del 20 de noviembre de 1265. Este dia no. Jamai ha reivindicat nostra valencianitat com tercera ciutat en importancia de la Comunitat, cap 20 de novembre de cap any. Nomes se recorda cada any en festes d’agost en la representacio de la rendicio del Palau d’Altamira per l’Associacio Festera de Moros i Cristians.\nEs molt important que els ilicitans celebrem el 20 de novembre. Es molt important aquell fet historic de la conquista de la ciutat per Jaume I perque els ilicitans tenim en el 20 de novembre nostre local i particular o propi ‘9 d’octubre’. El 20 de novembre es la data inici de la valencianitat dels ilicitans. Aquell dia de 1265 s’inicià el proces de valencianitat que anys despuix va culminar integrant-se Elig definitivament en l’ historic Regne de Valencia en 1305 quan el territori va quedar totalment configurat. Per aixo, el 20 de novembre deuria ser nostre 9 d’octubre, el particular i propi 9 d’octubre dels ilicitans de per vida, per sempre i per a sempre.\nArtículo anteriorEl PPCV pide al Consell implantar un bono deportivo para reactivar el sector\nArtículo siguienteEl PP advierte que Movilidad desconoce el proyecto de reducir a la mitad los carriles de la avenida Ausias March


Així, d’aquesta manera i amb una claredat meridiana, es defineix a ella mateixa la ciutat de Lucerna: l’essència de Suïssa. I tot per estar situada al centre del país, per tenir tots els aspectes que caracteritzen la Confederació Helvètica, com són els grans llacs i les monumentals muntanyes, i finalment per disposar d’una vida cultural que arriba a l’excel·lència. Lucerna enamora i la regió deixa bocabadat qualsevol turista que la trepitgi per primera vegada. La natura ens espera amb aventures naturals mai vistes. És l’espectacle visual en estat pur.\nEl grandiós llac dels Quatre Cantons, anomenat d’aquesta manera perquè uneix quatre cantons suïssos, ens dona la benvinguda tot sortint de la magnífica estació central de Lucerna. La màgia de poder veure des del mateix centre muntanyes tan mítiques com el Pilatus o el Rigi ja dona una idea del que pot oferir tota la regió de Lucerna. I més poder fer-ho des de la capital, una petita ciutat de 80.000 habitants perfectament connectada amb tots els punts turístics de la regió, sigui en tren o en vaixell. El sistema ferroviari suís és un dels més importants del món, que connecta qualsevol racó de tot el país, amb moderns, còmodes i sobretot puntuals trens. Estem al país dels rellotgers, on les grans marques de luxe són una de les icones pels turistes, sobretot xinesos que visiten la regió, i la puntualitat és un dels estereotips del país. I s’ha de dir que mai no fallen. El ferrocarril es converteix en el millor mitjà per desplaçar-nos per Suïssa, amb trens còmodes, molts dels quals són panoràmics i puntuals. I la millor manera de recórrer el país en tren és comprant el Swiss Travel System (www.swisstravelsystem.com), un passi que ofereix en un sol bitllet i a preus molt raonables tots els desplaçaments en tren en primera classe, que permet gaudir de tot el transport públic suís, sigui en tren, vaixell o autobús, incloent-hi el transport públic a les ciutats i amb un 50% de descompte a la gran majoria de remuntadors i telefèrics de muntanya, a part de l’entrada lliure als museus.\nEl llac dels Quatre Cantons\nLa regió del llac dels Quatre Cantons és un dels indrets que millor s’ajusta al concepte estereotipat de Suïssa i el que més bé l'il·lustra, amb municipis com ara Vitznau o Weggis, que reuneixen tots els elements d’una postal: el llac, els xalets de fusta, les flors a cada balconada i sempre la bandera suïssa posada en un lloc destacat. Les muntanyes tenen un protagonisme central molt estimat pels seus habitants. Cal dir que el primer tren cremallera d’Europa es va inaugurar aquí, des de Vitznau fins al mont Rigi, i que el cremallera més ràpid del món és a l’altre costat, i amb un desnivell de vertigen puja fins al Pilatus.\nPerò la regió també acull el primer telefèric amb cabina rotant del món, que permet tenir una visió de 360° que fa ascendir fins als 3.000 metres del glacial Titlis, o també el primer telefèric Cabrio, de dos pisos, amb la coberta superior a l’aire lliure, que porta fins al mont Stanserhorn. Però si les muntanyes tenen molt protagonisme en el ritme de vida dels suïssos, el llac en si mateix és també un lloc de gran atracció turística i els helvètics l’han sabut aprofitar comptant amb l’oferta més gran de navegació en aigua dolça d’Europa. És un bon pla que fa que ens llevem ben d’hora per fer diferents excursions a qualsevol de les grans muntanyes que l’envolten, a la tarda visitar algun museu i a la nit assistir a un concert al magnífic auditori de la ciutat, considerat un dels temples de la música per tenir unes sales amb la millor acústica del món. I sense oblidar el shopping, perquè al contrari del que es podria pensar, no és a la Rue du Rhône de Ginebra ni la Bahnhofstrasse de Zuric on es compra més l’alta i luxosa rellotgeria suïssa, sinó que és justament a Lucerna. És la tercera ciutat del món on es compren més rellotges, després de Hong Kong i París. A la Schwanenplatz cada dia centenars d’autocars aparquen amb àvids turistes d’alt poder adquisitiu, majoritàriament asiàtics, per realitzar diferents compres de rellotges amb l’avantatge d’estar situats al costat del pont de la Capella.\nEl pont més vell del món\nEl pont de la Capella i la torre de l’Aigua, construïts el 1300, són els punts més visitats que arriben a convertir-se en autèntiques icones de la ciutat. El pont de la Capella, que uneix la ciutat medieval amb la més moderna per sobre del riu Reuss, és el pont de fusta més antic d’Europa. Fins fa dues dècades comptava amb uns magnífics frescos triangulars que guarnien el sostre datats del segle XVII. Però un malaurat incendi el 18 d’agost de 1993 va destruir una part del pont i les seves pintures, una catàstrofe que va portar les autoritats no només a reconstruir el pont, sinó també a copiar i reemplaçar les pintures originals i a posar les originals que no es van malmetre a resguard. Igual que el pont, la torre de l’Aigua, amb una forma octogonal, formava part de les fortificacions de la ciutat, i va ser la primera presó de la ciutat. Lucerna es va popularitzar al llarg del segle XIX i la ciutat va començar a ser destí de turistes i visitants gràcies a la unió amb la xarxa ferroviària, als passejos pel llac amb grans vaixells de vapor —que actualment continuen navegant per les aigües transparents i netes del llac dels Quatre Cantons— i als luxosos hotels. I és que a principis del segle XX la capital ja comptava amb els més grans i luxosos hotels de Suïssa, i per tant era la seu del pelegrinatge de les grans fortunes europees que buscaven tranquil·litat i benestar.\nPujar al Rigi amb el cremallera més antic del món\nRes de millor que agafar el vaixell de vapor que surt des del moll de Lucerna i fer una petita excursió on gaudirem de “l’essència de Suïssa”. Prats verds, muntanyes, xalets, velers i molta animació aquàtica, on no falten platges naturals, que poblen el recorregut fins a Vitznau. Aquesta petita població és famosa a tot Suïssa per tenir el tren cremallera més antic d’Europa, que puja al Rigi. Estem parlant d’una de les muntanyes més icòniques i famoses de Suïssa, al costat del Jungfrau, el Gornergrat o el Pilatus, el seu gran rival. Amb una alçària de només 1.800 metres, potser algú es pot preguntar el perquè de la popularitat d’aquesta muntanya, i la resposta és senzilla: per la seva espectacularitat i superba panoràmica de 360° sobre els llacs de la Suïssa central i els Alps Bernesos. El cremallera, que va entrar en funcionament el 1871, ens porta ràpidament al cim, on trobem un exclusiu hotel, encara que es poden fer parades a qualsevol de les set estacions que trobarem. És la reina de les muntanyes i són molts els escaladors que prefereixen pujar-hi a peu pels molts dels camins que trobem correctament senyalats o bé aprofitar estant al cim per fer una excursió per la cinglera de les muntanyes veïnes en un passeig únic i exclusiu amb el constant contacte amb la natura alpina.\nSegurament una de les sorpreses més grates que ens podrem trobar al llarg del camí són les formatgeries alpines, com és el cas de Chäserenholz. A part de poder-hi comprar formatges artesans que recorden l’sbrinz, el formatge més típic de la regió, podrem degustar una magnífica fondue molt especiada i una fantàstica barbacoa als jardins, amb unes vistes que treuen, literalment, la respiració, i sempre acompanyada d’una cervesa Rigi, la més famosa i popular de la zona. Per pair el dinar, res de més bo que un passeig baixant per camins perfectament senyalitzats, que ens portaran a una de les estacions del recorregut de Kaltbad. Aquí, a part de poder gaudir d’unes saludables aigües termals en piscines suspeses amb vistes úniques al llac, podem agafar el telefèric, que ens portarà de tornada a un dels pobles a la ribera del llac per tornar a agafar el vaixell que ens durà a Lucerna de nou. Cal dir que la baixada amb telefèric no és apta per als qui pateixen vertigen. Déu, quines vistes!\nUn curt recorregut amb tren ens porta de Lucerna a Engelberg, situat al cor de la Suïssa central i la destinació de muntanya per excel·lència d’aquesta regió. Engelberg és un petit poble de prop de 4.000 habitants, però que acull un gran nombre de turistes, sobretot hindús, per la proximitat amb el glacial Titlis, una localització que agrada als més famosos directors de les pel·lícules de l’anomenat Bollywood, la factoria de cinema de l'Índia. Engelberg és una destinació molt popular a l’hivern per les seves estacions d’esquí, un paradís pels freeriders, i per ser la seu d’una de les proves del campionat del món de salts d’esquí.\nPerò a l’estiu Engelberg agafa també molt protagonisme per les infinitats d’activitats familiars que es poden practicar. Tot plegat el situen com el major destí vacacional de la Suïssa central i un dels pobles que gaudeixen del segell de Famílies Benvingudes. I dels més clars exemples el trobem a Brunni, un paradís per als nens (i per als no tan nens), on trobarem el Rodelbahn o tobogan de muntanya, en què els 600 metres de baixada amb trineu sense rails és una divertida atracció amb unes vistes fantàstiques; un parc infantil, el món de l’aigua de Globi o fins i tot un zoo amb petits animals són algunes de les activitats que trobarem a Brunni. Però per als més aventurers, una de les excursions que cal fer, també apta per a nens, és la introducció a la via ferrada amb 200 metres de desnivell i dos ponts penjants. Una autèntica experiència contemplant un autèntic circ de muntanyes i glacials, tots superiors als 3.000 metres, que fa emmudir l’alpinista més expert.\nPerò sense cap mena de dubte l’excursió per excel·lència d’Engelberg és la glacera Titlis, de 3.020 metres, amb neus perpètues i amb el magnífic telefèric Titlis Rotair, una gran cabina que va girant 360° per veure tots els racons de muntanyes i paisatges mentre s’ascendeix a la glacera. Al cim del Titlis s’han rodat desenes de pel·lícules de la factoria hindú del cinema, una de les més importants del món, coneguda com a Bollywood. Aquest fet fa que al cim de la glacera trobem un ambient no massa habitual, amb centenars de turistes hindús que no paren de fer fotografies a les diferents localitzacions de les pel·lícules més famoses!\nA la glacera Titlis trobem el pont penjant més alt d’Europa, el Titlis Cliff Walk, una cova que passa per sota de la glacera i diferents restaurants i botigues a l’edifici que corona la glacera. Poques vegades es té l’oportunitat de coronar i passejar per sobre d’un tres mil i, si s’enganxa un dia clar, el panorama és exclusiu. Res de millor per acabar el viatge que baixar l’últim tram del Titlis amb uns divertits patinets a tota velocitat i anar directament al monestir del poble d’Engelberg, on venen uns formatges artesanals fets pels monjos. Allà em trobo amb un grup de músics d’Engelberg carregant els seus alphorns, els singulars i gegants instruments tradicionals suïssos, assajant la seva participació en el Yodelling, el popular i folklòric festival que se celebra a Lucerna. El que dèiem, Suïssa en estat pur!\nLa millor manera d'arribar a la regió de Lucerna és per via aèria, via Zuric. La companyia Swiss (www.swiss.com) ofereix vols des de Barcelona, dignificant la classe econòmica amb el seu programa Swiss Choice, que fa que els clients puguin afegir equipatge extra, reservar seient amb antelació, organitzar un tractament especial per al viatger o per a una altra persona, reservar un article al Dutty Free o comprar una targeta SIM amb les tarifes més baixes del mercat.\nEl tren es converteix en el mitjà més còmode i autèntic per desplaçar-nos per Suïssa. I poder fer-ho lliurement amb grans descomptes i al millor preu és el que ofereix el Swiss Travel System (www.swisstravelsystem.com), que amb la compra dels passis, que poden ser per dies o setmanals, es té dret a viatjar a primera classe en qualsevol tren del sistema ferroviari suís, incloent-hi els panoràmics, com ara el Glacial Express, Bernina Express, Golden Pass o Guillem Tell. A més, el transport urbà en bus o tramvia està inclòs, així com un descompte del 50% en qualsevol remuntador de muntanya i l’entrada a més de 500 museus.\nLucerna té una gran quantitat d’hotels de tots nivells i característiques, però és a l’Hotel Rebstock (www.rebstock-luzern-ch), un hotel amb encant de 4 estrelles, on sentirem l’essència de Suïssa en un edifici centenari al costat del llac dels Quatre Cantons, en ple centre de la ciutat. Un acollidor pati per sopar a la fresca al seu restaurant i sobretot el magnífic esmorzar cada matí, a banda de la simpatia de tot el personal, són les bases d’aquest establiment centenari.\nA Engelberg, una magnífica opció és l’encantador i cèntric H + Hotel & Spa Engelberg (www.h-hotels.com), amb habitacions àmplies amb vistes als Alps i un fabulós spa, d’on sobresurt una magnífica piscina climatitzada.\nwww.myswitzerland.com és la pàgina oficial de Turisme de Suïssa, també en castellà, amb milers d’idees per fer durant l’estada al país alpí. Si voleu conèixer més a fons Suïssa, www.swissworld.org ofereix informació sobre el país, com ara sobre cultura, economia, població, història, geografia, etc.


Dramatisme i energia al quart concert de temporada | simfonicadebalears.com\nEl concert començarà amb l'obra del compositor mallorquí Antoni Mairata “Obertura dramàtica”. El jove compositor ha estudiat al Conservatori Superior de Música de Madrid i ha rebut lliçons de Conrad Pope i el director d'orquestra John Williams.\nL'Orquestra Simfònica de les Illes Balears comptarà amb el gran pianista Iván Martín. El solista interpretarà el concert per a piano número tres d'un dels compositors més importants de la història de la música, Ludwig van Beethoven. Nascut a Las Palmas de Gran Canaria (1978), Iván Martín és reconegut per la crítica i el públic com un dels pianistes més brillants de la seva generació.\nEl tercer concert per a piano de Beethoven està composta per tres moviments. Una obra de gran dimensió amb un protagonisme notable de l'Orquestra mantenint un equilibri i harmonia entre el solista i la resta del grup orquestral. Al contrari que en el concert núm1 i 2, Beethoven utilitza un to profund, amb trets èpics i turbulents.\nCom a fermall d'or, L'ocell de foc de Stravisnky. Música intensa; una descripció entre el món real i humà, que posarà el punt i final a un concert que promet ser espectacular. La direcció de tots aquests elements serà sota la batuta d'Elias Grandy. Energia i gran musicalitat avalen al director de 36 anys que ja ha dirigit a algunes de les Orquestres més importants del món.


El Bisbat manté que el relleu del mossèn de Castelló està pactat amb ell - Diari de Girona\nmartí santiago laura fanals 18.01.2017 | 07:21\nDurant un mil·lenni l'elecció papal podia arribar a fer-se per aclamació popular de tota la comunitat cristiana de Roma però el rector de Castelló d'Empúries, Ferran Jarabo, no sembla que pugui apel·lar a aquest sistema d'elecció per evitar el seu relleu al capdavant de la parròquia. El suport popular el té i el del consistori també, que ahir va forçar un ple extraordinari per aprovar una moció per sol·licitar al Bisbat de Girona que reconsideri la decisió.\nLa sessió plenària va servir com a recordatori de la tasca pastoral de Jarabo, la seva implicació amb les persones excloses i les iniciatives realitzades per a la restauració, conservació i divulgació del patrimoni històric de la Basílica de Castelló: des de la restauració del campanar i l'orgue, passant pels vitralls de les capelles de Sant Cristòfol i Sant Llorenç o la neteja de la làmapada d'arany principal, fins a la inauguració dels nous locals parroquials de Càritas o la iniciativa de construir una capella a Empuriabrava.\nSón aquestes raons que juntament amb la seva «implicació amb la gent» i el seu «bon fer» que l'Ajuntament demana que mossèn Ferran Jarabo «pugui continuar la seva tasca al nostre municipi». Està previst que aquest diumenge oficiï la seva darrera missa a la capella de Sant Antoni per la qual s'esperen més d'un centenar de feligresos i fins i tot l'Exèrcit haurà de col·locar una carpa exterior amb calefacció per poder acollir tots els assistents.\nEl Bisbat, per la seva banda, es manté en la mateixa posició. La institució continua assenyalant que, de mutu acord amb mossèn Jarabo, han decidit donar-li una «excedència pastoral» tot seguint les recomanacions mèdiques arran de les seqüeles de l'accident de trànsit que va patir l'any passat. L'objectiu, indiquen, és que el capellà pugui recuperar-se plenament de les seves ferides i sobretot fer front a l'operació del peu a la qual s'ha de sotmetre properament. Segons assenyalen, el Bisbat ja havia parlat d'aquesta qüestió amb mossèn Jarabo i ell s'hi havia mostrat d'acord. Per tot plegat, malgrat la trobada de suport dels feligresos diumenge passat i la moció aprovada ahir per l'Ajuntament, es manté el dia 22 de gener com la data en què mossèn Jarabo s'acomiadarà de les parròquies de Castelló d'Empúries, Sant Pere Pescador i Torroella de Fluvià. Quan s'acabi aquesta «excedència pastoral», el Bisbat haurà de decidir quin destí li dóna.\nAquesta és la segona vegada que el Bisbat relleva Jarabo a contracor, ja que el 2004 va ser rellevat com a rector d'Agullana, la Vajol, Darnius i Maçanet de Cabrenys per tal que pogués acabar el seu doctorat en Filosofia. En les dues ocasions, el capellà ha assegurat anar-se'n «trist», però no ha volgut fer declaracions ni entrar en polèmica amb el Bisbat. De fet, Jarabo ni tan sols va voler anar diumenge a la manifestació de suport per no entrar en polèmiques.


Història | La Mostra d'Igualada - Fira de teatre infantil i juvenil\nLa Mostra JOVE\nEl Menú de La Mostra\nVota el millor espectacle\nQuè és per tu el teatre?\nConcurs de crítica teatral\nObres guanyadores del IV Concurs de crítica teatral\nJoc del Comerç\n40 anys Xarxa Igualada\nActuar a la fira\nXerrada professional: Eines per apropar Teatre i Escola\nMercat de projectes d’espectacles\nTaula rodona: Quan comença a baixar el teló i l’edat ens retira dels escenaris\nPremi Xarxa Alcover de La Mostra\nAllotjament de companyies\nLa Mostra SOLIDÀRIA\nLa Mostra d’Igualada té 26 anys d’història i se celebra anualment, després de Setmana Santa i durant quatre dies, a la capital de la comarca de l’Anoia (Barcelona). És l’espai on tradicionalment les companyies professionals de teatre infantil de Catalunya presenten les seves noves produccions. Des del seu inici s’hi han estrenat més de 2.000 espectacles i s’hi ha vist néixer i créixer les millors companyies del sector.\nEl recorregut per la seva història suposa el reconeixement a moltes persones que, amb la seva passió i implicació, han fet possible una edició rere l’altra. Entre elles, una valuosa xarxa de voluntaris.\nPrimera etapa: 1990-1995\nLa primera Mostra de teatre neix a Igualada el 1990, impulsada pel Moviment Rialles de Catalunya (delegació funcional d’Òmnium Cultural) i amb direcció artística de Pere Fontanet. Tret de les edicions del 1991 i 1992, celebrades a Terrassa i Sabadell, la majoria tenen lloc a Igualada.\nSegona etapa: 1996-2005\nAmb la creació de la Fundació Xarxa (l’any 1995), La Mostra passa a ser guiada des del 1996 per aquesta associació i amb direcció artística d’Agustí Coll.\nParal·lelament, des del mateix 1996 Rialles continua la celebració de La Mostra a Cerdanyola del Vallès (tot i que el 2005 es du a terme a Sabadell). Fins al 2003 la gestiona l’equip de Rialles, mentre que el 2004 i 2005 la direcció va a càrrec d’Isidro Rodríguez.\nL’objectiu d’aquestes dues entitats és proveir els seus voluntaris –que programen espectacles infantils a més de 90 ciutats catalanes– de produccions adequades per apropar el millor de les arts escèniques als infants de Catalunya.\nTercera etapa: 2006-actualitat\nA partir de l’any 2006 s’obre una nova etapa. Per voluntat de l’Institut Català de les Indústries Culturals de la Generalitat de Catalunya (ICIC), amb el suport de l’Ajuntament d’Igualada i el compromís de la Fundació Xarxa i l’Agrupació Rialles, les dues fires de teatre infantil de Catalunya (Igualada i Cerdanyola del Vallès) s’unifiquen en una de sola a Igualada.\nSi bé el nom continua sent el mateix que des de la seva creació, a partir d’ara ja és ‘La Mostra d’Igualada’ i porta un subtítol que ajuda a definir-la: ‘Fira de teatre infantil i juvenil’. L’objectiu bàsic d’aquesta fusió és, a més de continuar dotant de programació els municipis de Catalunya, intentar obrir mercat de les companyies catalanes tant a la resta de l’Estat com internacionalment.\nL’organització de La Mostra incorpora la direcció artística de la companyia Vol-Ras (Joan Faneca i Joan Segalés) amb direcció general de La Xarxa i Ramon Llimós al capdavant. A més, compta amb el suport d’Agustí Coll (La Xarxa) i Eulàlia Ribera (Rialles) com adjunts de direcció.\nL’any 2007 Vol-Ras manté la direcció artística i, per primera vegada, La Mostra té un gerent: Pau Llacuna.\nDel 2008 al 2014 la fira viu una nova etapa amb la configuració d’un equip de treball estable amb Òscar Rodríguez i Òscar Balcells a la direcció artística i la gerència, respectivament.\nL’any 2015 La Mostra d’Igualada esdevé Mercat estratègic de la Generalitat de Catalunya com a eina d’articulació del teatre infantil i juvenil i es renova l’estructura amb l’organització actual. Pep Farrés n’és el director artístic i Sílvia Lorente la directora executiva.


L’advocat general del TJUE avala la retirada de l’escó d’eurodiputat a Junqueras - El triangle\nL’advocat general del TJUE avala la retirada de l’escó d’eurodiputat a Junqueras\nMaciej Szpunar conclou que s’hauria de rebutjar el recurs interposat contra la decisió del president de l’Eurocambra de deixar vacant el seient\nL’advocat general de la Unió Europea ha conclòs que la justícia europea hauria de rebutjar el recurs de cassació interposat pel líder d’ERC i exvicepresident català, Oriol Junqueras, contra la decisió del Parlament Europeu de deixar vacant el seu escó d’eurodiputat.\nEl dictamen de l’advocat Maciej Szpunar, conegut aquest dijous, s’alinea amb una resolució del 2020 del Tribunal General de la UE (TGUE) que va considerar que David Sassoli, com a president, es va limitar a transmetre a la resta de l’Eurocambra informació sobre una situació jurídica preexistent que derivava només de les autoritats espanyoles.\nD’altra banda, l’advocat general de la UE també s’ha posicionat contra l’al·legació de Junqueras que afirmava que el TGUE havia comès un error de dret pel fer d’haver sostingut que la cambra comunitària no tenia competències per revisar la causa d’incompatibilitat que afectava Junqueras per ocupar l’escó. Szpunar troba que l’al·legació del lider d’ERC es basa en una norma jurídica inexistent.\nJunqueras va ser elegit eurodiputat el 2019, però la Junta Electoral espanyola va resoldre que el seu escó havia de quedar buit perquè no va rebre el permís per sortir de la presó per jurar o prometre la Constitució, com exigeix la normativa espanyola.\nLes resolucions de l’advocat general de la UE no són vinculants, però sovint les sentències de la justícia europea s’alineen amb els seus plantejaments.


URXELLA | FESTES MÉS ECOLÒGIQUES I SOLIDÀRIES:PENSAR GLOBALMENT I ACTUAR LOCALMENT.\nFESTES MÉS ECOLÒGIQUES I SOLIDÀRIES:PENSAR GLOBALMENT I ACTUAR LOCALMENT.\nAlternativa | 29 Desembre, 2006 09:30 | Compartir:\nAqui teniu unes quantes sugerències que us fem per tal de gaudir d’un Nadal més ecològic i solidari. És clar que tot això només és un punt de partida. Idees per millorar el Nadal n’hi ha moltes més. Vosaltres mateixos...\n- Comprar el menjar i les begudes amb racionalitat. El menjar que es llença a les escombraries no aprofita a ningú. A més, cal seleccionar els aliments que comprem, per tal d’evitar els embolcalls innecessaris i per fomentar una producció local que redueix els desplaçaments i el consum d’energia. Evitar els embolcalls innecessaris, fer regals no materials, comprar productes de comerç just i solidari.\nL’intercanvi de regals nadalencs amb els nostres parents i amics presenta avui opcions que garanteixen la protecció del medi ambient i la solidaritat entre les diverses cultures i que, alhora, ens asseguren que els productors dels països més pobres reben una retribució digna per la seva feina: aliments solidaris, artesania tèxtil, ceràmica, joguines, música ètnica, targetes de felicitació solidàries, etc. Moltes ONG ens poden orientar en la nostra selecció de regals. Algunes compres també es poden fer a través de la xarxa Internet.\n- Des de sempre, les festes de Nadal han estat associades a diversos elements del món vegetal, en bona part per influència de la tradició nòrdica: els avets, el grèvol, el galzeran, les molses per als pessebres o el vesc. Aquest costum responia a una època en el qual la pressió de l’home sobre la natura era molt inferior a l’actual. Avui, cal que modifiquem aquests hàbits tradicionals per tal de garantir una adequada protecció dels ecosistemes planetaris.\n- El Nadal és temps de compres, de regals i de consum, tres fenòmens que immediatament es tradueixen en generació de residus: restes de menjar, ampolles buides, envasos, paper d’embolicar i, fins i tot, els mateixos elements decoratius nadalencs: l’avet, els ornaments, etc. Són dies en què, també, rebem la família i els amics a casa, i aprofitem per fer net de trastos vells: una ocasió idònia per visitar els contenidors de recollida selectiva o la deixalleria. I, si ens animem, per fer els nostres guarniments de Nadal amb materials reciclables.\n- Un dels impactes més grans de les festes de Nadal sobre el medi ambient és el del gran consum energètic que es produeix a causa de la il·luminació i la calefacció. És molt característica la imatge del dinar familiar en el qual tothom acaba acalorat a causa de l’elevada temperatura a la qual estan graduats els termòstats de la calefacció. També són dies en que es produeix un abús en l’ús dels llums, no sempre en benefici d’una millor il·luminació. La utilització de làmpades de baix consum o , per exemple, de piles recarregables per a les joguines, pot contribuir a fer un Nadal energèticament més sostenible.\nEstic amb tu animalista!\nTomeu del Lloquet | 29/12/2006, 12:19\nÉs que no ens deixareu fer res!!!Les carreteres son necessaries, sino, com voleu que anem, en bus???No ens fasseu riure.I les noves urbanitzacions portaran mils de turistes nous per contemplar la bellesa de Pollença, que encara te verd a les rotondes.I als camps de golf. Que no usen aigua si no és reciclada.\nVosaltres, progres, no ens deixareu ni passejar amb el gos i deixar la merda al mig de la cera!\nCaps de fava\nAnimalista Convencido | 29/12/2006, 10:19\nJa han tornat a sortir aquests "progres" de merda, es queixen si disparem als animals llançats\namb tub mecànic , es queixen si construïm xalets per a fer negoci sense permís, primer ens foten les matances i ara no volen que celebrem el Nadal a la nostra manera.\nQuina "Puta Pollença" voleu vosaltres?


El Cadí intentarà vèncer l'IDK per mantenir-se en les posicions capdavanteres - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEl Cadí intentarà vèncer l'IDK per mantenir-se en les posicions capdavanteres\nLes urgellenques es veuen les cares amb un dels equips més sòlids del campionat i volen recuperar l'average\ntoni solanelles/la seu d'urgell 08.02.2019 | 18:49\nEl Cadí la seu va perdre el seu últim partit a la pista del CityLift. Aniol Resclosa/DDG\nEl Cadí la seu va perdre el seu últim partit a la pista del CityLift.\nEncara que sigui d'un sol punt, però al Cadí només li val la victòria davant l'IDK Gipuzkoa. Aquest és el repte de l'equip que entrena Bernat Canut: vèncer les donostiarres. Per al tècnic de la Seu, «nosaltres necessitem guanyar a casa si volem optar a aquestes posicions capdavanteres». Les urgellenques reben aquest dissabte (19.45 hores) l'equip de Sant Sebastià després de caure a Girona. I esperen recuperar la seva millor versió.\nCanut podrà disposar de totes les jugadores malgrat que n'hi ha algunes que arrosseguen molèsties, res prou important per impedir estar damunt el parquet davant l'equip que prepara Azu Muguruza. Les basques són un dels equips més sòlids del campionat, malgrat que han baixat posicions a la classificació les darreres setmanes. «No se si ha perdut gas. Jo m'espero al millor IDK. Van necessitats de victòries i vindran a mossegar», reconeix el tècnic urgellenc. Les de la Seu van perdre a la primera volta (66-57) en un matx equilibrat durant molts minuts. Per tant, una vegada resolt el partit si es pot resoldre amb suficiència, el següent pas serà intentar assegurar el bàsquet average.


Joves, educadors i voluntaris de la Fundació Pere Tarrés participen en la Transpirinenca Social i Solidària | Catalunya Religió\n(Fundació Pere Tarrés) 800 km a través dels Pirineus per millorar la visibilitat i la situació sociolaboral dels joves que es troben en risc d'exclusió social. És la Transpirinenca Social i Solidària, una marxa que acabarà el 24 de juliol i en què col·labora la Fundació Pere Tarrés. A més de donar-li suport institucional, hi participa amb un voluntari de l’Agrupació d’Amics, una educadora i 8 joves del centre socioeducatiu El Submarí, vinculat a la Fundació Pere Tarrés.\nLa Transpirinenca Social i Solidària és una iniciativa de la Fundació Formació i Treball que va néixer el 2013 i a la què s’ha anat sumat diferents empreses, entitats, administracions i particulars. A través de l'esport i la natura, es tracta d’una una opció innovadora per fomentar entre els joves en situació vulnerable els valors educatius bàsics i així facilitar-los la inserció i l'acompanyament a la societat.\nFundació Pere Tarrés, Pirineus, travessa, inclusió, joves, educadors, monitors, natura, projecte, Acció Social, Educació


A la dècada dels noranta, un moviment cultural britànic de rock alternatiu anomenat Britpop va enlluernar mundialment, tenint com a focus principal el continent europeu.\nAmb clara influència del pop guitarrístic britànic dels anys 60 i 70 (Beatles, Rolling Stones, Kinks, The Who, The Small Faces David Bowie, T-Rex, The Clash i Sex Pistols), i sense tenir un so clarament identificatiu que els agrupés, van ser ràpidament qualificats per la premsa especialista en primer de tot una “escena” per acabar claudicant en clar moviment cultural. Blur i Oasis són considerats els dos grans noms referents d’aquest moviment cultural però no els únics. Bandes com Suede, Ocean Colour Scene, Supergrass, Elastica, Primal Scream, Radiohead i per últim Pulp (protagonistes principals d’aquest article) van ser part important pel boom d’aquest moviment.\nEl juny del 1995, en ple punt àlgid del Britpop, l’excèntric Jarvis Cocker i els seus Pulp van publicar el seu cinquè treball discogràfic anomenat Different Class.\nDifferent Class és, sense cap mena de dubte, l’obra principal d’aquesta banda, arribant, aquell mateix any, al número 2 a la llista de vendes al Regne Unit així com un dels àlbums claus per entendre la història de la música de la dècada dels 90.\nHistòria d’una cançó\nBona part de culpa de tot això es deu al seu primer i emblemàtic single: el GLORIÓS Common People. Concebut tot ell com un himne (melodia encomanadissa i ritme in crescendo) i amb la Central Saint Martins College of Art and Design (un dels centres educatius emblemàtics de Londres edificat a mitjans del segle XIX) de fons, Jarvis Cocker ens narra la història d’una estudiant grega de família milionària que somnia poder viure algun cop a la seva vida, com una persona normal i corrent, és a dir, per exemple, podent anar a comprar al supermercat, agafant el metro cada dia, llogant un modest pis a sobre d’una botiga o anant a jugar al billar.\nEl coprotagonista masculí d’aquesta història accepta aquest repte, ho intenten però, ja al final de la cançó, acaba descobrint i afirmant que per molts esforços faci ell, ella mai podrà viure com la “Common People”.\nAquesta misteriosa noia\nera filla d’una de les famílies d’empresaris\nmés importants de Grècia\ni esposa de exministre d’economia grec\nTot aquest conte que pot semblar ficció, li va ocórrer realment al mateix Jarvis Cocker. La seva font d’inspiració es va produir quan estudiava en el Central Saint Martins College of Art and Design. En aquest centre educatiu, una companya d’estudis de nacionalitat grega li va demanar exactament el mateix que ens narra a la cançó.\nSobre la identitat d’aquesta jove grega, al maig del 2015, un article publicat al diari grec Athens Voice, afirmava que aquesta misteriosa noia era concretament Danae Stratou, filla d’una de les famílies d’empresaris més importants de Grècia (el seu avi va fundar l’empresa tèxtil Piraiki-Patraiki que va arribar a tenir 10.000 empleats en plantilla així com fàbriques a Alemanya però que l’any 1980 el govern grec la va qualificar de problemàtica acabant per nacionalitzar-la), i esposa de l’economista i exministre d’economia grec Yanis Varoufakis. Aquest article i el fet que unes declaracions del mateix Varoufakis afirmant que la seva esposa era l’única estudiant grega d’escultura en aquest centre en aquell moment, va permetre que aquesta especulació prengués força.\nPer últim, a casa nostra, Common People ha sonat força en els concerts dels Manel aquests darrers anys. Traduïda com “La gent normal”, els Manel han adequat la història a la seva ciutat natal: Barcelona. A més, en aquest cas, l’estudiant grega ve a Barcelona dins del programa d’intercanvi Erasmus. I per últim, la tercera i definitiva variació respecte a l’original la trobem quan el protagonista no la porta a un supermercat sinó a un mercat de barri.


L'Europol calcula que 10.000 menors refugiats han desaparegut després d'arribar a Europa\nL’Europol calcula que 10.000 menors refugiats han desaparegut després d’arribar a Europa\nL'Oficina Europea de Policia (Europol) tem que "molts" d'aquests 10.000 menors als quals s'ha perdut el rastre estiguin en mans de traficants de persones. La policia troba llaços entre els traficants que traslladen refugiats a Europa i màfies dedicades a l'explotació sexual\nDiàleg mare-fill: la ruta de l’exili\nEn primera persona: les necessitats d’un nen refugiat\n01.02.2016 - 08:53\nLamar en l’espai per a la infància d’UNICEF a Gevgelija Foto: UNICEF / Tomislav Georgiev\nAlmenys 10.000 infants refugiats no acompanyats han desaparegut després d’arribar a Europa, segons ha alertat un responsable de l’Oficina Europea de Policia (Europol). L’organisme ha apuntat que creu que “molts” d’aquests menors han caigut en mans de xarxes organitzades de tràfic de persones, segons publica el diari The Guardian.\nLa xifra oferta per l’Europol és un primer intent de quantificar un preocupant moviment de la crisi humanitària de refugiats que ha arribat al vell continent: la pèrdua del rastre dels nens que arriben sense la supervisió d’un adult.\nL’organització no governamental Save the Children estima que al voltant de 26.000 nens no acompanyats van entrar a Europa l’any passat. El cap de Personal de l’Europol, Brian Donald, ha afirmat a The Observer que uns 5.000 nens han desaparegut només a Itàlia, mentre que 1.000 més han estat donats per desapareguts a Suècia. La xifra total a la UE que estudia l’organisme policial, i adverteix que és “conservadora”, és de 10.000 nens.\n“No tots ells estarien explotats criminalment; alguns podrien haver estat portats cap a membres de les seves famílies. Simplement no sabem on són, què estan fent o amb qui estan”, ha reconegut Brian Donald.\nEl responsable ha afirmat que Europol ha rebut proves que alguns nens refugiats no acompanyats han estat explotats sexualment a Europa. A Alemanya i Hongria, com a destí favorit dels refugiats i un important país de trànsit, un gran nombre de criminals han estat detinguts explotant els migrants, ha dit Donald.\nL’oficina policial destaca també que han documentat enllaços entre els traficants que ajuden a arribar als refugiats a la UE i organitzacions dedicades a l’explotació sexual i l’esclavisme.\nDiverses ONG, com Metges Sense Fronteres i Save the Children, han advertit al llarg d’aquests mesos de crisi humanitària a Europa que la manca de recursos en els campaments d’acollida (si és que n’hi ha) exposen als nens a patir malnutrició, abusos sexuals i a convertir-se en víctimes de tràfic.\nAcnur i altres organitzacions humanitàries exigeixen vies legals per a l’arribada dels demandants d’asil i bones condicions d’acollida a Europa per evitar els riscos de tràfic dels refugiats amb organitzacions criminals.\nSortir de la guerra i no acabar amb la por: el trauma de… La manca de recursos d'acollida a la UE exposa als…\nNens que juguen a ser nens per oblidar la guerra Aquests nens que han crescut en la guerra, que porten…


PHYTOBRONZ SUBLIM D'OLI 100ML ARKOPHARMA\nPHYTOBRONZ SUBLIM D'OLI 100ML ARKOPHARMA\nVenda Phytobronz Sublim Petroli 100ml Arkopharma a la nostra farmàcia bio, intensifica i perllonga el bronzejat.\nDescripció Phytobronz Sublim Petroli 100ml Arkopharma\nPhytobronz Sublim Petroli 100ml Arkopharma s'intensifica i perllonga el bronzejat. La seva riquesa en triglicèrids de cadena mitjana, vitamina E natural i beta carotè, intensifica el bronzejat, millora la protecció natural de la pell hidratada i fulles.\nConsell d'utilització de Phytobronz Sublim Petroli 100ml Arkopharma\nAbans de cada exposició, l'oli d'esprai a tot el cos i fregar, repetir cada dues hores.\nComposició Phytobronz Sublim Petroli 100ml Arkopharma\nCaprílic / càpric, acetat de tocoferol, tocoferol, betacarotè, oli de llavor de Helianthus annuus, Zea Mays oli de germen, Parfum, salicilat de benzil, Butilfenil metilpropional, linalol, limonè, alfa Isomethyl ionona.\nReservat per a l'adult.\nHa de ser usat en la pell ja adobada,\nMantenir fora de l'abast dels nens,\nEviteu l'exposició al sol a les hores punta, altrament proveir per a la roba de protecció,\nLes cremades de sol són perillosos, especialment en els nens,\nPresentació de Phytobronz Sublim Petroli 100ml Arkopharma\n100 ml d'ampolla aerosol.


El festival de fotografia "Mirades" 2017 doblarà el nombre d'exposicions, Torroella de Montgrí i l'Estartit\nInici INICI Informació municipal Notícies El festival de fotografia "Mirades" 2017 doblarà el nombre d'exposicions\nEl festival de fotografia "Mirades" 2017 doblarà el nombre d'exposicions\n(16.03.17) L’associació Amics de la Fotografia de Torroella de Montgrí organitza de l’1 al 24 d’abril la cinquena edició del festival biennal de fotografia Mirades. El president de l’entitat i coordinador del festival, Vicenç Rovira, destaca “l’augment quantitatiu i qualitatiu d'aquesta ediciól”, ja que, per exemple, les exposicions han augmentat en més d’un 50% (de 16 de l’edició anterior a 25 de la d’aquest 2017). A més, enguany s’han rebut propostes de tot Catalunya i de l’Estat espanyol, així com també de diversos països de Sudamèrica, Nova York, entre d’altres indrets i que han suposat triplicar el seu nombre en comparació a l’edició del 2015.\nPer poder donar cobertura expositiva a les 25 exposicions programades s’ha decidit ampliar l’indret i ubicació de les exposicions a d’altres poblacions properes a Torroella de Montgrí i l’Estartit, com la Bisbal i Ullà.\nCal recordar que per tal de participar en aquest festival en alguna de les exposicions programades es van lliurar els dossiers de presentació amb les propostes de cada fotògraf abans del 17 d’octubre de 2016. Els treballs seleccionats per un jurat -totalment independent a l’associació- es van fer públics el 21 d'octubre de 2016.\nCom a novetat, Rovira ha destacat la projecció de pel·lícules en el Cinema Montgrí on els interessats podran acudir gratuïtament. Cal ressaltar la pel·lícula documental La Sal de la Tierra sobre la vida i treball del prestigiós fotoperiodista brasiler Sebastiao Salgado, membre de l'agència Magnum i guanyador de diversos premis World Press Photo, del Hasselblad i el Príncep d'Astúries de les Arts; el 2001 fou nomenat representant especial d'UNICEF, i és membre d'honor de l'Acadèmia de les Arts i les Ciències dels Estats Units.\nRespecte a les xerrades cal destacar la que realitzarà Samuel Aranda, guanyador del World Press Photo (any 2012) i Premi Nacional Espanyol de Fotografia, Ortega y Gasset (2016). Samuel Aranda, a més, ha estat col·laborador de diverses publicacions internacionals com National Geographic, Sunday Times Magazine, Stern, Le Monde, El Pais Semanal, The New York Times...\nAlhora, també hi participarà, durant el festival, el secretari d’organització del Sindicat de la Imatge UPIFC (Unió de Professionals de la Imatge i la Fotografia de Catalunya), Lluís Salom, que centrarà la seva conferència sobre l’actualitat, problemes i defensa de la professió fotogràfica, acompanyat de diversos i interessants documentals audiovisuals. A aquest sindicat hi són afiliats molts (o la majoria) dels més reconeguts i prestigiosos fotògrafs de la professió, sobretot del fotoperiodisme i que han estat guardonats amb diversos premis com Pulitzer, World Press Photo, Visa pour la Image, Creu de Sant Jordi... entre d’altres moltes distincions.\nTambé, i com ha comentat Vicenç Rovira, s’ha pogut mantenir, consolidar i, inclús, augmentar els participants a la Fira de Fotografia i que es celebrarà el dia 22 d’abril.\nEl festival converteix, així, a Torroella de Montgrí, i durant uns dies, en un important punt de trobada per a tots aquells aficionats i professionals de la fotografia, a més de totes aquelles altres persones que vulguin apropar-se a l’art, la comunicació i la cultura a partir de la fotografia.\nEspais on es realitzarà alguna activitat del festival\nMuseu Palau Solterra – Fundació Vilacasas / Museu de la Mediterrània / Biblioteca Pere Blasi / Espai Ter / El Recer / Convent dels Agustins / Claustre de l’Hospital / Capella de Sant Antoni / Cinema de Torroella de Montgrí / EMD de l’Estartit / Club Nàutic Estartit / Centre Cultural Sant Andreu d’Ullà / Castell de La Bisbal.\nEl festival, a més, compta amb la col·laboració del propi Ajuntament de Torroella de Montgrí, l’Ajuntament d’Ullà, l’Ajuntament de la Bisbal, la Diputació de Girona, el Consell Comarcal del Baix Empordà, el Museu de la Mediterrània, Espai Ter, Palau Solterra- Fundació Vilacasas, Fundació Mascort, ACTM Montgrí Comerç, Llar de Jubilats, INSPAI, Patronat de l’Hospital, Cinema de Torroella de Montgrí, Sindicat de la Imatge UPIFC, entre d’altres entitats i institucions.


EL BROTET DE PICARDIA | CONTES PER A CRÉIXER\nHome Blog EL BROTET DE PICARDIA\nEL BROTET DE PICARDIA\nVet aquí una vegada hi havia una reina molt altiva i orgullosa, que era molt i molt rica i no es volia casar. Tots el reis i prínceps que se n’enamoraven, se’n tornaven amb la cua entre les cames: a tots els trobava un tap o altre, i, si això no, els deia que estava bé soltera, que no es volia casar. Ja ho veieu, quina mena de reina!\nLa notícia de com era aquesta reina va arribar a un reialme molt llunyà, i el rei, que era un jove molt animat i bon jan, desitjava provar fortuna i se n’hi va anar. Es va endur alguns presents per a la reina.\nMentre feia camí, va trobar a una dona velleta que captava i aquesta li va demanar si li podia donar alguna cosa. El rei, que era una bona persona, li va donar de menjar i beure. Després de menjar, la velleta va preguntar al rei on anava.\n– Vaig a veure si puc casar-me amb la princesa que diuen que és molt bonica, molt altiva, molt orgullosa, molt rica i que no es vol casar amb ningú. És veritat tot això que diuen? La coneixes? Li va preguntar el príncep.\n– Jo ha crec –va respondre la velleta. Fins ara tots els qui han anat han estat objecte de menyspreu. Com que m’has donat de menjar i beure, et vull concedir una gràcia.\n– Digueu-me, bona dona.\n– Si quan vegis a la reina no t’acaba de fer el pes, te’n tornes al teu regne i no cal pensar-hi mes. Si t’agrada, tracta de guanyar-li el cor de la millor manera que sàpigues. Si et tractés com els altres que fins ara hi han anat, té: aquí et dono un brotet de picardia que et farà assolir els teus desigs.\n– Com ho he de fer? Li va demanar el príncep.\n– Aquesta herba té la virtut que si la portes a sobre, per un voler teu fa que no es puguin moure del lloc on es troben les persones que tu voldràs. Però si en fas un mal ús, perdrà tota la seva virtut.\nEl rei va marxar cap a la ciutat i es féu anunciar com un pretendent a la mà de la reina.\nAquesta el va rebre amb tots els miraments deguts a un igual seu, i va disposar que li donessin acollida, a ell i a tot el seu acompanyament.\nDurant la conversa que tingueren i, després a l’hora del dinar, van poder-se conèixer i tractar ben bé.\nEl rei estava esperançat que la reina accediria voluntàriament a casar-se amb ell; ella la reina, si bé no trobava gens menyspreable el seu pretendent, era tant orgullosa i tan dolents i avariciosos els seus consellers que tenia, que no es va voler decidir i li va dir que més tard, que veurien, però cap paraula en ferm.\nEl jove no s’hi avenia, i tot era pregar-li que accedís a prendre’l per espòs; però ella, tretze són tretze.\nElla, com que feia dir una cosa als llavis, i el cor començava a dictar-n’hi una altra, estava un xic amoïnada. No n’havia trobat cap, de pretendent, que tingués tantes condicions com aquell, però el costum de dir que no, i els mals consells que li donaven els seus ministres, no la deixaven decidir.\nEsgotant tots els camins de la voluntat, el jove li digué, ben clar, que s’havia enamorat d’ella, i que es volia casar amb ella; la qual cosa sentida pels ministres, li aconsellaran que li prometés que, si sortia en bé de tres proves que li ferien fer, s’hi casaria, però que si no se’n sortia ja se’n podia tornar pel camí per on havia vingut.\nConfiant el jove en la seva sort, exclamà: Ja pots dir.\n– Jo em casaré amb tu si sortint junts del palau a una hora fixada, hi arribes primer que jo, després d’haver anat a la font que hi ha lluny d’aquí.\n– Acceptat. Digues la segona.\n– Que quan tornaràs de la font, abans que jo arribi has d’haver comptat tots el quadres que hi ha penjats a les parets del castell.\n– Molt bé, digues al tercera.\n– Que quan hagis fet això has de baixar al peu del castell i esperar que jo torni de la font, per agafar la brida del cavall mentre jo descavalcaré.\nEl jove tot content, li digué:\n– I si compleixo aquestes tres coses et casaràs amb mi?\n– Sí, però han de ser totes tres.\nVan fixar l’hora de sortida pel dia següent a les deu del matí. Tota aquella tarda el jove va estar extremadament obsequiós amb la reina, i ella, que com més el tractava més li agradava, vinga preguntar-li:\n– Per què estàs tant content?\n– Perquè em casaré amb tu?\n– Però que no veus que encara no has complert les condicions posades?\n– Les compliré.\n– I si no pots?\n– Podré! No et preocupis.\nElla es començava a penedir d’haver consentit que els ministres haguessin posat unes condicions impossibles, perquè pensava: pot ser que el seu cavall corri més que el meu i arribi primer que jo; però, el que és de comptar els quadres que hi ha al castell, no tindrà pas temps, i, per tant, no podrà pas baixar a aguantar-me la brida quan jo baixaré del cavall.\nL’endemà, a les deu del matí, va sortir la reina acompanyada dels seus ministres, muntant tots uns cavalls molt abrivats i corrent molt.\nDarrera seu sortiren el rei pretendent i el seu seguici en llurs cavalls, però al pèl, sense selles. Era una mala jugada que havien preparat els ministres, amagant-los les selles de l’un, els estreps de l’altre, i així per l’estil: tot per a fer-los perdre el temps.\nMalgrat totes aquestes malifetes, el jove va dir:\n– Marxem, que no els valdrà l’ardit…\nI muntant al pèl, marxaren més que de pressa.\nQuan ells arribaren a la font, els altres ja en tornaven.\nEn veure la reina que muntaven els cavalls sense selles, va témer que era una malifeta dels seus ministres, i, en lloc d’alegrar-se, va disgustar-se d’allò més. Els ministres feren una rialla tota mofeta.\n– Però el jove pensà: – Ara riuré jo!\nI, seguint seguint, quan eren a dues-centes passes del poble, el rei posant-se la mà al pit i aviant el brotet de picardia, va dir:\n– Que la reina i tots els ministres, fora d’un, es quedin al lloc on es troben.\nSeguiren el camí i, en efecte, van passar pel davant de la reina i els ministres que estaven tots quiets com una estàtua, llevat d’un dels ministres que havia baixat del cavall i anava mirant què podia haver fet. El ministre li va dir al jove:\n– Escolteu, jove.\n– Vaig amb presses i no puc deturar-me.\nLa reina no dia res; no sabia què pensar, però estava desitjosa de que el jove resolgués les tres proves. Tenia el pressentiment que es casaria amb aquell rei.\nEn arribar al palau, el jove va passar cambra per cambra comptant cada un dels quadres. Mentre anava comptant va arribar el ministre i li va dir:\n– Si pots hauries de venir: la reina i els altres companys estan parats i no es poden moure.\n– Ja es mouran quan sigui el moment. Tinc feina a acabar de comptar els quadres.\nQuan el jove va acabar de comptar tots els quadres va baixar a la porta del castell i va dir amb molt d’entusiasme:\n– Que la reina i els qui l’acompanyen vinguin cap aquí.\nTot seguit un galop va anunciar que la comitiva s’acostava. D’acord amb la tercera condició, el rei va aguantar la brida del cavall mentre la reina descavalcava, i li va presentar la llista de quadres que hi havia al castell.\n– He guanyat, oi?\n– Que et sap greu?\nSe celebraren les bodes i feren grans festes per tots dos reialmes, i foren molt feliços per molts i molts anys. I el qui no ho vulgui creure que ho vagi a veure.\nContada per Ignasi Serra i Forné, de Bellpuig\nRecollida per Valeri Serra i Boldú\nAdaptada per “Contes per a créixer” (Toni Massagué i Casals)


Sóc molt català. Hi havia diferents llocs d’aquesta plaça que m’agradaven. La bandera i el cel són colors molt diferents. Vaig voler fer un contrapicat. Pau Vilà\nVaig fer aquesta foto per què em va fer gràcia el grafitti. Vaig agafar aquest perquè em va cridar l’atenció i era el més bonic de la paret. El vaig veure en un altre lloc però de color verd. Marc\nEls colors són molt macos i m’agradaven molt les ombres que hi havia. Aquest parc que és al costat del pavelló m’agrada molt. Adrià


Ni ètica ni estètica - La Veu de l'Anoia\nNi ètica ni estètica\nAvui vull recuperar un tema pendent de tocar. Em refereixo als barruts que hi ha a la majoria de partits polítics de l’Estat estatals i en bastants de nacionals. Nacionals de Catalunya. És clar.\nEl dos de gener, coincidint amb una vintena de dies de boira a les terres de Lleida, la diputada de Catalunya Sí Que Es pot, Marta Ribas Frias, publicava un tuit carregat d’ironia i mala llet: “Som país tan fora de sèrie que fem aeroport a la zona de més boira. Així la única època de l’any que pot ser rendible (hivern) està inservible #oletu.”\nAmb les ganes de fer sang a l’obra de Govern de la Generalitat, Marta Ribas s’oblida d’un petit detall: quan la Generalitat va construir l’aeroport d’Alguaire, la seva formació política, ICV formava part del govern tripartit. Per tant és corresponsable de la seva construcció, just on està situat. Que ICV faci anys que, com Sant Pau, va caure del cavall i hagi reconegut que Alguaire no era la millor ubicació, no li dona dret a la Coordinadora Nacional dels ecosocialistes, a fer crítiques sagnants contra els actuals responsables del govern. No he vist que Marta Ribas s’hagi disculpat per l’error comès. El Fiscal General de l’Estat demana nou anys d’inhabilitació per a Francesc Homs, per no haver deturat els procés participatiu del 9 de novembre del 2014. Es a dir, nou anys d’inhabilitació per posar les urnes. Ho demana la mateixa gent que al màxim responsable de la mort de 62 soldats espanyols per l’accident del Yak-42, el va premiar amb l’ambaixada espanyola a Londres. I ara el blinda perquè no hagi de declarar al plenari de Las Cortes Españolas.\nTinc clar que el mantell de silenci no és tant per a protegir Federico Trillo com per evitar que es descobreixi la xarxa de comissions il·legals que envoltaven la contractació dels avions que retornaven els soldats espanyols desplaçats a l’exterior. Quan apareguin -que apareixeran- els contractes de les successives subcontractacions, segurament que podrem entendre perquè després de l’accident tant la Moncloa com la Casa Real varen imposar que el funeral d’Estat per les víctimes es celebrés al cap de seixanta hores.\nEn cap democràcia europea, polítics que actuessin amb tanta manca d’ètica i d’estètica, podrien mantenir-se en el càrrec. Per això penso que els hereus del franquisme segueixen utilitzant les estructures de l’Estat, per a maltractar als ciutadans. Però si trobo fins a cert punt normal que ho faci la dreta cavernícola del PP, -és el que ha fet durant segles- quan ho fa l’esquerra catalana em sap molt greu.\nLa dreta pot guanyar eleccions mentint, però l’esquerra necessita mantenir sempre un comportament ètic i de protecció dels ciutadans.\nPrevious articleConsulteu la predicció meteorològica per als propers dies a la comarca\nNext articleMés independents


ale... prèvia feta!!! ara ja no valen especulacions i fantasmades, xavals!!! avui a entrenar i demà i el diumenge a currar-nos-ho x a guanyar els partits... ;)\nPep, no sé si aniré a entrenar. Este matí he hagut de tornar de classe de mal que em trobava. Si la cosa va millor a la vesprada aniré, si no demà ens vegem.\n16 d’abril de 2010, a les 13:48\nfer, sempre tens alguna excusa... pareixes un q jo em se, q no juga en l'equip, però q tots el conegueu... jajajaja xDDDDDDDDDDDD\nencara tindràs sort i plourà... ;)\nel q sí faria jo, és buscar pabelló x a demà i el diumenge xq dona pluja... a veure si parle amb rafiqui i q pegue una trucadeta a gata i pego, a veure si x un casual qualsevol dels dos tingueren pista disponible.................\nxq tinc ganes d "jugar"!!! (entre cometes, clar! q ja sabeu q jo, això d jugar.......... ejem, ejem...)\n16 d’abril de 2010, a les 16:51\njero, jero, jero... supose q encara estaràs d ressaqueta, si ja t'has alçat, clar!!!\npos avui desprès del partit anirem a veure el barça al terra i desprès tenim taula encomanada en el "carpanta", q està en el carrer segària, darrere del mas y mas d l'eixida cap a verger (dades x a qui no estiga informat)\ndemà farem paella, sí! pareix q d la compra s'encarregarà rafeta i tindràs d tot, tranquil, pots respirar bé, jero........... ;)\n17 d’abril de 2010, a les 11:55\nWeeeeeeeeeeeeeee!!!CAMPEONES!CAMPEONES OEOEOE!!!!!!!,quin pet porte tu!!!jajajajajajajaja,pero trankils que uhi me pape tots els 40min!!jajajajajajaja,i demaaaaaaaaa paelletaaaaaaaaaaaaaaa!!!!\nAle xiquets men vaig a dormir la mona pq dema fer una 20 de punts!!\n18 d’abril de 2010, a les 2:27\ncampioooooooooons, campioooooooooons, oé, oé, oéeeeeeeeeeeeeeeee!!!\ni demà picanya... ;)\n18 d’abril de 2010, a les 4:38\nEiii enhorabona per la lliga!! La veritat que vos mereixeu guanyar la lliga, sou l'equip que millor juga, teniu molt clar lo que teniu que fer, li poseu molta intensitat en defensa, i això! eixe base que teniu tan bo, el numero 6, trobe que es, es en diferencia el millor jugador que he vist mai dirigint un partit, anota, dona passes de canasta, furta... ho fa tot!\nl'enhorabona per la lliga, perque nosaltres vam perdre ahir en oliva i tambe es posa dificil la segon posicio\n18 d’abril de 2010, a les 17:05\nNo me estaras contanto q esta pandilla han ganado la liga! venga va!\ncuando coincidimos hace 2 o 3 temporadas erais lamentables! no habia ningun jugador q destacara y habia varios llorones, seguro q todavia juegan!\n18 d’abril de 2010, a les 20:59\nSergio, es fan palles pensant en tu.\n18 d’abril de 2010, a les 22:21\nvamos Pep, que no tenim tot el dia!!!\n19 d’abril de 2010, a les 12:45\npos estic esperant a la vesprada, a veure si rafa em porta l'acta del partit d'ahir... xq em se d'un q tenia q quedar-se a arreplegar-la... un tal lópez... d nom jorgito... i q no la va arreplegar... si no la tinc, pos tiraré d memòria i au... ;)\ngràcies phenix! sempre és un plaer q un rival ens done l'enhorabona!!! a veure si acabeu segons! ;)\n19 d’abril de 2010, a les 13:30\nXe Pep va que es pera uhi!!!!,xe fer aixo com es que no vas vindre ahir a la paella?,en lo bona que me va ixir!!!!,mai ma ixit una paella tan bona!,jajajajajajajajajajajjaaj\nAle a cascarla xatos!!!!!\n19 d’abril de 2010, a les 15:31\nala... pos vaig a fer ja l'article... ;)\n19 d’abril de 2010, a les 17:14


Què fer per Nadal | Activitats nadalenques a Barcelona\nQuè puc fer durant aquest Nadal en una ciutat com Barcelona?\nPàgina inicial/InfoUnihabit/Què puc fer durant aquest Nadal en una ciutat com Barcelona?\nSi t’ha tocat passar les festes a Barcelona, segur que t’hauràs preguntat què fer per Nadal\nViure a Barcelona t’obre un univers de possibilitats culturals, artístiques i d’oci com poques ciutats europees són capaces d’oferir. Si t’ha tocat passar les festes de Nadal a aquesta ciutat, no has de preocupar-te, perquè et garantim que no t’avorriràs.\nEn primer lloc, et recomanem que visitis la fira de Santa Llúcia, un mercat ambulant nadalenc situat al Pla de la Seu, davant de la Catedral, amb gairebé 300 parades que ofereixen tota mena d’adorns i artesania nadalenca. Una cita obligatòria per a tot aquell que estimi i gaudeixi el Nadal amb passió.\nTambé és molt interessant veure el pessebre que s’ha instal·lat a la Plaça Sant Jaume, davant de l’ajuntament, amb certa polèmica alguns anys, pels seus personatges o les seves representacions, que tendeixen a fer reflexionar sobre temes socials a tots els assistents. Aquest any es titula “els objectes adormits” i és obra de l’artista Paula Bosch.\nSi ens allunyem del centre… Cal visitar la fira nadalenca del Poble Espanyol\nDel 21 al 29 de desembre aquest barri es converteix en una gran al·legoria al Nadal, que pretén fer un homenatge a les figures de Santa Claus i els Reis Mags.\nLa seva programació compta amb tota mena de tallers, activitats, animacions i sessions de maquillatge per a nens, així com la visita assegurada tant del Pare Noel com dels Reis Mags.\nPer al públic de major edat és interessant visitar el gran mercat nadalenc situat en la plaça central del barri, per a comprar la figura més representativa del Nadal a Catalunya, el popular “Caganer”. Et trobaràs amb una gran varietat de figures, totes elles fetes i pintades a mà, i amb la cara dels personatges més il·lustres, famosos o coneguts del panorama polític, esportiu, artístic i cultural del país.\nAcabaríem amb la gran cavalcada dels Reis Mags\nEl Nadal sempre ha de concloure amb l’arribada dels Reis Mags. Aquest any, durant la nit del 5 de gener, arribaran al Moll de la fusta amb vaixell, i recolliran de mans d’Ada Colau la clau màgica que obre totes les portes de la ciutat, per a acabar amb una gran rua que passarà pels principals carrers del centre de Barcelona. Si no ho has vist mai, tingues clar que és una cosa que et quedarà gravada a la retina per sempre. No t’ho perdis!\nDes de la nostra residència d’estudiants a Barcelona, et recomanem que, si ets dels que estimen el Nadal, hauries de visitar totes aquestes activitats i actes almenys una vegada a la vida. No t’animes?