Dues bones notícies (Miquel Puig)\nMIQUEL PUIG Actualitzada el 28/03/2012 22:00\n260x366 Dues bones notícies / ARIANNE FABER Dues bones notícies / ARIANNE FABER\nLa vaga general i el resultat de les eleccions andaluses són dues notícies susceptibles de lectures diverses des del punt de vista del procés d'ajustament en què l'economia espanyola està immersa. M'agradaria compartir amb els lectors una visió optimista de totes dues, ben conscient que són possibles altres de menys amables.\nComencem per la vaga general, protagonista del dia d'avui. Fa molt de temps que el terme "vaga general" va perdre el significat revolucionari que tenia en els temps remots del naixement del socialisme, quan es va concebre com un instrument pacífic per a la presa del poder per part de les masses: era qüestió d'unificar i sincronitzar voluntats per tal que els obrers de totes les fàbriques les paralitzessin simultàniament; aquell dia, els capitalistes i els seus sequaços assistirien impotents al col·lapse del sistema, que donaria pas a un ordre social més just. Ben al contrari, la "vaga general" d'avui és només una demostració de força per part d'uns sindicats que el darrer que volen és alterar l'ordre social, i a qui li sembli exagerada aquesta afirmació li suggereixo que consideri les declaracions de la responsable de la secció sindical de CC.OO. a Caprabo, Maricarmen Blanco, comentant fa un parell de setmanes els plans de la cooperativa Eroski de convertir Caprabo també en cooperativa: "Ens sembla fatal perquè en fer-te cooperativista perds drets i no s'aplica el conveni; et converteixes en empresa i ja no ets treballador"; la Sra Blanco hauria pogut afegir que la conversió en cooperativa implica la desaparició dels comitès d'empresa.\nAparentment, amb la vaga d'avui els sindicats persegueixen la derogació, o almenys la revisió en profunditat, de la reforma laboral que ha aprovat el govern. Ara bé, els sindicats saben que la reforma ha estat imposada pels nostres creditors i que la seva revisió en profunditat és impensable perquè el govern del PP té molta més por al col·lapse del deute públic espanyol que a les concentracions sindicals al carrer. L'objectiu dels sindicats és un altre: defensar els ajuts públics que reben, qüestionats com mai per una opinió pública que considera els sindicats gairebé tan superflus com el Senat.\nAmb independència de les lectures interessades que en faran convocants, govern i partits polítics, no tinc cap dubte que la vaga no pot ser sinó un fracàs i que tothom n'era conscient abans que es convoqués: serà un fracàs perquè el govern no modificarà la reforma laboral i serà un fracàs perquè l'impacte sobre l'opinió pública s'aconseguirà, com és habitual, gràcies a factors que tots sabem que són artificials (la paralització del transport públic) o protagonitzats per elements indesitjables (els episodis de violència al final de les manifestacions). Un cop finalitzada, quedaran molt poques ganes per part dels uns i molt poca por per part dels altres a una altra convocatòria.\nLa bona notícia no és, doncs, que avui hi hagi vaga, sinó que demà divendres ja no n'hi haurà ni n'hi tornarà a haver per molt de temps, i els sindicats hauran d'afrontar una dura realitat: les seves amenaces ja no fan por, els seus ingressos perillen i amb ells ho fa la seva supervivència. Es només així com els sindicats poden avenir-se a revisar l'estatus privilegiat que van adquirir durant la Transició gràcies al compromís de CC.OO. amb l'ordre dissenyat als Pactes de la Moncloa (1977) i cristal·litzat en la Constitució (1978). Ens calen els sindicats? Sí, ens calen, perquè l'ajustament que ha de fer Espanya després dels excessos de la dècada prodigiosa és enorme, i aquest ajustament es pot portar a terme o bé desorganitzadament (com somnien els fanàtics del mercat) o bé organitzadament. Com que la segona opció em sembla molt preferible i com que per portar-la a terme calen agents socials - partits, patronals i sindicats-, em sembla positiu que els sindicats se sentin obligats a repensar-se. Vull creure que els sindicats d'avui seran capaços de comprendre que, igual que el 1977, moltes coses han de canviar perquè Espanya no exploti, i una d'elles són ells. Els països que hem d'imitar no són països amb sindicats febles, sinó amb sindicats responsables, i l'endemà de la "vaga general" serà més fàcil fer el pas. Per això crec que la vaga és una bona notícia.\nEn el mateix ordre de coses, crec que la pseudo-victòria del PSOE a Andalusia és susceptible d'una lectura optimista. No perquè aquest partit la mereixés, que em sembla evident que no; ni perquè el PP mereixés perdre, que tampoc no em sembla gens evident, sinó perquè un PSOE sense responsabilitats de govern em sembla més perillós que un que hagi d'administrar una certa quota d'austeritat. Sense pressupostos que gestionar, se'm fa massa difícil imaginar un PSOE que s'avingués a acceptar que les retallades són forçoses i no una opció voluntària de la dreta. La llàstima és que el que li tocarà governar és una comunitat finançada tan privilegiadament que malgrat tota mena d'abusos està relativament poc endeutada, i concretament una tercera part que la catalana: la Junta deu l'equivalent al 50% dels seus ingressos anuals, mentre que la Generalitat en deu el 175%. L'alternativa era, tanmateix, encara pitjor.


El disseny web per a desmarcar-se de la competència | La Teva Web\nSi creus que en el teu disseny web tot funciona a la perfecció és que no has estat prou crític.\nEl disseny web s'ha convertit avui en dia en una necessitat imperant per a la creació i desenvolupament de qualsevol negoci. La presència digital és ja absolutament indispensable i no es concep una altra forma de comunicació més directa, ja que ens permet arribar al nostre públic objectiu en qualsevol part del món.\nPer tot això, la cura de nostra pàgina web és essencial, perquè és la imatge que el client tindrà de nosaltres abans de conèixer-nos. Mantenir-la actualitzada i tenir una estètica i comunicació coherent i definida són elements essencials en un disseny web. Anteriorment abastem que és el disseny web i el seu ús com a eina essencial, però ¿podem utilitzar el disseny web per a desmarcar-nos de la competència? A continuació, t'explicarem per què és tan important el disseny web per a destacar per sobre dels teus competidors.\nBon disseny web, bon servei\nAixí és, un bon disseny captivarà el teu client. Veurà que la teva empresa és professional i que inverteix temps a cuidar la seva pròpia imatge, per això mateix relacionarà aquest compte amb l'oferta de bon servei o producte. No es tracta de ser el més original ni fer res trencador, el teu disseny ha de transmetre els valors de la teva empresa.\nSi el que cerques és donar una imatge de professionalitat, confiança i proximitat el disseny haurà d'anar d'acord amb aquests valors. Comunicar bé no sols es fa utilitzant les paraules correctes. La comunicació visual i l'estètica acompanyen al missatge, donen importància i valor a les paraules.\nSi el disseny del teu web és correcte el teu client potencial trobarà el que necessita en la web, podrà conèixer els teus serveis i contactar-te sabent que ets el que necessita. Encara que la teoria sembla senzilla en la pràctica no ho és i són molts els errors que cometen els nostres competidors en la seva pàgina web. El que et recomanem és que analitzis els seus punts forts i aprenguis d'això, però també localitzis els febles per a no cometre els mateixos. Si creus que en el teu disseny web tot funciona a la perfecció és que no has estat prou crític, recorda que al final ningú és perfecte.\nUna vegada arribat el moment d'idear i elaborar el disseny per a una pàgina web, és important confiar en professionals coneixedors de totes les disciplines i funcions necessàries per a dur a terme un disseny web únic.\nA la nostra agència de disseny web a Barcelona donem vida a les teves idees, als teus projectes, i ho plasmem a través de pàgines web atractives, funcionals, originals i amb un segell de qualitat avalat per més de 19 anyss d'experiència en el sector.\nEl bon disseny web passa desapercebut\nPoden ser moltes les ocasions en les quals trobis pàgines web que t'han agradat però que no saps realment per què. Això és molt habitual ja que totes tenen text, imatges, formes, iconografia… però hi ha algunes que utilitzant els mateixos elements semblen que ens entren millor pels ulls.\nDoncs bé, el bon ús de la tipografia és essencial, no es tracta de triar una tipografia (qualsevol que ens agradi) i deixar-la caure. Triar una tipografia que funcioni bé per a web, que sigui adequada per a textos llargs, que estigui equilibrada en grandària i amb una interlínia adequada no és tasca fàcil.\nTambé en ample de les columnes és important. Tot influeix en la lectura del nostre contingut, un contingut que volem que l'usuari llegeixi amb comoditat.\nAixí que si la pròxima vegada que entris en una web, llegeixis el seu contingut i no pensis en res més enllà del que estàs llegint, possiblement estàs en un bon disseny web, ja que el que està ben dissenyat, en aquest cas, no hauria de ser percebut.\nLlavors, podem desmarcar-nos de la competència amb el disseny web? Per descomptat que sí, un bon disseny destacarà per sobre de la resta i permetrà que el client romangui més temps i s'interessi pel teu producte. Això li permetrà llegir el contingut de la teva pàgina web de manera còmoda i fàcil. Navegarà de manera intuïtiva i trobarà el que ha anat a buscar.\nLa estètica i les paraules tenen una importància molt significativa i igualitària. Saber fer ús d'això serà la clau per a tenir, en definitiva, un bon disseny web que destacarà per sobre de la nostra competència.


La segona edició dels avançaments reintegrables per a rehabilitacions d’edificis s’amplia a tota la ciutat - Ajuntament de Mataró\nLa segona edició dels avançaments reintegrables per a rehabilitacions d’edificis s’amplia a tota la ciutat\nEn la primera edició, centrada en edificis de Rocafonda, es van fer avançaments per valor de 6.503...\nEn la primera edició, centrada en edificis de Rocafonda, es van fer avançaments per valor de 6.503 €\nL’Ajuntament ha posat en marxa les bases reguladores i la convocatòria per a la concessió d’avançaments reintegrables per al finançament d’actuacions de manteniment, rehabilitació o millora de l’accessibilitat del parc d’edificis de la ciutat. Es tracta d’una línia de finançament sense cap cost associat, un micro-crèdit, adreçada a aquelles persones amb dificultats per accedir al finançament de les contribucions econòmiques (derrama) que els hi corresponen quan es fan obres als seus edificis.\nEls avançaments són de 2.000 € com a màxim per habitatge i els diners seran ingressats directament a la comunitat que impulsa les obres de l’edifici. El termini màxim de devolució no superarà els 4 anys i les quotes no seran inferiors als 20 € mensuals. Les sol·licituds es poden fer al Servei d’Atenció Ciutadana o a l’Oficina Local d’Habitatge.\nLes obres per aquesta edició s’han de portar a terme fins al 31 d’octubre del 2019 i les peticions dels avançaments reintegrables es poden fer fins al 17 de desembre del 2018 o abans si s’ha arribat al límit de la subvenció que és d’un total de 26.000 €.\nBalanç primera edició\nL’Ajuntament va posar en marxa la concessió d’avançament reintegrables per primera vegada l’any 2017 per complementar i poder portar a terme les obres que disposaven dels ajuts de la Llei de Barris de Rocafonda-El Palau.\nEl programa, del Servei d’Habitatge, partia de la constatació que algunes obres de millora de l’accessibilitat, rehabilitació o manteniment, no arribaven a bon port perquè algunes unitats familiars no disposaven de la seva part de la derrama d’una sola vegada ni podien accedir a finançament privat. Davant d’aquesta situació, es va decidir obrir aquesta via de finançament sense interessos, ni costos afegits per al ciutadà, per fomentar així la millora del parc d’habitatges de la ciutat.\nEn la primera edició, quatre unitats familiars es van acollir a aquesta mesura amb un import total de 6.503,74 €. Es tracta d’una mesura que permet desbloquejar acords per a obres que d’altra manera no serien viables.


Atenció, fràgil | llibresvalencians.com\nRevista Lletres Valencianes núm. 51 / Paula Pérez de Lanuza\nBir és un xiquet de costums. Cada dia juga amb el seu estimadíssim Eti dalt de la seua muntanya preferida, el Puigdecop. Només els calen unes caixes de cartó i tota la imaginació del món. A Bir li agrada la seua rutina. La repetició dels mateixos patrons l’ajuda –probablement– a acceptar un món sovint difícil d’entendre.\nPer això la seua pau trontolla amb l’arribada de Xu. Els seus esquemes canvien i, mentre intenta acomodar-se a la nova realitat, es desestabilitza, se sent desplaçat i finalment decideix aïllar-se.\nPerò Eti –que el vol massa– i Xu –que ha hagut de fer un esforç titànic per a atrevir-se a acostar-se als dos xiquets amb la seua caixa de cartó– no estan disposats a perdre el seu amic Bir. Saben, tan menuts com són, que la vida els ha presentat una magnífica oportunitat que no volen desaprofitar.\nGrans amics és un llibre sobre la fragilitat i la fortalesa dels vincles humans, sobre la vulnerabilitat a què ens exposen –de vegades– els petits grans canvis, sobre la por a allò desconegut, sobre la possessió i la gelosia i els efectes nocius que poden arribar a provocar. I és que sovint el temor a la transformació convida a passar tot de fantasmes que, quan s’instal·len, no fan més que bloquejar la possibilitat d’allò que encara no coneixem i que pot obrir-nos un món nou.\nGrans amics ens conta què passa quan vencem les nostres inseguretats, quan ens atrevim a travessar una frontera, quan ignorem les veus dels fantasmes que ens diuen que tot anirà malament i que faríem millor si ens quedàrem com estem. Ens parla de la tendresa de l’acollida, del respecte cap a les necessitats i els ritmes dels altres, dels regals inesperats que tot ho capgiren i de com els canvis ens fan créixer si sabem abraçar-los.\nEns parla, en definitiva, de l’estima. I creiem tan necessari reivindicar totes les formes d’estima en el món on vivim, que no podem més que recomanar la lectura d’aquest llibre a grans i menuts, sols i acompanyats. Perquè al remat, i sense por a descobrir-vos el final de la història, tres grans amics són, sense cap mena de dubte, molt millor que només dos.\nGrans amics és, doncs, un llibre de temes majors, dels que han inspirat les grans novel·les de la història. Tanmateix, estan tractats magistralment per Linda Sarah de la manera més senzilla i amable que es poguera imaginar i això fa que la lectura del llibre siga lleugera i –si em permeteu el símil pastisser– fins i tot esponjosa. I per si tot això fóra poc, les imatges de Benji Davies, amb el cromatisme exquisit que caracteritza el seu treball i unes pàgines compostes de manera equilibrada i riques en detalls, quasi ens fan sentir la brisa i les olors de la muntanya –que és el quart personatge que la història– i ens transporten a les vesprades eternes de les vacances infantils, quan repetíem una volta i una altra «a casa no».


Deu pel·lícules per a aquest Nadal\nInici Temes Actualitat Deu pel·lícules per a aquest Nadal\nSeleccionem deu films històrics que podreu trobar a la cartellera durant les festes\nAquest Nadal hi ha una gran oferta als cinemes de tot el país. Més enllà dels clàssics films per gaudir en família o de la nova entrega de la Guerra de les Galàxies, s'esperen estrenes històriques interessants. És el cas de la nova adaptació cinematogràfica del 'Macbeth' de Shakespeare, protagonitzada per Michael Fassbender, o la britànica 'Sufragistes', sobre les dones que a l'inici del segle XX van lluitar per poder exercir el seu dret a vot. Mentrestant, també hi ha un bon nombre de sales que projecten aquest desembre estrenes de cinema històric. Si sou amants del gènere, esperem que us sigui útil la selecció que us presentem a continuació, 10 propostes per gaudir del passat en pantalla gran.\nTítol original: El clan\nLa investigació sobre el Clan Puccio va commocionar la societat argentina de la dècada dels 80. La pel·lícula, inspirada en el cas policial, reconstrueix la història real d'aquesta família acomodada, que es va enriquir a través de pràctiques com el segrest i l'extorsió durant els últims anys de la dictadura militar i els primers del govern democràtic de Raúl Alfonsín. Mentre Arquímedes, el patriarca, lidera i planifica les operacions, Alejandro, el fill gran, és l'estrella d'un club de rugbi que se serveix de la seva popularitat per no aixecar sospites. Els altres membres de la família són còmplices en major o menor grau dels crims del clan i viuen dels beneficis obtinguts dels rescats que paguen els familiars dels segrestats. El film està dirigit per Pablo Trapero, conegut per altres èxits com 'Elefante Blanco' (2012), 'Carancho' (2010), o 'Leonera' (2008).\n2. Al cor del mar\nTítol original: In the Heart of the Sea\nBasada en l'èxit literari homònim de Nathaniel Philbrick, que va inspirar l'escriptor Herman Melville per escriure 'Moby Dick', el film se centra en les aventures d'Owen Chase (Chris Hemsworth) i els mariners de l''Essex'. L'hivern del 1820, aquest vaixell xoca amb un gran cetaci i a partir de llavors Chase s'obsessiona amb la idea de caçar-lo, i obliga la tripulació a haver de suportar condicions molt dures. Els actors van haver de seguir una dieta estricta per adquirir la forma física que tenien els mariners del segle XIX. Una mostra de com el director Ron Howard s'esforça a ambientar les cintes històriques, com ja va demostrar a 'El desafiament: Frost contra Nixon' (2008) o 'Una ment meravellosa' (2001).\n3. Deute d'honor\nTítol original: The Homesman\nNebraska, any 1855. George Briggs (Tommy Lee Jones), és un desertor de l'exèrcit que contrau un deute d'honor amb Mary Bee Cuddy (Hilary Swank), una dona solitària que viu en un remot poble del Mig Oest. Per saldar-lo, l'ajudarà a realitzar la missió de traslladar a tres dones amb problemes mentals fins a un llunyà refugi liderat per una religiosa. Junts emprendran un llarg i perillós viatge des de Nebraska fins Iowa, a través del desert, en què hauran de lluitar amb tota mena de perills. ‘Deute d'honor' és la segona pel·lícula que dirigeix l'actor Tommy Lee Jones. Abans també es va posar darrere les càmeres per dirigir un segon wester, ‘Los tres entierros de Melquíades Estrada'. La crítica ha associat el seu estil a les pel·lícules que va començar a fer Clint Eastwood a partir de ‘Sin perdón' (1992).\nTítol original: The Assassin\nXina, segle IX. Nie Yin Niang (Shu Qi) torna a casa de la seva família després de 13 anys d'exili. Educada per una monja que la inicia en les arts marcials, i, ja d'adulta, la converteix en una assassina implacable de governadors corruptes. La seva mestra li encarrega la missió de matar el seu cosí Tian Ji'an, governador dissident de la província militar de Weibo, amb qui anys enrere va estar a punt de casar-se. Serà llavors quan Nie haurà de triar entre sacrificar l'home que estima o trencar definitivament amb la "Secta dels Assassins". Emmarcada dins del gènere ‘wuxia', aquest film ovacionat a Cannes i d'una exuberància visual inigualable, està dirigit pel taiwanès Hou Hsiao Hsien (‘El vol del globus vermell', ‘Temps d'amor, joventut i llibertat', ‘Millenium Mambo'), qui va guanyar el premi a millor director al Festival de Cannes amb aquesta cinta. Els seus protagonistes són Shu Qi (‘New York, I Love You') i Chang Chen (‘The Grandmaster').\nTítol original: Une promesse\nAlemanya, 1912, poc abans de la Primera Guerra Mundial. Un jove llicenciat d'origen humil, Friedrich Zeitz, es converteix en secretari i persona de confiança d'un ric empresari de l'acer, Karl Hoffmeister. L'esposa del patró, Lotte, és una dona de trenta anys, bella i reservada. El jove s'enamora d'ella, i entre ells sorgirà una relació passional, tan secreta com platònica, ja que ell no s'atreveix a revelar els seus sentiments per por a perdre la feina i amb l'afegit de l'amenaça d'un conflicte bèl·lic que podria separar-los. Basada en la novel·la 'Viatge al passat', de l'escriptor alemany Stephan Zweig, ‘La promesa' és un nou llargmetratge del prolífic director francès Patrice Leconte que acostuma a rebre elogis moderats a la majoria dels seus treballs. No obstant, aquest drama romàntic d'època ha rebut nombroses crítiques per la falta de ritme. El film està dirigit per Patrice Leconte ('Voir la mer', 'Confidencias muy íntimas') i el repartiment el formen Rebecca Hall ('Transcendence', 'Iron Man 3'), Alan Rickman ('El majordom', 'Harry Potter') i Richard Madden ('La canción del cielo', i la serie de televisió 'Joc de Trons').\nTítol original: Truth\nEn plena campanya de les eleccions presidencials, l'any 2004, tot apunta que George W. Bush serà reelegit president dels Estats Units. El país es troba immers en la guerra contra l'Iraq i l'Afganistan. En aquest context polític, sorgeix l'escàndol que es va donar a conèixer com "Rathergate". Basat en fets reals, el film relata tot el procés de preparació i investigació que l'equip de redacció del mític programa de notícies '60 Minuts' de la CBS va realitzar per demostrar el suposat tracte de favor que va fer que Bush es lliurés d'anar a la Guerra de Vietnam. Aquest programa, s'emet el 9 de setembre del 2004, crea gran enrenou i expectació i és presentat per la seva estrella Dan Rather (Robert Redford), a tan sols dos mesos de la celebració de les eleccions presidencials. Els periodistes hauran de lluitar per a demostrar la veracitat de la seva notícia per sobre dels interessos polítics i econòmics. El film el dirigeix James Vanderbilt (guionista d''Assalt al poder' i 'The Amazing Spider-Man') i protagonitzat per Robert Redford i Cate Blanchett.\nTítol original: The Salvation\nEstats Units, 1870. John (Mads Mikkelsen) és un tranquil poblador en terres dels primers pioners. Tot i que sempre s'havia caracteritzat per mantenir un gran calma davant de qualsevol adversitat, la vida li canviarà completament quan un individu mata a sang freda a tota la seva família. Des d'aquest moment, John emprendrà un viatge sagnant per calmar la seva set de venjança contra el màxim mandatari d'un clan que lidera el crim organitzat a la zona. El protagonista es veurà en la cruïlla de fer-los front en solitari, després que el seu soci es deslligui del seu costat en sentir-se presa del pànic. Film dirigit per Kristian Levring ('El Rei està viu') i protagonitzat per Mads Mikkelsen ('La caza', 'Casino Royale'), Eva Green ('300: l'origen d'un imperi', 'Penny Dreadful'), Jeffrey Dean Morgan ('Extant', 'The Good Wife').\n8. Ningú vol la nit\nTítol original: Nobody Wants the Night\nLa història ens trasllada fins al pol Nord, al gèlid clima de Groenlàndia, el 1908. Josephine Peary (Juliette Binoche), una dona rica i culta, viatja fins a l'Àrtic per reunir-se i compartir amb el seu marit, l'explorador Robert Peary (Gabriel Byrne), la glòria de descobrir el Pol Nord. Durant el viatge li serveix de guia una humil esquimal (Rinko Kikuchi). Cau la nit sobre l'Àrtic i malgrat les seves diferències, les dues hauran d'unir-se per poder sobreviure a les dures condicions climàtiques de la tundra. El seu viatge serà d'experiències personals, una història d'emocions entre dues dones a les que el destí ha unit. La nova pel·lícula de la catalana Isabel Coixet, amb un guió de Miguel Barros ('Blackthorn'), compta en el seu paper protagonista amb l'actriu francesa Juliette Binoche, guanyadora de l'Oscar per 'El pacient anglès', i la japonesa Rinko Kikuchi, que ja va treballar amb Coixet a 'Mapa dels sons de Tòquio'.\n9. Lluny dels homes\nTítol original: Loin des hommes\nBasada en el relat ‘L'estranger' d'Albert Camus, la pel·lícula ens situa en la guerra d'Algèria de 1954. Daru és un fill de colons espanyols que anhela una vida fàcil per poder dedicar-se a l'ensenyament. A la seva escola ajuda als nens àrabs a llegir i escriure en francès, però un matí un policia li confia a Mohammed, un algerià acusat d'assassinar al seu cosí. Al principi Daru rebutja la tasca, però quan el presoner es nega a ser alliberat i li suplica que el porti per ser jutjat, els dos homes s'embarquen en una travessia on es veuran perseguits per les tropes que reclamen venjança. Daru i Mohammed es rebel·len i han de fugir, esquivant tots els obstacles i perseguits per homes que reclamen la llei de la sang i per colons revengistes. Junts lluitaran per recuperar la llibertat. ‘Lejos de los hombres' és una història d'humanitat i amistat dirigida per David Oelhoffen (‘Nos retrouvailles') i protagonitzada per Viggo Mortensen (‘El senyor dels anells') i Reda Kateb (‘Guillaume y los chicos, ¡a la mesa!').\n10. El pont dels espies\nA ‘El pont dels espies' Steven Spielberg construeix un thriller d'espionatge i guerra freda, amb tots els ingredients clàssics de les novel·les de John Le Carré. Tom Hanks encarna el paper de l'advocat bo, ciutadà americà exemplar, que li toca el difícil paper de defensar un espia soviètic en un judici que ja està decidit d'entrada. La relació entre ell i l'espia, sàviament interpretat per Mark Rylance, simbolitza la pervivència de la dignitat humana i la lleialtat en una època de joc brut, propaganda perversa i molt odi latent. Per contrast, hi ha les tenebres de l'època. La propaganda anticomunista ferotge que s'inculca a les escoles i els mitjans de comunicació. La societat nord-americana benpensant vol sang, demana la pena de mort per l'espia. Aixecar la bandera de la llei i els drets és perillós. "Vagi amb compte, Jim", aconsella l'espia a l'advocat. Hi ha seqüències magistrals, un guió, obra dels germans Cohen, que manté la tensió constant, i es basa en uns fets reals que provoquen la reflexió sobre aquell sinistre període històric.


El sector de la telefonia concentra més de la meitat de les reclamacions dels consumidors alcoians | ARA Multimèdia\nEl sector de la telefonia concentra més de la meitat de les reclamacions dels consumidors alcoians\nLa tasca mediadora de l'OMIC ha permés recuperar 48.500 € per als usuaris alcoians, una vegada que el 97% de les reclamacions estan resolten o en plena tramitació.\nL'Oficina Municipal d'Informació al Consumidor (OMIC) ha rebut al llarg del 2018 fins a 864 reclamacions per part dels alcoians, un 56% en referència al sector de la telefonia. Paral·lelament, la tasca mediadora de l'OMIC ha permés recuperar 48.500 € per als usuaris alcoians.\nLes 480 reclamacions suscitades per l'activitat d'aquest sector s'han d'unir aquelles per derivades de les empreses de gas, amb un 10% de les reclamacions; així com les del sector de l'electricitat, que concentren el 6%. El nombre de reclamacions d'aquest 2018 ha experimentat un notable increment respecte a l'any 2017, quan va haver-hi 640. Els motius més reclamats són l'incompliment de les condicions de venda, mala prestació del servei, i l'incompliment de la garantia entre altres.\nSegons la regidora de Consum, Maria Baca, "des dels serveis de l'Ajuntament es continua treballant per a defensar els drets dels consumidors, actuant i intervenint davant d'aquells casos que hagen pogut suposar un perjudici per als alcoians. El nostre objectiu és denunciar aquestes situacions i recuperar tant com siga possible allò que han perdut els nostres consumidors".


Proveïdors i fabricants de teixits de fils - Fàbrica de teixits de teixit de fils de Xina - Maquinària Sunsky\nFils, sedes artificials, seda de cotó sedós, teixits de seda, seda pura i llana fina, també és apte per a ser blanquejat, refinat, tenyit i rentat a l'aigua. Es tracta d'una màquina especial dissenyada per a la...\nAplicació: La màquina de tintura de fils és adequada per provar el teixit de teles; El destí de disseny d'aquesta màquina és especialment per a les petites quantitats de teles. Característiques: El cos...\nDescripció del producte SS241B d'alta temperatura a alta pressió HTHP Vertical Yarn màquina de tenyir és adequat per al cotó de processament de tenyit, polièster, acrílic, niló, ovelles, whool, T / C, barreges d'acrílic / cotó,...\nDescripció: La màquina està dissenyada i fabricada de conformitat amb les normes de recipients a pressió GB 150, amb la temperatura de treball màxima de 140 graus i la pressió de treball màxima de 0,36 Mpa. Totes les parts en contacte...\nSS241N Yarn màquina de tenyir és adequat per al cotó de processament de tenyit, polièster, acrílic, niló, ovelles, whool, T / C, barreges d'acrílic / cotó, polièster, mescles de llana, barreges de cotó i cànem o qualsevol tipus de filat...\nTrobeu aquí la màquina de tintura de fils més precisa i de qualitat fabricada a la Xina amb Sunsky Machinery, que és un dels principals fabricants i proveïdors de diverses màquines a la Xina. Us oferirem el preu i el servei més competitius. Si us plau, compri la màquina de tenyir de fil personalitzada de la nostra fàbrica.


Els cellers de la DO Pla de Bages pateixen pèrdues de fins al 95% per la crisi del coronavirus - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEls cellers de la DO Pla de Bages pateixen pèrdues de fins al 95% per la crisi del coronavirus\nSense turisme i amb els restaurats tancats, la venda de vi els ha caigut "en picat"\nacn | sant salvador de guardiola 24.04.2020 | 09:10\nUn treballador de l'Oller del Mas al celler de Manresa ACN\nUn treballador de l'Oller del Mas al celler de Manresa\nLa gran majoria dels cellers de la DO Pla de Bages són petits, no arriben a les grans superfícies i molts depenen del sector de la restauració i l'enoturisme. Per això, la crisi del coronavirus els ha suposat una caiguda "en picat" de les vendes de vi. De mitjana, un 80% menys, però en alguns casos com el celler Oller del Mas, de Manresa, la facturació ha baixat fins al 95%. "És una catàstrofe", explica el seu propietari, Frank Margenat. I tot això arriba en un moment, la primavera, en què el turisme s'hauria de començar a reactivar i, per tant, també les vendes. "El pitjor és que no tenim perspectives fins el 2021", assegura. Aquesta crisi, lamenta, pot suposar la desaparició de petits cellers.\n"És com si haguéssim tingut tres o quatre pedregades de cop. Aquesta serà forta". Així és com Quim Fargas, responsable del celler Fargas Fargas de Salelles, explica l'afectació que està tenint per a ells la crisi de la covid-19. Juntament amb la seva parella i el seu pare, porten el negoci: un celler petit que, de mitjana, cada any produeix unes 25.000 ampolles. Ara ho tenen tot parat, menys la vinya que, aliena a la crisi, continua el seu cicle. "Ho haurem d'assumir nosaltres", lamenta Fargas.\nLa majoria dels cellers que integren la DO Pla de Bages tenen dimensions "petites" i la producció de vi que fan no és reduïda. Això els porta a vendre els seus productes bàsicament a través dels canals tradicionals, com la restauració o les botigues especialitzades. Amb la crisi sanitària pel coronavirus, aquests sectors han parat de treballar, cosa que ha portat els cellers, gairebé d'un dia per l'altre, a deixar d'ingressar un 80% de la seva facturació habitual.\nEl celler Oller del Mas, a Manresa, és un dels que aposta clarament per l'enoturisme. Cada any reben al voltant de 60.000 visites. A la primavera és quan comencen a agafar embranzida, però de cop tot s'ha aturat. També ha afectat la venda de vi. "Només venem en botigues especialitzades i no en grans superfícies. Ara el que la gent vol és comprar-ho tot en un gran supermercat i no haver d'anar d'un lloc a l'altre", explica el seu propietari, Frank Margenat. Tot plegat fa que estiguin facturant el 5% del que és habitual, i això els ha dut a aplicar un ERTO que afecta 45 treballadors d'una plantilla de 70.\nEls cellers senten incertesa pel futur i també per les mesures que caldrà prendre. "El món del vi és un món de molta sensibilitat, de passió que es transmet amb la boca i els ulls, i anar ficant pantalles redueix molt aquesta possibilitat", explica Margenat. També els preocupa el fet que aquesta crisi pot desencadenar el tancament de petits cellers. "La única solució que s'ofereix a les empreses són préstecs i ara mateix no volem sentir a parlar de més deute", assegura.\nLa situació actual ha portat els cellers a explorar noves vies que fins ara no els havien ni rondat pel cap. La més clara és la venda directa en línia que molts dels productors encara no feien. També les xarxes socials s'estan convertint en una "oportunitat". Alguns cellers ja ho estan exprimint i les estan utilitzant aquests dies per explicar els seus projectes i animar la gent perquè, quan el confinament acabi, els puguin visitar i conèixer de prop les seves propostes etnològiques.\nEl president de la DO, Joan Soler, ha explicat que ara mateix estan fent les certificacions "a distància", perquè els tècnics del consell regulador teletreballen. A banda, totes les accions de promoció més immediates que hi havia planificades també s'han posposat, i esperen poder celebrar la festa de la verema d'Artés a primers d'octubre. Molts productors de la DO també estan aprofitant el confinament per ser més presents a les xarxes, amb productors que comparteixen el seu dia a dia a través d'Instagram, amb tastos virtuals o el sorteig d'experiències turístiques per quan es reactivi el turisme.


El part a casa, quan és una opció real? | Consumer\nEl part a casa, quan és una opció real?\nPerquè el part sigui domiciliari s'han de complir una sèrie de requisits, com que l'embaràs sigui de baix risc, d'un sol bebè i que aquest es trobi en posició cefàlica\nFa poc, la sanitat pública britànica va recomanar parir a casa a les dones amb embarassos de baix risc. A Espanya aquesta pràctica segueix sent molt minoritària: solament un de cada 500 naixements es produeix en la llar de la gestant. Aquest article ofereix xifres sobre el part domiciliari, detalla les condicions i els requisits per fer d’aquesta forma de donar a llum una opció real i explica per què segueix obert el debat entre els qui estan a favor i en contra d’aquesta modalitat.\nDonar a llum a casa, una elecció minoritària\nParir a casa no és una opció molt comuna a Espanya. No obstant això, sí ho era fins a fa mig segle, quan la majoria de les dones donaven a llum en els seus habitatges assistits per una matrona. Com explica l’associació El Part és Nostre, la qual cosa succeïa llavors era que, com les llars no comptaven amb uns requisits mínims de salubritat (aigua corrent, calefacció, etc.), els parts eren més seguits i les condicions nutricionals i de salut de les dones no eren les òptimes, hi havia una alta taxa de morts, tant en les mares com en els bebès.\nÉs probable que aquest sigui un dels motius pels quals, en l’actualitat, algunes persones associïn el concepte de part a casa amb el de “gent sense recursos”. Però la realitat indica més aviat el contrari. En 2014, el sistema de salut públic de Regne Unit va recomanar a les embarassades de baix risc que tinguessin als seus fills en les seves llars. La seguretat social d’aquest país, de fet, cobreix les despeses del part a casa (benvolguts en fins a 2.500 euros), un cas que en el nostre no succeeix.\nXifres dels parts domiciliaris a Espanya\nSegons l’últim ‘Mapa del part a casa a Espanya‘ -un informe anual elaborat per Educer, un equip de professionals dedicats a l’embaràs, el part i la criança amb seu a Alacant-, Catalunya és, amb diferència, la comunitat autònoma on la pràctica de donar a llum en la llar està més estesa. L’estudi estima que en terres catalanes un 0,50% dels naixements es produeixen d’aquesta forma. Li segueixen Navarra (0,37%), País Basc (0,33%) i Cantàbria (0,23%). El percentatge benvolgut per a la resta de comunitats està per sota de la mitjana d’Espanya, que es calcula en un 0,20%.\nLes xifres no són exactes perquè no hi ha dades oficials, però, segons Educer, es registren “al voltant d’uns 800 parts planificats a casa a l’any”, sobre un total d’una mica més de 400.000 naixements. Per continuar amb la comparació anterior, la mitjana de parts planificats al domicili en el Regne Unit és del 2,3%, és a dir, un ràtio 11,5 vegades superior al del nostre país (0,20%).\nCondicions per poder donar a llum a casa\nEn 2010, el Col·legi Oficial d’Infermeria de Barcelona va publicar la primera ‘Guia d’assistència del part a casa‘. Aquest material exhaustiu inclou uns “criteris d’inclusió per al part domiciliari”, és a dir, uns requisits perquè el naixement sigui segur i possible. A continuació es ressenyen els més importants:\nEl pla de naixement ha de ser establert abans que es compleixin les 28 setmanes de gestació. “A partir d’aquesta data -explica el document- serà cada professional qui valorarà la conveniència, o no, d’atendre a les embarassades que ho decideixin posteriorment”.\nRealitzar almenys quatre visites clíniques abans de l’assistència al part. Una d’elles serà al domicili de la gestant, és a dir, on el naixement tindrà lloc.\nLa dona embarassada ha de proporcionar tots els controls ecográficos i analítics que s’hagi efectuat, així com també qualsevol altre estudi complementari.\nLa gestació ha de ser d’un sol bebè i est ha de trobar-se en posició cefàlica.\nEl part s’ha de produir entre les setmanes 37 i 42 de l’embaràs.\nQualsevol situació que posi en dubte el “baix risc” de la gestació serà analitzada i atesa pels professionals, els qui decidiran si el pla de part domiciliari continua o cal modificar-ho.\nL’elecció de parir en la llar ha de ser una decisió informada i lliure de la dona. Mai la hi ha de convèncer ni ha d’imposar-se. “És crucial -es detalla en la ‘Guia’- que la responsabilitat de la dona i de la seva parella en l’elecció de parir a casa quedi establerta i assumida des del principi”.\nA més de les ecografias i altres estudis, la dona i la seva parella complementaran la història clínica. Aquest document, de caràcter confidencial, serà guardat pel professional responsable d’assistir el part.\nL’associació El Part és Nostre, per la seva banda, afegeix dos requisits més:\nLa signatura del consentiment informat.\nL’existència d’aigua corrent i calefacció en l’habitatge on s’ha de produir el part, i que hi hagi un hospital a no més de mitja hora de viatge des d’allí.\nA favor i en contra del part a casa: un debat obert\nEl dels parts domiciliaris és un assumpte que sempre crea controvèrsies. En 2010, la revista espanyola Evidències en Pediatria va publicar dos articles sobre el tema que van generar un ampli debat (en particular un d’ells, titulat ‘El part domiciliari triplica la mortalitat neonatal respecte al part hospitalari‘). Gairebé al mateix temps, una revista especialitzada d’Estats Units va divulgar un treball que analitzava els resultats d’una dotzena de recerques prèvies. Els seus resultats també qüestionaven la seguretat d’aquesta pràctica: els nens nascuts en parts hospitalaris, s’assegurava en l’informe, tenen més del doble de possibilitats de sobreviure que els nascuts a casa.\nEls avantatges comprovats dels naixements en la llar són vàries: el part és menys instrumentalitzat, la recuperació posparto de la dona és més ràpida, es realitza en un ambient acollidor i tranquil, baixa el nombre de cesàries, episiotomies, etc.\nLes xifres que parlen de majors riscos de mortalitat serien el punt negatiu (i preocupant) en aquesta qüestió. Els defensors d’aquesta pràctica afirmen que, darrere d’aquests estudis, hi ha interessos de professionals i clíniques privades. La decisió de la sanitat pública britànica de promoure els parts domiciliaris semblen recolzar aquesta posició. Però el debat segueix obert.\nparto domiciliario-ca parto en casa-ca


Hem avançat molt! | Mar Gaya | especialista en igualtat de dones i homes al mercat laboral i membre de la Comissió Consultiva de la Fundació Factor Humà | Opinio | L'Econòmic\nHem avançat molt! Hem avançat molt! Hem avançat molt! Hem avançat molt! + Hem avançat molt! E-mail\nespecialista en igualtat de dones i homes al mercat laboral i membre de la Comissió Consultiva de la Fundació Factor Humà - 11 març 2018 2.00 h\nHem avançat molt!\nLa majoria dels consells d’administració d’empreses són formats per homes. ARXIU.\nHem avançat molt! Arxiu.\nHem avançat molt! Hem avançat molt! Hem avançat molt! Hem avançat molt! Hem avançat molt! E-mail\nMar Gaya - especialista en igualtat de dones i homes al mercat laboral i membre de la Comissió Consultiva de la Fundació Factor Humà\nLa frase que encapçala aquest article no m’és estranya. La sento moltes vegades, massa vegades.\nLa meva àvia, Juana, una murciana nascuda al 1907, que no sabia escriure, va arribar a Catalunya a servir. Treballava, fora i dintre de casa, per tirar endavant la seva família. Això era la vida. Han passat dues generacions i aquí estic, davant de l’ordinador. Sens dubte els seus esforços perquè la seva filla anés a l’escola varen millorar la següent generació i jo vaig poder accedir a la universitat i a un treball propi de la gent a qui servia. Així que sí, en més d’un segle, hem avançat.\nTanmateix, i segons informes del Fòrum Econòmic Mundial o de la Comissió Europea, encara ens queden 100 anys per assolir la igualtat. Fa unes setmanes ONU Dones alertava del “progrés inacceptablement lent” de la igualtat de gènere.\nAixí que, al ritme que anem, és molt probable que la meva filla, que ara té 16 anys, cobri menys que el seu company, visqui què és això de la doble jornada i tingui dificultats per trobar feina pel fet de ser una dona. I atenent les dades, la seva filla també. Així que, en el millor dels casos serà la quadrineta de l’àvia qui viurà en igualtat real.\nHaurem trigat 211 anys des del naixement de l’àvia i tot això sense contemplar altres factors que avui en dia encara no coneixem. En fi, tota una proesa… Tant com hem avançat, de què ens queixem?\nTorno a la iaia. Els anys m’han fet veure que era una dona amb sentit comú. Davant de conflictes menors i propis de la infantesa, ella em recomanava: “No en facis cas, nena” i acompanyava el seu consell amb la dita “no hi ha més gran despreci que no fer apreci”. Moltes vegades penso quanta raó tenia, aquest és el menyspreu que ella patia i seguim patint les dones: la invisibilitat.\nLes dones i les aules.\nLes dones hem conquerit les aules. Actualment, de l’alumnat que finalitza la universitat, el 60% són dones. Tanmateix la dada no té reflex en l’àmbit laboral: la taxa de desocupació femenina continua sent molt elevada; el 73% dels contractes a temps parcial són de dones; la bretxa salarial anual a Catalunya és del 24% segons CCOO de Catalunya; i el sostre de vidre es manté, segons l’Observatori Dona, Empresa i Economia, ja que el 67% de les empreses catalanes no té cap dona en l’equip directiu.\nEl treball domèstic i de cura recau encara en elles, que hi dediquen 1 hora i 52 minuts diaris més que els homes, i aquesta feina continua sense reflectir-se en les dades del PIB… La societat continua invisibilitzant les aportacions femenines.\nQue hem avançat és cert: no necessitem el permís del nostre home per treballar, però encara en una entrevista de feina és probable que surti el tema de si tens criatures i com t’organitzaràs. Segurament, si ets dona, guanyes menys diners que el teu company i, per tant, el més probable és que siguis tu qui s’aculli a una jornada parcial o reduïda si teniu una criatura o algú qui cuidar, la qual cosa frenarà la teva carrera professional i nivell d’ingressos i farà que el teu risc de pobresa sigui major que el dels homes.\nEns trobem en un moment clau. El que hem aconseguit les dones ho hem fet soles i de forma pacífica. Ja no hi ha res a demostrar: som bones com a estudiants, com a professionals o dirigint empreses, i una gran quantitat d’estudis indiquen una correlació positiva entre la participació de les dones en els llocs de decisió i el rendiment econòmic empresarial.\nAra exigim el compromís dels homes. Res contra vosaltres, nois, convisc amb un home fa 20 anys i soc mare d’un fill, però reconeixereu que són molts els que s’ho miren com “això no va amb mi, són coses de dones”.\nExigim llocs de decisió.\nExigim el compromís en els àmbits polític i empresarial i sens dubte les quotes de presència femenina en llocs de decisió són imprescindibles. Així com polítiques per extingir la bretxa salarial, com ha fet Islàndia. Sí, sí, això és responsabilitat política i “cal ficar-s’hi”.\nDe veritat algú creu que no hi ha dones capacitades per ocupar una posició directiva? De veritat algú creu que els homes que ocupen aquests llocs hi han arribat només per mèrits? De veritat podem esperar 100 anys més? És simple. Som el 50% i volem ocupar el 50% de l’espai públic. Per nosaltres, pel bé de la societat, pel bé de les nostres filles i fills.\nI qui s’hagi sentit identificat amb la frase que encapçala aquest article que miri la seva filla als ulls i li digui: tu no ho veuràs, segurament si tens una filla tampoc... És possible que la teva neta sí; però, ep!, hem avançat molt!\nPD: serveixi aquest article com a homenatge a totes les Juanas que varen tirar i tiren endavant. Segur que ella no estaria disposada a esperar un altre segle.\nL'econòmic 11-03-2018, Pàgina 36


Aelix Therapeutics, 'un pay per view' contra la sida\nLa companyia 'biotech' treballa en una teràpia per curar el VIH i preveu comercialitzar-la el 2024\nVíctor Costa Director Barcelona. 01 de desembre de 2017 05:30\nEl projecte d'Aelix Therapeutics està capitanejat per Jordi Naval | Cedida\nAquest divendres és el Dia Mundial d'Acció contra la Sida. Qui no ha somniat mai canviar el món i trobar una cura que salvi l'1,1 milions que han mort per malalties vinculades a aquest virus? Aelix Therapeutics ha passat del somni a la realitat fent recerca per trobar una teràpia per a les persones que pateixen sida. El projecte capitanejat per Jordi Naval ve de lluny: "Vam gestar simultàniament la creació de la companyia i la inversió. Vam néixer en marxa i ja sabíem que havíem de fer", recorda. Ja ho deia un francès romàntic com Victor Hugo: "No hi ha res més perillós que una idea que li ha arribat el seu moment".\nLa història d'Aelix no es pot entendre sense el consorci de recerca públicoprivat d'IrsiCaixa en col·laboració amb l'Obra Social de La Caixa, Laboratoris Esteve, Can Ruti, l'Hospital Clínic, la Generalitat i ICREA. "Ens vam conéixer i vam decidir crear un spin off per desenvolupar les fases d'estudis clínics en pacients infectats pel VIH", explica. Amb 25 anys de recorregut, tot comença (de nou però diferent) a principis de 2015 amb la creació d'un model de negoci i un business plan, una patent sòlida, un marc regulador clar i una necessitat no coberta.\nAelix neix amb un pa sota el braç: un capital d'11 milions d'euros procedents de tres inversors internacionals, Ysios Barcelona, Caixa Capital Risc i Johnson&Johnson. De moment, primera i única inversió.\nLa glòria del 2024\nEls passos tant en regulació com en l'estudi per desenvolupar la teràpia estan fixats. Aelix ja ha fet el seu primer assaig clínic i espera obtenir "resultats d'eficàcia" al llarg del 2020. El mercat és tan petit com el món, l'equip és tan gran com sis persones disposades a canviar-lo. Naval és l'únic català i explica que "les companyies biotech acostumen a tenir poca gent perquè subcontracten gran part de la feina a proveïdors especialitzats".\nNaval: "La teràpia que estem desenvolupant és innovadora a escala mundial"\nSi el seu model passa les proves amb nota, el següent pas és "fusionar la companyia o ser comprats per una multinacional farmacèutica que faci els últims estudis amb pacients de tot arreu". A les portes de la glòria, només queda llançar la cura contra el VIH al mercat durant el 2024. Ningú va dir que salvar vides fos fàcil.\nA la frontera de les vacunes, la immunologia i el diagnòstic, la competència tant tècnica com científica de tres o quatre grans grups és "molt alta". Tot suma. Ara bé, Naval no dubta en reafirmar-se: "La teràpia que estem desenvolupant és innovadora a escala mundial". La voluntat no és tant qui sinó què i quan. "Esperem que algú de nosaltres aconsegueixi trobar un medicament que millori la vida del pacient infectat pel VIH", afegeix.\nLa factura d'una biotech\nNaval té clar que néixer amb capital és una garantia per sempre: "L'empresa biotech no factura mai". Somriu. Mai? "El model bàsic és llicenciar una patent o una tecnologia en un hospital, universitat o centre de recerca i després, captar inversió per desenvolupar el projecte i finalment, fusionar-lo o vendre." Amb l'esperit de Henry Ford encara present, s'entén la biotech com un engranatge que crea valor i escala dins una cadena. "Té molt risc perquè la biologia i la medicina han de funcionar com has predit però fins que no ho fas, no ho veus. És un sistema de pay per view", afegeix.\nNaval: "L'empresa 'biotech' no factura mai. El model és llicenciar una patent, captar inversió i finalment, fusionar-lo o vendre"\nEn clau futbolística, has de pagar primer per veure el partit després. Això sí, Naval es mostra convençut que la teràpia tindrà impacte en la vida de milions de persones alhora que acabarà generant "beneficis i vendes interessants" per a la companyia que la comercialitzi. Aquí entra en joc un matís important: "Seria interessant que els beneficis futurs es moguin també cap avall de la cadena". És a dir, que arribi tant als inversors actuals i emprenedors com als hospitals, centres de recerca i universitats que han impulsat el projecte.\nMés incentius, menys impediments\nNaval defensa que els investigadors haurien de tenir "més incentius o menys impediments físics i jurídics" per crear, patentar o fer transferències. En concret, es queixa de les hores de classe o del treball administratiu que suposa una barrera per aportar aquest valor afegit. "Fan falta vehicles d'inversió pública destinats a les fases inicials i de risc dels projectes", reivindica. Com a solució, aconsella "facilitar la vida a l'investigador", ajuntar científics i CEOs en "les mateixes festes" i invertir en "els projectes d'acadèmia". Posa una dada sobre la taula que impacta: hi ha 300 milions d'euros per invertir en companyies biotech.\n"Qualitat científica hi ha tota la que vulguis", conclou. A l'espera de recollir els èxits de la ciència, la seva recepta de lluita passa pel temps i la paciència.


« Descargar y jugar a la beta de Starcraft 2 en español\nLiteratura Hiperbreve IV »\n2 thoughts on “Evolució demogràfica d’un poble de Catalunya”\nLa separació entre els anys no és equidistant, cosa que pot fer-la enganyosa a simple vista (ja sembles un publicista! ;)) Crec que la millor gràfica per representar aquestes dades es diu “x-y” a l’OpenOffice.\nDe totes maneres és cert que en aquells anys hi va haver molta immigració del sud, i suposo que Sant Joan devia créixer molt tant per ser “poble dormitori” de Manresa com per la indústria que hi ha.\nOsti, tens tot la raó del món, quina cagada de principiant! Ja està arreglat (i modificades les conclusions). També vaig estar-ho comentant amb una persona, i ens plantejàvem que no fos també perquè el procés d’empadronament es va regularitzar, i de cop es va apuntar molta gent que vivia a Sant Joan però no constava enlloc. Però això hauria tingut sentit si hi hagués un salt puntual. Ara es pot veure que la tendencia fortament creixent encara està activa.


Jornades Feministes – Ateneu Popular de l'Eixample\n← IX mercat sense diners\nActivitats a l’Ateneu! →\nPosted on 10 Març 2014 by ateneueixample\nDes de l’assemblea de dones feministes de l’Eixample hem organitzat unes jornades feministes al barri en el context del 8 de març, dia internacional de les dones.\nTots els actes giraran al voltant del tema de les agressions sexistes i l’autodefensa feminista ja que, recentment, hi ha hagut cuatre casos de dones del barri que han patit agressions al carrer per part d’un desconegut que es creu amb el dret i l’impunitat de violentar a les dones al carrer. Aprofitat l’avinentesa i en relació amb altres casos que hi ha hagut a l’Eixample, Gràcia i voltants (com el cas del noi de cúter), hem vist la necessitat de fer-les.\nN’hi haurà un acte-xerrada-debat-sessió de curts (activitat mixta) sobre violències masclistes el dimarts 11 de març , una kafeta per a dones, lesbianes i trans el divendres 14 de març i una manifestació per a dones, lesbianes i trans el dimarts 18 en contra de les agressions sexistes. Tots els actes es faran a l’Ateneu Popular de l’Eixample.\nEn aquests temps en què les nostres llibertats i conquestes socials es trenquen davant el silenci imposat per un capitalisme patriarcal que ens vol invisibles, nosaltres volem repensar-nos en col·lectiu repensant un món en el qual puguem viure lliures d’estigmes, discriminacions i agressions lligades al fet de ser dones i lliures d’un control extern sobre els nostres cossos i les nostres vides.\nDavant les seves agressions, la nostra resposta


Fórmula 2 , Fórmula 3 , DTM , Campionats ACI CSAI , SRO i moltes altres categories de tota mena.\nCoordenades : 45 ° 37'14 "N 9 ° 17'22" E / 45.620556 ° N 9.289444 ° E 45.620556; 9.289444\nL' hipòdrom nacional de Monza és un circuit internacional de carreres de motor situat a l'interior del parc de Monza . És el tercer hipòdrom permanent més antic del món, després de Brooklands (que ja no s’utilitza) i Indianapolis ; també és el lloc històric del Gran Premi d'Itàlia , que va tenir lloc aquí 80 vegades d'un total de 88; des dels seus inicis el 1950 (a excepció del 1980) sempre ha acollit la Fórmula 1 ; del 1949 al 1968 també va ser seu del Gran Premi de les Nacions del Campionat del Món . Aquest és el circuit on va tenir lloc el Gran Premi de Fórmula 1 ; el 70è Gran Premi va tenir lloc la temporada2020 .\nDes del 1991 , amb les modificacions del circuit de Silverstone , la pista de la Brianza és la més ràpida entre els campionats del món: el rècord absolut del circuit és d'1'18 "887 amb una mitjana de 264.362 km / h, el més alt de la història de la Fórmula 1 , establert per Lewis Hamilton a Mercedes en la classificació per al Gran Premi d'Itàlia del 2020. Tot i així, aquesta vegada no es considera oficial perquè no està establert a la cursa. \nEl circuit també s'utilitza per a nombrosos esdeveniments, curses benèfiques, concerts i en algunes ocasions també va ser la sortida o l'arribada d'un escenari del Giro d'Itàlia . L’hipòdrom té una capacitat de 118.865 seients. \n2 Descripció del circuit\n5 Centre de negocis\n6 Centre de Recerca\n9 Llista d’honor del Gran Premi d’Itàlia a Monza\n10 esdeveniments no esportius\nTot i el gran desenvolupament tecnològic i productiu que va tenir lloc durant la Primera Guerra Mundial , destinada a donar suport a l’esforç bèl·lic, la Itàlia de la postguerra va continuar sent la nació menys desenvolupada des del punt de vista econòmic i industrial, en comparació amb les nacions aliades europees, com ara França , Gran Bretanya i Bèlgica .\nEn el sector de l’automoció, la situació era, d’alguna manera, paradoxal: Itàlia era ben coneguda i apreciada a l’estranger per la producció de prestigiosos automòbils esportius i de luxe, fabricats per empreses com FIAT , Alfa Romeo , Lancia o Isotta Fraschini , però el 1922 privats els cotxes a Itàlia només eren 35.500 (o un per cada 1.000 habitants) que circulaven principalment per les ciutats, ja que les carreteres generalment estaven en mal estat i no eren adequades per al trànsit de vehicles.\nTanmateix, el gran entusiasme pel mite de la modernitat, exaltat també per la rampant cultura futurista , va portar a una rica minoria a practicar el culte a la velocitat i a donar a llum el circuit de Monza, completat en només 110 dies, dos anys abans que a França ., la casa històrica del motor, es va inaugurar el circuit de Montlhéry , el primer hipòdrom francès. \nEl mateix tema en detall: bucle d'alta velocitat .\nTreballs de construcció del circuit (1922)\nEls treballs de construcció del circuit (1922): la pavimentació de la corba sud\nLa ruta del 1922\nLa construcció de l’hipòdrom va ser decidida el gener de 1922 per l’ Automòbil Club de Milà per commemorar el vint-i-cinquè aniversari de la seva fundació  . L’empresa propietària del parc, l’ Opera Nazionale Combattenti , va acceptar-ho immediatament ja que el naixement de les carreres de vehicles va donar una considerable publicitat als fabricants. L'empresa privada SIAS (Societat per a l'augment del motor i dels esports) va ser creada i presidida pel senador Silvio Crespi . La construcció es va iniciar el 15 de maig i es va acabar en només 110 dies. La primera volta completa de la pista va ser coberta el 28 de juliol per Pietro Bordino i Felice Nazzaro en un Fiat 570. \nVa ser el tercer circuit permanent construït al món, precedit només per la pista americana a Indianapolis ( 1909 ) i per l’ anglès a Brooklands ( 1907 ), que ja no existeix en haver quedat en desús el 1939 la vigília de la Segona Guerra Mundial i tancada definitivament el 1945 .\nL’hipòdrom el 1932\nL'avantprojecte  preveia una pista en forma de vuit amb una longitud de 14 km, però, a causa de l'impacte sobre el Royal Park, es va decidir aprovar un projecte que utilitzaria en gran mesura les carreteres preexistents del parc i limitar la tala d’arbres  .\nLa construcció real de la nova planta va ser coordinada per l'aleshores director de l'Automòbil Club de Milà, Arturo Mercanti, i va ser dissenyada per l'arquitecte Alfredo Rosselli i construïda per l'empresa dirigida per l'enginyer Piero Puricelli . Preveia un circuit format per dos anells que es podrien utilitzar junts, alternant una volta d’una amb una volta de l’altra (la recta final era compartida i, en aquest cas, es dividia en dos carrils), o per separat: un 5.500 - via de metro de set corbes i un bucle d’alta velocitat de forma ovalada amb dues corbes elevades de 4.500 metres de llarg.\nEls primers anys, el Gran Premi d’Itàlia va tenir lloc al circuit complet de 10 km. El 1928 el pilot Emilio Materassi va perdre el control del cotxe a la recta d’arribada i es va precipitar contra la multitud que s’amuntegava al voltant de la pista, matant 20 espectadors i ferint més de 40. El 1933, durant la segona mànega del Gran Premi de Monza Gran Premi d’Itàlia més important), a la primera volta, el pilot Giuseppe Campari va girar sobre una taca d’oli a l’entrada de la corba sud elevada i va sortir de la carretera, bolcant-se cap a la cuneta que flanquejava la pista i morint en l’èxit. Al mateix lloc petrolier, darrere seu, Borzacchini, Castelbarco i Barbieri també van sortir de la pista: el primer, encara viu, va morir poc després, mentre que els altres dos van sortir gairebé indemnes. Tot i les protestes dels espectadors, la cursa no es va interrompre i durant la final, en un segon accident al mateix punt de la pista, el pilot Czaykowski també va perdre la vida.\nDesprés d'aquests greus accidents, es van fer diversos canvis a la pista per reduir-ne la velocitat. Un d’ells és el circuit Florio, dissenyat pel comte Vincenzo Florio jr 1935 [ es necessita una cita ] , que combina d'una manera original seccions de l'anell d'alta velocitat i la carretera, interrompudes per diversos chicanes .\nLa pista en ús des del 2000\nEl circuit Florio\nEl 1939 es va refer una gran part de la via. L’anell d’alta velocitat va ser enderrocat i la via de la carretera es va modificar movent la corba de Vialone més endavant, que ara ja no col·loca cotxes a l’avinguda central del parc, sinó en una nova recta més llarga i paral·lela a la superior. Situada més a prop dels pous, aquesta nova recta (anomenada "recta central") donava lloc a dues noves corbes de colze que conduïen a la recta d'arribada, substituint la corba sud original, les anomenades "corbes Vedano" o "corbes de pòrfir", perquè del terreny pavimentat que els caracteritzava, situat a l’alçada de l’antic “marge sud”. La longitud del circuit va arribar a ser de 6.300 metres.\nCom a part d’aquests treballs, també es va crear una nova variant que va passar a formar part del circuit Pirelli, que s’utilitza exclusivament per a proves de cotxes i pneumàtics, de 4600 metres de longitud i que funciona com la principal en sentit horari. Explotava la recta de les grades i la recta central, connectades per les dues corbes Vedano i la corba nord-est (considerada única com a denominació, però realment dibuixada amb dos radis diferents dins de la corba Grande actual). Igual que les corbes Vedano, també la del nord-est es va pavimentar en pòrfir donat sobretot el valor de la pista de prova per als materials. \nLa via del1950 al 1954 , amb corbes de pòrfir en lloc de la corba sud més una línia recta central\nA partir de finals de 1945 i durant més de dos anys, el circuit es va utilitzar per emmagatzemar restes de guerra gestionats per ARAR . A la primavera de 1948 es van començar a treballar per solucionar els danys causats per la guerra . Curiosament, les corbes sud estaven pavimentades amb cubs de pòrfir , especialment perillosos i relliscosos en cas de pluja. El 17 d'octubre de 1948 es va inaugurar la nova entrada de la pista i altres estructures de l'hipòdrom.\nEl 1955, l'ús cada cop més freqüent de l'hipòdrom per als intents de registre de velocitat i l'assoliment d'un major grau de seguretat van fer necessari redissenyar l'anell d'alta velocitat que es construiria sobre les cendres de la pista enderrocada el 1938. El projecte  va ser editat pels enginyers Antonino Berti i Aldo Di Rienzo i va seguir exactament l'antic traçat de la part nord, mentre que la corba sud es va retrocedir uns 300 metres per permetre que el públic passés pel nou Viale Mirabello. Aquesta elecció va imposar una nova modificació a la via de la carretera: en particular, les dues corbes de pòrfir (que ocupaven el viale Vedano) van ser eliminades i substituïdes per una sola corba asfaltada, amb un desenvolupament de 180 graus, anomenada Parabolica per la seva via de radi creixent. a un arc de paràbola . El circuit complet va tornar a tenir una longitud de 10 km: 5.750 metres per a la carretera i 4.250 metres per al bucle d'alta velocitat.\nLa pista del 1955 al 1956 i del 1960 al 1961 , en la versió completa. Es va crear un nou oval i es va afegir la corba parabòlica\nL'estudi va conduir a la creació d'una "conca" capaç de contenir una velocitat constant dels vehicles tant a les rectes com a les corbes elevades de formigó armat amb un pendent creixent cap a l'exterior. L’oval ara incloïa dues rectes de 875 metres i dues corbes elevades amb desenvolupaments similars, al voltant dels 1250 metres, amb radis diferents: al nord amb un radi de 318 metres, mentre que al sud amb un radi de 312 metres. La idea d’afrontar les corbes a tota velocitat va portar a haver de recórrer a l’elecció forçada de construir una corba amb una elevada inclinació transversal que assoleixi el pic màxim del 80% al sector central (corresponent a una inclinació de 38 ° 40 '), calculat sobre el pla horitzontal. Es van construir 14 torres de senyal al llarg del recorregut, 7 de les quals a l'anell d'alta velocitat. Els petits edificis eren punts d’observació estratègics i acollien, a més dels comissaris, també tècnics de ràdio i televisió, oficials informatius, periodistes i fotògrafs.\nEl mateix any, durant una sessió privada d’entrenaments, el conductor Alberto Ascari va perdre la vida: la dinàmica de l’accident, que no va ser testimoni de cap testimoni, mai no s’ha aclarit del tot. La corba on es va produir el xoc fatal, anteriorment anomenada corba Vialone, es va canviar el nom de corba Ascari en memòria del desaparegut campió.\nLa planta de la nova conformació, circuit clàssic més Speed Ring igual a 10 km per volta, va ser inaugurada l’11 de setembre de 1955 pel president de la República Giovanni Gronchi , acompanyat de l’ arquebisbe de Milà Giovanni Montini , amb motiu del Gran Premi d'Itàlia a una distància de 500 km. Els esforços de trituració centrífugs i verticals contra el terra en les dues seccions elevades van posar de manifest problemes d’estrès físic per als conductors i fallades mecàniques reportades pels cotxes, que van portar els conductors i els equips a abandonar l’anell en les edicions de 1957, 1958 i 1959.\nLes corbes elevades van permetre assolir velocitats elevades ( 1955 ).\nL’Italian Automobile Club el 1957 i el 1958 va organitzar el Monza 500 Miglia combinat amb l’ Indianapolis 500 , en col·laboració amb els Estats Units Auto Club i la Indianapolis Speedway Corporation, una cursa dividida en tres manxes, per un total de 189 girs.\nEl 1961 va tenir lloc l'últim Gran Premi d'Itàlia en la configuració de 10 km i també després de l'accident mortal en què el pilot de Ferrari Wolfgang von Trips va perdre la vida junt amb dotze espectadors a la recta abans de la publicació del Parabolica, del Ministeri de Turisme i Entreteniment. noves normes sobre la seguretat dels circuits als quals s’havia d’adaptar el circuit de la Brianza. A partir de l’any següent sempre hem corregut només per la pista d’uns 5.750 metres.\nL'accident de Wolfgang von Trips de 1961 és el més greu de la carrera vàlida per al campionat del món de Fórmula 1. Un altre accident tristament conegut és aquell en què el pilot austríac va morir el 1970 (durant la classificació del dissabte) Jochen Rindt . Rindt es trobava en aquell moment al capdavant del rànquing mundial general i mai no se li va afegir ningú en les carreres posteriors, convertint-lo en l'únic campió del món pòstum de la història del campionat de Fórmula 1.\nEl 25 d'abril de 1965 es van executar els primers 1000 km de Monza i es va col·locar una chicana abans de l'entrada al sud de Sopraelevata per frenar la velocitat d'entrada dels cotxes a les cantonades.\nL'última cursa oficial a les calçades van ser els 1.000 km del 25 d'abril de 1969, des de llavors només s'han realitzat recreacions històriques.\nAls anys setanta , a mesura que la velocitat augmentava cada cop més (al Gran Premi de 1971 es superava la mitjana de 240 km / h) i amb la perillositat de la pista, eren necessàries noves intervencions per frenar la pista: es van produir els primers xicans provisionals es va crear, aleshores el 1976 es van construir tres variants permanents en tants punts de la pista (a la recta del pou, a la corba Roggia i a la corba Ascari). La longitud de la pista va augmentar lleugerament i va arribar als 5.800 metres.\nAl 1994, 1995, 2000 i 2014 es van dur a terme altres intervencions per millorar la seguretat: amb elles es van refer la variant Goodyear (la que es col·loca a la recta del pou), la Roggia, la corba Grande i les dues corbes Lesmo. En els mateixos anys, també es van construir caixes noves, més grans i modernes. El 2007 es va pavimentar la via d’escapament a la variant Roggia, mentre que el 2009 es van modificar les vorades junt amb les de la variant Goodyear, amb l’objectiu d’evitar talls a la "S" per part dels monoplaces de Fórmula 1 . El 2014 es va pavimentar la ruta d’escapament de la corba Parabolica, que va permetre als pilots una trajectòria una mica més externa que abans. Després de les darreres modificacions, la longitud de la pista ara és de 5.793 metres.\nCom totes les pistes que han fet la història de les carreres de motor, fins i tot la de Monza va reivindicar el seu nombre de morts. Entre els conductors de vehicles, van perdre la vida Materassi , Ascari , von Trips , Rindt , Arcangeli , Campari , Borzacchini , Czaykowski , Peterson i Ugo Sivocci ; entre els motoristes Renzo Pasolini i Jarno Saarinen , víctimes d'un enfrontament al Gran Premi de les Nacions de 1973 .\nVista per satèl·lit de l’hipòdrom\nLa pista de Monza és un circuit extremadament tècnic on és imprescindible una configuració mecànica excel·lent i en què l’habilitat del conductor en la frenada és crucial, ja que als 5.793 metres de la pista de la Brianza hi ha quatre rectes llargues on els vehicles Formula 1 superen amb escreix els 350 km. / h. Per aquest motiu, s'ha d'abordar amb un cotxe especialment " descarregat " i és conegut entre els entusiastes com el temple de la velocitat . Això obliga els proveïdors de combustibles i lubricants a desenvolupar solucions específiques per a l’etapa  , al món de la Fórmula 1 les solucions aerodinàmiques estan dissenyades específicament per a aquesta via, única en el seu tipus.\nEnzo Ferrari observa una prova del seu cotxe des d’una de les cantonades del circuit de la Brianza (1962).\nLa recta principal i el pit lane de Monza, mentre que David Coulthard creua victoriosament la línia d’arribada del Gran Premi d’Itàlia de 1997 .\nCom afrontar el circuit de Monza a la Fórmula 1:\nVariant Goodyear (o variant de la recta): els monoplaces arriben llançats al llarg de la recta dels pous, la frenada és violenta després del cartell de 150 m: passa de 350-360 km / h a només 70-80 km / h en dos segons i mig, es baixa cap a la segona marxa. Aquí és molt important no bloquejar la part davantera dreta per no comprometre el temps de volta. S'enfronta a un canvi de direcció molt ajustat esquerra-dreta que passa agressivament per la vorada a l'entrada, deixa que el cotxe llisqui per la part central i finalitzi amb una suau progressió cap a l'exterior a la sortida.\nPer a les carreres de motos, és a dir, Superbike i CIV, la primera variant es va muntar en una versió una mica menys estreta per reduir la possibilitat de caigudes múltiples, sobretot a la sortida.\nBiassono Curve (abans Big Curve o Curvone): una corba llarga a la dreta amb un radi molt ampli. Es pot arribar en plena acceleració des de la variant Goodyear intentant mantenir una trajectòria neta i precisa malgrat els ressalts de l’asfalt al mig de la corba.\nvariant del Roggia: aquesta variant ràpida esquerra-dreta arriba als 325 km / ha després d’haver cobert completament la corba de Biassono. Els frens just abans dels 100 m apunten a la 2-3a marxa, intentant mantenir-se el més ample possible a la dreta per no perdre velocitat a l’entrada i permetre una excel·lent recuperació cap als dos de Lesmo. La variant té vorades i pilons de velocitat molt elevats a l’interior de la via d’escapament, totalment pavimentada, per evitar avantatges per a aquells que intenten tallar excessivament la trajectòria .\nPrimera cantonada de Lesmo : s’arriba en acceleració des de la variant Roggia, és una cantonada dreta de la quarta marxa de velocitat mitjana, amb sortida cega. Intenteu frenar profundament a la corba per mantenir la velocitat a la part central. Aneu amb compte de no perdre el punt de la corda al mig de la corba, aquí és fàcil sortir a la grava sota el manillar.\n2a cantonada de Lesmo: segona corba a la dreta de velocitat mitjana. Freneu després del cartell de 50 m, deixeu lliscar el cotxe tocant l’àpex intern a 160–175 km / h i busqueu la màxima recuperació cap a la recta llarga que acaba a la variant d’Ascari.\ncorba del serraglio: és un lleuger revolt a l'esquerra amb un radi extremadament ampli (més de 600 metres); la corba és de baixada i correspon a l'inici de la segona zona DRS per al campionat mundial de Fórmula 1. La recta travessa en la seva part final el pas inferior de la cantonada nord elevada de l'anell d'alta velocitat.\nVariant Ascari : arriba a gairebé 340 km / h, frena molt tard intentant mantenir la velocitat en el primer revolt pronunciat a l'esquerra des de la 4a marxa. Després de frenar, es produeixen tres corbes reflectides esquerra-dreta-esquerra en ràpida successió, que condueixen a la recta oposada a les fosses. En aquesta secció, els monoplaces amb una bona configuració mecànica poden guanyar fins a 1 segon. A la sortida de la variant de la cinquena marxa, aneu a la vora de la vorada externa que delimita la pista i llança a la recta cap al Parabolica. La velocitat de sortida és crucial en aquest moment per intentar avançar.\nCorba parabòlica: a la recta que condueix a aquesta dreta molt llarga amb un radi variable s’arriba a 330-340 km / h, i després es frena després de la gespa sintètica a l’esquerra al rètol de 100 metres, s’enfila fins a la 4a marxa a uns 180– 190 km / h, toqueu el vèrtex a l'entrada i cobreix el tram final amb tota l'acceleració, lliscant cap a l'exterior i prenent l'arribada recta a velocitats ja molt altes.\nPer a les curses de les categories menors (la Fórmula Junior) es va utilitzar l'anomenada "pista Junior", que ara ja no s'utilitza: és un circuit més curt, que utilitza una secció de la recta d'arribada, la recta oposada i el Parabolica . L’anella es tanca per un enllaç que, desprenent-se de la recta d’arribada uns 200 metres després dels pous, s’uneix a la recta oposada immediatament després de la variant d’Ascari. La cruïlla té tres corbes, la primera a la dreta, la segona a l’esquerra i la tercera de nou a la dreta. La longitud de la pista Junior és de 2405 metres.\nEl circuit original (1922-1933)\nEl circuit Florio (1935-1937)\nSegona variació. Les corbes de pòrfir en lloc de la corba sud i la recta central (1950-1954)\nTercera variació (circuit combinat). Es va crear un nou oval amb l'addició de la corba parabòlica (1955-1956, 1960-1961)\nQuarta variació (circuit de carrer) (1957–1959, 1962–1971)\nCinquena variació amb l'addició de xicanes provisionals a la boca de l'anell i abans de la Curva Ascari (1972-1973)\nSisena variació amb lleugeres modificacions a la variant Ascari (1974-1975)\nSetena variació amb la introducció de la variant de Roggia, Goodyear i Ascari (1976-1994)\nVuitena variació amb la reducció del radi de les dues de Lesmo, variació de les vies d’escapament a Lesmo, Ascari i Parabolica (1995-1999)\nNovena variació amb la primera variant completament modificada en la seva conformació, Curva Grande es va moure uns pocs metres cap a l'interior, Variante della Roggia lleugerament anticipada, corbes Lesmo més estretes (2000 - avui)\nLa recta final de l’hipòdrom\nLes competicions més importants que se celebren anualment a la pista:\nel Gran Premi d’Itàlia , una cursa inclosa al calendari del Campionat Mundial de Fórmula 1 . La pista de Monza ha acollit totes les seves edicions, excepte aquelles no vàlides per al campionat del món, el 1921 , 1937 , 1947 i 1948, mentre que el 1980 es va disputar el Gran Premi a Imola . Normalment té lloc el primer diumenge de setembre, en alguns casos el segon del mateix mes.\nels 1000 km de Monza van ser una cursa important per als prototips esportius i els cotxes Gran Turismo ; de nou programat a l'abril, com és habitual, per al calendari del 2007, no està previst des del 2009. El 2021, els 1000 km tornen a ser una cursa del campionat del món de resistència , hereu de l'antic campionat del món de prototips esportius, amb una durada de 6 hores.\nGT World Challenge Europe , celebrada a principis d’abril, és una cursa d’endurance de 3 hores on competeixen més de 50 cotxes GT de les millors marques, inclosos Ferrari i Lamborghini.\nel Monza Rally Show té lloc a finals de novembre o principis de desembre i tanca la temporada de carreres a la pista de Monza.\nEuropean Le Mans Series , on els prototips de la categoria LMP2 i LMP3 competeixen entre ells, així com els cotxes Gran Turismo durant una cursa de resistència de "4 hores". Els primers i segons classificats de la classificació final del campionat de cada categoria reben una invitació a participar a l’edició de les 24 Hores de Le Mans de l’any següent.\nInici del Gran Premi Monza Superbike del 1999\nCompeticions importants del passat:\nla fase italiana del Campionat del Món de Superbike . Es va celebrar el segon diumenge de maig de cada any. Ara se celebra a l’ Autòdrom Enzo i Dino Ferrari\nEl Gran Premi de les Nacions va ser un clàssic del motociclisme que es va celebrar fins al 1989, quan es va cancel·lar per motius de seguretat.\nel WTCC (campionat mundial de turisme) es va celebrar a l'octubre fins al 2008; el 2009 no es va disputar a la pista de Monza, mentre que del 2011 al 2017 es va convertir en l’acte inaugural de la temporada la primera quinzena de març.\nEl circuit, a més de l’activitat esportiva, completa la seva temporada amb dies d’incentius, proves de productes, cursos de conducció segura disponibles per a particulars o empreses. Els edificis recentment renovats s’utilitzen no només per a la recepció de convidats VIP durant les principals competicions, sinó també per a reunions, convencions, presentacions de productes i fires de tot tipus, des de vehicles pesants fins a cotxes d’empresa i bicicletes. El 2021 es va obrir el Monza Circuit Karting , una pista reservada per a karts de lloguer, l’ús del qual és per tant obert a tothom  .\nLa temporada de mítings va ser molt popular, inclosa La Reunió, dedicada a les motos " cafe racer ".\nAl circuit hi ha un centre d’investigació que desenvolupa productes i serveis d’utilitat pública. Històricament, el circuit s'ha utilitzat per al desenvolupament d'asfalts especials, frens de disc, pneumàtics desactivats, combustibles alternatius com gas, metà, bioetanol. A Monza, entre d’altres, va néixer la barana de protecció , el transpondedor que va donar lloc al telepass .\nVista aèria de l’hipòdrom i el parc de Monza.\nA causa del fet que es troba dins d’un parc, l’hipòdrom presenta problemes particulars d’impacte ambiental.\nJa en el moment de la seva construcció, gràcies a la intervenció de les autoritats competents, el projecte original, que preveia un circuit d’uns 14 km de longitud, va haver de ser descartat i substituït per un de menor impacte, de 10 km de longitud i que explotava alguns carreteres existents.\nMés tard, els mateixos problemes van sorgir en diverses ocasions, quan va ser necessari fer canvis a la pista. Per exemple, als anys setanta , quan es va construir la variant d’Ascari, a causa de l’oposició d’alguns grups ecologistes, es va haver de deixar un gran roure a la pista, en un punt molt perillós (fora de la primera corba de la variant). uns anys es podria trencar.\nUna altra situació similar es va produir el 1994 quan, després dels accidents mortals de Roland Ratzenberger i Ayrton Senna al Gran Premi d’ Imola , la FIA i els pilots van imposar una adaptació de les mesures de seguretat a tots els circuits del campionat del món de Fórmula 1. Monza va ser obligat a va establir grans espais d’escapament fora de la Curvone (avui corba de Biassono) i de les dues corbes de Lesmo: les obres, que van suposar la tala de més de 500 arbres, van ser prohibides per la Superintendència del Patrimoni Ambiental. La cancel·lació del Gran Premi d'Itàlia estava seriosament arriscada, cosa que hauria suposat a la pràctica el tancament de l'hipòdrom (la recaptació del Gran Premi és de fet la principal font de finançament). La situació es va desbloquejar amb la intervenció del president de la regió de Llombardia , Roberto Formigoni : es va dur a terme un projecte de menor impacte que, a costa d’alguns canvis a la pista (en particular, l’estretor de la segona cantonada de Lesmo va ser molt gran) lamentat pels entusiastes) el nombre d’arbres a tallar va ser d’uns 100. Es van plantar arbres nous en altres zones del parc per compensar-los.


Està fent un mural a l’institut María Moliner juntament amb els alumnes de tercer d’ESO 27 anys. Andorrana plena de creativitat i passió per les arts plàstiques, concretament pels murals. Va fer el pas de crear la seva pròpia empresa i considera que la Covid li ha ofert una perspectiva diferent.\nEstan fent un mural a l’institut María Moliner. En què consisteix l’activitat?\nAbans de començar a pintar, vam fer una sèrie de tallers preparatius en els quals vam fer diferents dinàmiques amb els alumnes. L’objectiu primordial és que es relacionin entre ells i es coneguin més, es vol potenciar els valors d’escolta personal i companyonia. Moltes vegades estàs a classe i no coneixes la persona que tens al costat, i a través de la pintura i el dibuix vam aconseguir que molts s’expressessin i trobessin un talent que no coneixien.\nQuina edat tenen els alumnes?\nVam enfocar l’activitat als alumnes de segon d’ESO,


La memòria de les defenses del cos dura menys en els casos greus de Covid\nLa diferència en el comportament dels limfòcits B podria aportar informació sobre com canvia la resposta immunitària segons la severitat de la infecció\nEls limfòcits B recorden millor la proteïna espiga de la Covid-19 en els casos en què la malaltia és menys greu, segons un nou estudi dut a terme per la Universitat de Texas (Estats Units) i publicat a la revista ‘PLOS ONE’. Aquesta circumstància sorprenent pot ser molt important i donar als investigadors informació útil sobre les diferències en la resposta immunitària segons la severitat de la infecció.\nAquestes diferències podrien ser subtils però molt més importants que no sembla. El treball es va basar en la memòria dels limfòcits B i com reaccionen davant la presència de la proteïna espiga del SARS-CoV-2. Als participants a l’estudi se’ls van extreure mostres de sang un mes i cinc mesos després de l’aparició dels primers símptomes de la malaltia.\nAl cap d’un mes, hi havia una part important dels limfòcits B específics per a la proteïna espiga que encara estaven actius, tot i això, els vuit individus que s’havien recuperat de Covid menys greu tenien incrementada l’expressió dels marcadors que s’associen a una memòria duradora dels limfòcits B en comparació amb els qui havien patit més la malaltia. Al cap de cinc mesos, aquests limfòcits gairebé havien desaparegut. Així doncs, sembla que la resposta d’aquests limfòcits és més disfuncional en els casos més severs de la malaltia, que en aquest cas es defineixen com els que van necessitar ventilació mecànica o oxigenació per membrana extracorpòria.\nLa diferència entre els dos casos, és a dir, l’augment del percentatge de limfòcits B associats a la immunitat de llarga durada a la Covid-19 en els pacients que havien patit versions menys greus de la malaltia podria ser molt important a l’hora de tenir en compte, per exemple, les probabilitats i les conseqüències d’una possible reinfecció pel SARS-CoV-2. Fins i tot dos anys després de l’aparició de la malaltia, la Covid continua sorprenent-nos.


Benvinguts, passeu, passeu (Mònica Planas)\n3 min. Periodista 12/01/2018 21:09\nTV3 ha estrenat un nou programa presentat per Joan Maria Pou i que té un títol preciós i molt ajustat: Cases d’algú. L’aterratge d’aquest espai a la tele pública ha estat molt ben agombolat per la cadena: l’han apadrinat en promos tant en Quim Masferrer ( El foraster ) com l’Albert Om ( El convidat ), els viatgers estrella de TV3, donant-li l’alternativa televisiva. També se li ha atorgat la franja horària de luxe: després del Polònia i fins i tot amb cameo de Pou a l’esquetx final per recordar a l’audiència que estava a punt de començar. Catifa vermella, per tant, per al Cases d’algú, que és una mica la suma de l’ Afers exteriors i El convidat. De fet, com en aquests programes, es torna a fer servir el recurs de la veu en off del conductor com a estratègia per dirigir-se a l’espectador esporàdicament al marge del diàleg que manté amb els amfitrions. És “la veueta” que, en el cas de Pou, pateix de tant en tant d’alguna gracieta una mica forçada a nivell de guió.\nPou viatja i s’instal·la a casa de turistes que ha conegut a Barcelona per saber com viuen en el seu hàbitat natural. L’atractiu rau en l’interès que poden generar vides anònimes llunyanes, personatges curiosos i l’habilitat del presentador per establir-hi un vincle. A diferència d’ El convidat, però, costa més despertar l’esperit voyeur de penetrar amb les càmeres dins les vides i les cases de gent perquè són personatges desconeguts. L’èxit del programa dependrà, en gran part, de l’encert amb els turistes escollits. Les dues primeres històries, a Mèxic i a Bèlgica, és possible que suposessin el rècord de concentració de calaveres per hora a la tele pública. Entre que els mexicans celebraven el Dia dels Morts amb decoracions d’esquelets guarnits i que l’amfitrió de Bèlgica col·leccionava cranis de tota mena, el primer episodi va estar envoltat per l’aura de la defunció. Si bé el primer l’abordava d’una manera més profunda i reflexiva, el segon adquiria un aire entre tètric i antropològic. Però “de les tristors en van fer fum”, com proposa la cançó que dona el títol del programa.\nCases d’algú és, el que en podríem dir, un programet que s’ajusta als estàndards de l’entreteniment més previsibles i habituals de la cadena. És digne i està correctament executat, però res més. És la mateixa recepta amb un nou presentador. El nòmada que s’immisceix en vides alienes a la recerca de lliçons de vida i gaudint del plaer d’establir relacions humanes sinceres que s’allunyin de les frivolitats de l’espectacle mediàtic. Potser les estretors econòmiques de TV3 estan condicionant l’explotació d’una mateixa idea: l’home amb la maleta entrant allà on pot i el deixen. És l’etapa televisiva del “Benvinguts, passeu, passeu”.