MOLT BONA REVETLLA DE SANT JOAN\n...Molt bona revetlla de Sant Joan i foc nou!)\nDe fet, des de Memòria de Barri de la Torrassa us desitgem molt bon es revetlles, tant la de Sant Joan (23 de juny) com la de Sant Pere (28 de juny) i volem tornar a recordar com es celebraven antigament aquests dies de festa al barri.\nPer aquesta ocasió recuperem el testimoni de la nostra veïna Antònia Torrens gravat en vídeo al 2014. Aquesta intervenció de l’Antònia va formar part de la Ruta Caminant per la Literatura Catalana al barri, on les veïnes del Memòria de Barri van compartir al 2014, amb les joves alumnes de l’IES Margarida Xirgu, poesies lligades als records dels barris de la Torrassa i Collblanc. Una experiència ben bonica que esperem algun dia tornar a reeixir!\nL’Antònia recorda en aquest petit vídeo com anava la canalla pel barri demanant coses per cremar a les fogueres. Una veritable festa on els protagonistes indiscutibles eren els nens i nenes. L’Antònia recorda com es tiraven els petards a dins de les fogueres que es feien als camps del barri on ara tot és ciment. La coca es feia a casa i es portava a coure al forn. Es bevia moscatell i les veïns i veïns celebraven al carrer les Revetlles de Sant Joan i de Sant Pere fins a ben tard.\nSalut i barris)\nPublicat per Grup Memòria de Barri de La Torrassa a 11:46 Cap comentari:\nTEMPS DE FESTA MAJOR!\nAquest cap de setmana són les festes del barri, la Festa Major de Collblanc-La Torrassa. Volem aprofitar recordant un post publicat per fer un recordatori de com eren les festes de Collblanc i la Torrassa fa uns quants anys amb aquestes fotografies de carrers guarnits del barri: el carrer Santiago Apòstol, el carrer Martí i Julià i com no, del famós envelat de la Torrassa.\nCada carrer s'auto-organitzava i els veïns i veïnes s'encarregaven de la seva decoració i guarniment.\nLes fotografies són dels veïns i veïnes Carles Gassó, Antònia Torrens i Mari Carmen Garcia.\nPer cert, si aquest diumenge us passeu per la Festa de la Diversitat al Parc de la Marquesa, ens trobareu compartint més fotografies de com era abans la festa a diferents carrers del barri.\nSalut i bona Festa Major!\n1952. Carrer Martí Julià en festes. C. Gassó.\n1954. Carrer Santiago Apòstol en festes. A. Torrens.\n1955. Carrer Santiago Apòstol en festes, A. Torrens.\n1957. C/Santiago Apòstol en festes: xocolatada. Mª Carmen García.\n1962. Carrer Martí i Julià en festes. C. Gassó.\n1948. Envelat de la Torrassa. C. Gassó.\nAl veure aquestes fotografies m'han fet recorda el meu barri, precisament jo visc al carrer Dr. Martí Julià. A pesar de que jo he nascut al any 1959 poc recordo de les festes majors d'aquells temps però si que he pogut escoltar en paraules dels meus pares lo que es vivia en aquells temps, tot completament diferent en als temps actuals. En als anys 50 es vivia en molta pobresa però la gent era molt mes feliç que avui en dia, abans la gent estava mes agermanada, ens ajudàvem mes els uns alts altres, no hi avia tanta enveja.\nPer alguns moments m'agradaria tancar els ulls i poguer reviure alguns moments de la meva infantesa.\nTambé al veure aquestes fotografies em fan recordar els àlbums de fotografies en blanc i negre dels meus pares les quals de tant en tant encara les miro i recordar als meus avantpassats que ja no hi son.\n13 DE JUNY DE 2016, A LES 13:04\nLa festa mayor de la torrassa, es una festa que la hacía todo el barrio, se engalanaban las calles para hacer festas, que los vecinos preparaban todo el año. Colaborando todo el mundo, para disfrutar con los bailes de las calles, el entoldado de la plaza española, donde actuaban las mejores orquestas. En todas las calles engalanadas se hacían juegos que paticipaban todos los niños.\nPedro hablando de los años 1955. A la edad de 18 años.\n13 DE JUNY DE 2016, A LES 13:19\nPublicat per Grup Memòria de Barri de La Torrassa a 13:05 Cap comentari:\nPODCAST CÀNTIRS: Patrimoni i béns comuns a la Torrassa\nDijous 9 de juny es va fer la quarta acció del Node la Torrassa del projecte Càntirs@Cantirs_lh: un Podcast per parlar sobre patrimoni i béns comuns, amb algunes de les companyes i veïnes que han participat en el seguit de les tres accions al territori iniciades fa sis mesos al barri.\nLa convocatòria: al pati de la Llibreria Llavors@EspaiLlavors, amb les companyes Roser Pinyol, Gerard Lara, Manuel Dominguez, Conxita Algarra i Regina Granel, vinculades a Defensem el Castell de Bellvís, l’AVV de Collblanc.la Torrassa, el CELH i Memòria de Barri de la Torrassa. L’objectiu: mantenir i enregistrar una conversa sobre el patrimoni i els béns comuns, repassant les accions del projecte a la Torrassa i mirant cap al futur.\nPròximament podrem gaudir del Podcast editat però us podem assegurar que vam passar una estona molt agadable i que va fluir una conversa interessantíssima.\nHa estat un honor des de Memòria de Barri i el Punt Òmnia Jis-Arrels participar en aquesta experiència, que esperem que continuï en el futur!\nSalut, memòria i barris!\nPublicat per Grup Memòria de Barri de La Torrassa a 14:39 Cap comentari:\nCÀNTIRS: …i 4) PODCAST Parlant de patrimoni i béns comuns.\n#Càntirs Demà a les 18hr, en l’espai Llavors @EspaiLlavors, tindrem una conversa sobre el patrimoni i els béns comuns, repassant les accions realitzades del projecte Càntirs a la Torrassa (on hem participat el CELH, l’associació JIS i Memòria del Barri del Punt Òmnia Jis-Arrels), tot mirant cap al futur. Comptarem amb la presència de veïnes i companyes com la Roser Pinyol, el Gerard Lara, el Manuel Dominguez, la Regina Granel, la Conxita Algarra, entre altres. #CulturaESS\nParlarem sobre la importància de la visibilització de la memòria històrica a l’espai públic, els reptes del veïnat per recuperar espais patrimonials abandonats i el seu caràcter de bé comú per al barri.\nPublicat per Grup Memòria de Barri de La Torrassa a 12:39 Cap comentari:\nTASTET MEMÒRIA DE BARRI\n…Que ens ho hem passat pipa, viatjant a través del temps amb les fotografies que ens ha portat avui el Ramon Carbó, d’Andana Central, recordant les antigues escoles del metro amb la Pepita Mestres al seus meravellosos 89 anys. També hem recordat la inauguració de l’estació de la Bordeta (actual Santa Eulàlia) ara fa 90 anys, i ens ha sorprès tota l’activitat cultural de l’antic Cercle Social del metro, amb teatre, esbart i danses.\nEn definitiva, al Tastet conduït pel nostre veí i company Ramon Carbó, sota el títol “Records del Metro: Gaudir dels records és viure dues vegades”, hem viatjat a través d’unes quantes estacions de la memòria, recordant el seu pas pel Pont d’en Jordà, els antics burots, i el Canal de la Infanta.\nLlarga vida als Tastets: intercanvi de coneixements entre iguals. Moltes gràcies!\nPodrem degustar una part d’aquesta xerrada al canal de vídeo Tastets.\nSalut, memòria i barris!)\nPublicat per Grup Memòria de Barri de La Torrassa a 14:38 Cap comentari:\nTASTET MEMÒRIA DE BARRI AL PUNT ÒMNIA: “RECords del Metro” amb Andana Central"\nNo us perdeu aquest dimarts el Tastet conduït pel nostre veí i company Ramon Carbó, sota el títol “Records del Metro: Gaudir dels records és viure dues vegades”.\nEs tracta d’un tastet temàtic de Memòria de Barri al Punt Òmnia Jis-Arrels, coincidint amb un seguit d’activitats programades per complementar la reinauguració de l’exposició ‘Memòria de Barri + 12!’, a la Ronda de la Torrassa, 105 prevista abans de que acabi aquest any 2022.\nEls Tastets són sessions d’intercanvi de coneixements entre iguals, promoguts des de fa més d’una dècada pel Punt Òmnia Jis-Arrels. La sessió d’aquest dimarts serà amb passió i mestria pel Ramon Carbó, fundador d’Andana Central i membre del CELH, des d’on divulga pel barri i la ciutat els seus coneixements i passió pel aquest mitjà de transport metropolità. En aquesta sessió el Ramon ens parlarà sobre les antigues escoles del metro i el 90è aniversari de l’arribada del metro (conegut com el Transversal) a la ciutat de l’Hospitalet, amb la inauguració de l’estació de Santa Eulàlia de l’actual línia 1.\nSi voleu acompanyar-nos per aquest viatge a través de la memòria del metro, ja sabeu!\nSalut, memòria i barris)\nPublicat per Grup Memòria de Barri de La Torrassa a 15:38 Cap comentari:\nVEÏNES: RECORDS DEL CARRER JOVENTUT. AMB L'EMILIA MARCO\nL’Emilia Marco ens ha visitat aquesta setmana per compartir records, en el seu cas, del barri de Collblanc. Fotografies situades entre Sant Ramon Nonat, i el carrer Joventut, repassant els seus antics comerços i oficis.\nL’Emilia ens va visitar el mes passat per primera vegada, a l’abril, i ja ens va dir que s’aniria passant de poc en poc per compartir els seus records i part del seu arxiu. Recordem que tot formarà part d’una exposició col.lectiva en línia oberta a tothom i publicada sota llicències lliures CC a Memòria de Barri de la Torrassa i Collblanc. Algunes fotografies de l’Emilia formaran part d’una selecció fotogràfica de Collblanc que s’incorporarà a l’exposició física pendent de re inaugurar ‘Memòria de Barri +10!’, a la Ronda de la Torrassa, 105 i que podrà visitar-se al llarg de tot l’any.\nPublicat per Grup Memòria de Barri de La Torrassa a 13:40 Cap comentari:\nCÀNTIRS de la MEMÒRIA a la Torrassa (3): TRANSFORMACCIÓ\nNova acció de Càntirs de la Memòria al barri: Transformacció)!\n…Aquesta tarda, al Parc de la Torrassa volem recordar, celebrar i reactivar la memòria i el desig de recuperar pel barri el Transformador i recordar la campanya veïnal que per aquest motiu va iniciar-se fa un parell d’anys. El node la Torrassa convoca la tercera acció Càntirs de la Memòria al barri, en aquesta ocasió tenim una cita a les 17h al Parc de la Torrassa, en la seva entrada del carrer Llançà amb Albereda.\nCompartirem conversa amb la gent que ens trobem al Parc sobre aquest edifici, la seva història, la zona verda pública que l’envolta, i en general sobre patrimoni, sobre espai públic i manca d’espai verd, sobre usos comunals. Entre totes farem una acció de senyalització i reconeixement, estenent al parc els desitjos de futur per aquest espai, en format de postals.\n(Memòria de Barri de la Torrassa forma part del node de la Torrassa de Càntirs de la Memòria).\nPublicat per Grup Memòria de Barri de La Torrassa a 12:42 Cap comentari:\n…Abans de la pluja i de la pedregada, les participants a la vídeo-acció ‘Cases que ja no hi són’ al barri de la Torrassa, ens vam fer aquesta foto de grup per retre un homenatge a les accions protagonitzades per les mans veïnals que senyalitzen el seu patrimoni. Mans que s’anticipen amb la dignitat del paper i la cinta adhesiva, a les grans lones institucionals.\nAquesta va ser l’última parada d’un mini tram en ruta per la Ronda de la Torrassa el passat dijous 30 de març, amb la vídeo-acció ‘Cases que ja no hi són’. Un passeig simbòlic per la memòria de quatre cases: la casa Querol, Can Jordà, la casa Sanmartí i els xalets del Transformador, els últims en ser enderrocats al 2016.\nAquesta acció forma part de Càntirs de la Memòria i ha estat la segona activitat cuinada des del node del barri de la Torrassa. El toc d’inici des del Pont d’en Jordà, ens va fer enfilar la Ronda fent quatre parades davant de les cases enderrocades -excepte una-, recordades i explicades per veïnes com el Gerard, la Roser, la Conxita i el Manuel. A cada parada es van penjar fotos, articles de premsa i codis QR per ampliar la informació.\nUna tarda per invocar i celebrar juntes una memòria ben viva)\n(Memòria de Barri forma part del node de la Torrassa de Càntirs de la Memòria).\nPublicat per Grup Memòria de Barri de La Torrassa a 12:47 Cap comentari:\nCÀNTIRS De LA MEMÒRIA: CASES QUE JA NO HI SÓN\nAquest dijous 31 de març tenim una cita al Pont de la Torrassa)...\nA les 17’30h sortirem d’aquest punt de trobada per iniciar un petit passeig per un tram de la Ronda de la Torrassa, recordant i explicant 4 cases d’aquest tram simbòlic, que ja no hi són. Escoltarem testimonis veïnals de lluites antigues i actuals per preservar i defensar el patrimoni al barri.\nSenyalitzarem aquests quatre punts de memòria col.lectiva contra l’oblit: històries de dignitat veïnal contra l’especulació, el ciment i la manca de protecció d’un patrimoni comú que no és només arquitectònic, sinó espais de vida. La reivindicació d’un patrimoni comú i col.lectiu i el sentiment compartit pel que fa a la necessitat de preservar-lo.\nFarem un tomb per la Casa Querol, la desapareguda Casa Can Jordà, la Casa Sanmartí i els antics xalets del Transformador, engolits per una excavadora el passat 2016.\nPublicat per Grup Memòria de Barri de La Torrassa a 10:14 Cap comentari:\nCÀNTIRS DE LA MEMÒRIA\nParticipem a la iniciativa Càntirs de la Memòria a l’Hospitalet.\nEl Punt Òmnia Jis-Arrels i l’associació JIS formen part del node de la Torrassa, conjuntament amb el CELH.\nLa primera Foto-Acció prevista serà aquest dimecres 16 de març a la Plaça Espanyola, amb el tema previst ‘Com vivim l’espai públic?’. Mentre enganxarem una impressió de grans dimensions de la fotografia ‘nenes jugant al Camp de la Llum’, de l’arxiu familiar de la Laura López, publicada a l’Àlbum col.lectiu Memòria de Barri de la Torrassa, activarem la memòria històrica a l’espai públic, parlant amb les veïnes i descobrint iniciatives al voltant del patrimoni local.\nAportarem informacions actuals i enregistrarem en vídeo part de les nostre veus, recordant i actualitzant. …Ballarem amb la foto!\nSalut i barris.\nPublicat per Grup Memòria de Barri de La Torrassa a 17:11 Cap comentari:\nRESSÒ A LA PREMSA LOCAL\nAl Diari de l'Hospitalet nº 376 del mes de març, ha sortit una petita notícia a la secció de notícies del Districte II, on es fa ressò de la propera reinauguració de l'exposició fotogràfica 'Memòria de Barri de la Torrassa +10!', que intentarem presentar al llarg d'aquest mes d'abril.\nPublicat per Grup Memòria de Barri de La Torrassa a 14:29 Cap comentari:\nEL FINAL DEL CARNESTOLTES\nFoto: Arxiu familiar Lourdes (antic Celler del carrer Holanda). Carrers Santiago Apòstol amb Holanda. Data estimada: Anys 50\nA la memòria d'en Miquel Claparols (DEP).\nDimecres de cendra: el final del Carnestoltes.\nEl dimecres de cendra es celebra una cerimònia que marca el final del Carnestoltes i l'inici de la Quaresma: l'enterrament de la sardina. Precisament aquesta fotografia de l'arxiu familiar de la Lourdes de l'antic celler del carrer Holanda, mostra uns nanos al carrer Santiago Apòstol amb la canya i la sardina, durant la dècada dels anys 50.\nRecuperem també un article escrit per l'Antònia Torrens i publicat en aquest bloc al 2012, on se'ns recorda com eren les sortides des de Collblanc-la Torrassa per realitzar tan important cerimònia, una festa que "pel fet d'ésser celebrada dins el primer dia de la Quaresma, no estava ben vista per l'església".\nL'enterrament de la sardina, antigament, era una sortida al camp que tenia lloc el dimecres de Cendra a Barcelona. La gent portava els nens i nenes a Montjuïc, a les Planes i a altres llocs a enterrar la sardina.\nA la Torrassa, també es participava d'aquesta festa. Aquest dia, les mares portaven els seus fills i a altres nens veïns del carrer, a enterrar la sardina. Es duia lligada a una canya amb una bona llaçada i anàvem a la Font dels Ocellets o bé baixàvem a Santa Eulàlia on hi passava un canal anomenat “Canal de la Infanta” que es trobava a la mateixa sortida del metro, quan a l'estació s'hi accedia d'un altra manera de com és ara. Ja fa uns quants anys que el Canal el van soterrar i ara ja no es veu. Quan arribàvem, berenàvem i després fèiem una cerimònia grotesca fent un forat a la terra on enterràvem una arengada o sardina, generalment vestida d'una forma ridícula, com podeu veure a la fotografia que hem posat a dalt d'aquest escrit, però sobretot és que passàvem una tarda molt divertida, jugant i rient, ja que en aquests llocs quasi tot eren camps i havia molt d'espai per jugar.\nAntigament, sardina, era una manera col-loquial d'anomenar l'espinada o la carcanada del porc i que tradicionalment s'enterrava abans de començar la Quaresma, per significar que es posava fi a la disbauxa, la gresca, etc. del Carnestoltes o Carnaval i que s'entrava en un temps d'abstinència, la qual cosa, era molt respectada per la majoria de persones d'aquella època.\nJo em pregunto: Com es va passar d'enterrar la espinada del porc que com tots sabem és carn, a enterrar una sardina que és peix i que era recomanat que es mengés per la Quaresma? Doncs jo no ho sé, he buscat per Internet i m'han sortit unes explicacions que només són hipòtesis, per això no les explico. Si algú sap quelcom, li agrairia que m'ho expliqués.\nAquesta festa, pel fet d'ésser celebrada dins el primer dia de la Quaresma, no estava ben vista per l'Església.\nAntònia Torrens (2012)\nPublicat per Grup Memòria de Barri de La Torrassa a 10:30 Cap comentari:\nCARNESTOLTES DES DELS TERRATS\n...I amb aquesta foto ens quedem per desitjar-nos el millor Carnestoltes!\nAquest any, recuperem la Rúa als barris de la Torrassa i Collblanc.\nSalut i disbauxa)\nCARNESTOLTES des dels TERRATS. Carrer Holanda, 34. Any 1961.\n(Arxiu familiar Marga).\nPublicat per Grup Memòria de Barri de La Torrassa a 14:43 Cap comentari:\nMEMÒRIA DE BARRI A TV HOSPITALET\ndissabte 23 febrer 2022\nMEMÒRIA DE BARRI A LA TV de l’H\nLa Marina Toledo de la TV de l’Hospitalet, ens va venir a filmar una de les nostres sessions de treball al Punt Òmnia Jis-Arrels de la Ronda de la Torrassa: una sessió de batalla, on treballar el procés de selecció de noves fotografies per la re inauguració de exposició al març, i també per farcir el que serà la següent edició del Calendari Memòria de Barri.\n…Ens va fer un reportatge ben bonic, així que moltes gràcies!)\nPublicat per Grup Memòria de Barri de La Torrassa a 14:17 Cap comentari:\nENTREVISTA A DEFENSEM EL CASTELL DE BELLVÍS\nCompanyes de Defensem el Castell de Bellvís, han estat entrevistades al programa Veïns de la TV de L'H, explicant la trajectòria de la lluita veïnal per a la recuperació i divulgació del Castell medieval al barri i de tot el valor patrimonial de la Cornisa de la Torrassa.\nOrgull de veïnes!)\nPublicat per Grup Memòria de Barri de La Torrassa a 9:50 Cap comentari:\nDOCUMENTANT COMERÇOS DESAPAREGUTS: MERCERIA LLOPART\nEls dilluns de Memòria de Barri, intercanviem fotos antigues de la Torrassa i de Collblanc. En aquest cas, hem estat recordant comerços desapareguts al barri, com la Merceria Llopart del carrer Martí i Julià, una de tantes que ja no hi són.\nLa Montserrat Llopart encara hi viu al que va ser el local d'aquesta merceria i avui ha compartit part de fotografies del seu àlbum familiar, que il.lustren la història de la merceria de la seva família.\nImatge i veu: Anirem incorporant les fotografies a la galeria en línia del Bloc i també algun testimoni oral al seu canal de vídeo. La Montserrat ens ha portat també una sorpresa): uns didals de l'antiga merceria, per poder fer servir de models als que s'han d'imprimir en 3D.\nA les fotos, la Montserrat Fresneda, el Joan Plà, la Isabel Jorrín, la Montserrat Llopart i la Lola Nortes. Al Punt Òmnia Jis-Arrels.\nPublicat per Grup Memòria de Barri de La Torrassa a 12:32 1 comentari:\nEL CASTELL AL FINAL DEL CAMÍ\nNo ens perdrem aquest proper divendres 18 de febrer, a la Biblioteca Josep Janés l'acte 'Preservar el patrimoni mitjançant la narrativa'. El nostre veí i company Rafael Algarra dinamitzarà 'El barri parla'.\nPublicat per Grup Memòria de Barri de La Torrassa a 12:44 Cap comentari:\nTAL DIA COM AVUI....Un 4 de febrer del 2013.\nTal dia com avui, 4 de febrer, fa 9 anys.\nRecordant l'arxiu familiar fotogràfic aportat pel Carles Gassó, veí de Collblanc. Va ser l'època del primer grup motor de Memòria de Barri, format per veïnes com l'Antònia Torrens.\n"Notícies de Memòria de Barri: Avui ens ha visitat el veí de Collblanc Carles Gassó, afegint 40 fantàstiques fotografies de la seva família a l'arxiu del Bloc: no us les perdeu!...El seu arxiu familiar repassa la història recent del barri: des de les col.lectivitzacions del 36 -en el seu cas de les cansaladeries-, fins a la breu però intensa història del grup excursionista de Collblanc als anys 50, fins als equips de futbol al camp del Torrassenc, fins a la festa major a la Plaça Pirineus als 60".\nAquest àlbum d'en Carles Gassó, podem visitar-lo al següent enllaç.\nFotografies del 4 de febrer del 2013, al Punt Òmnia Jis-Arrels.\nPublicat per Grup Memòria de Barri de La Torrassa a 15:43 Cap comentari:\nFOTO DE GRUP, RECORDANT L'EXPOSICIÓ MEMÒRIA DE BARRI del 2020.\nTal dia com avui....Al 2020.\nRecordem aquesta fantàstica fotografia, disparada tal dia com avui, un 21 de gener. Just fa 2 anys dintre dels cinc últims dies del 2020, per visitar l'exposició "Memòria de Barri +10!", al Centre Cultural Collblanc-la Torrassa.\nAquesta exposició va suposar la primera vegada per fer viatjar les fotografies -recopilades al Bloc Memòria de barri-, de la pantalla al paper. Aquest dia que recordem va ser molt especial, ja que part de les veïnes integrants del primer grup motor de memòria de barri, que van posar en marxa aquesta experiència, ens van regalar una visita guiada de l'exposició a través de les fotografies exposades. La Carme Panadès i la Núria Aluges van compartir records, anècdotes i bromes amb les integrants de l'actual grup motor de Memòria de Barri i les participants del grup Els Meus Records del Punt Òmnia Akwaba.\nEspecialment emotiu va ser el retrobament entre el nostre veí Joan Plà i el Toni Oller , que va identificar al seu pare en una de les fotografies aportades per l'arxiu familiar del Joan.\nAra, que estem a punt de re inaugurar aquesta exposició al local que comparteix el Punt Òmnia Jis-Arrels de la Ronda de la Torrassa, 105 a la tercera planta, volem recordar aquesta imatge per poder tornar a repetir-la molt aviat i continuar aquest viatge a través del temps, estirant el fil de la memòria per refer-la, teixir-la, interpelar-la... i celebrar el procés.\nSalut, memòria i barris,)\nPublicat per Grup Memòria de Barri de La Torrassa a 13:18 Cap comentari:\nCÀNTIRS: …i 4) PODCAST Parlant de patrimoni i béns...\nPODCAST CÀNTIRS: Patrimoni i béns comuns a la Torr...\nTAULA RODONA: LA PRESERVACIÓ DEL PATRIMONI A L'HOSPITALET


MIL DeMONIoS: A la casa del dolor (nadala)\nMr. Aris 22 de desembre de 2010, a les 20:36\nAmb el teu blog em pasa com quan entro en alguns edificis i penso que ja he estat aqui.\nVaig llegir que es per una errada de les neurones que li envien un missatge a la memòria enganyala i fent-li creure que es un record real.\nen Girbén 22 de desembre de 2010, a les 20:42\nFa un parell d'hores que hi he passat pel davant, tornant del pàrquing...\nHi reconec perfectament les uralites de Pupilajes G.R.A.T.S.A. (benzina més barateta), i el mercadillo del Camp de l'arpa és a tocar, com el Caprabo fundacional...\nmarta (volar de nit) 23 de desembre de 2010, a les 0:09\nCarpe diem. Això és un gerani? Curiós, a Ripoll en tenim també d'aquests. Potser es comuniquen telepàticament\nGalderich 23 de desembre de 2010, a les 1:20\nAixò sí que és una nadala de la realitat!\nFRANCESC PUIGCARBÓ 23 de desembre de 2010, a les 6:36\nLa gent no ens hauriem de fer fotografies.\nLluís Bosch 23 de desembre de 2010, a les 10:52\nAris: el déja vu és un dels fenòmens més estranys de la ment. "Matrix" no és una pel·li que m'entusiasmi massa, però dóna una explicació del fenomen que et deixa garratibat.\nLluís Bosch 23 de desembre de 2010, a les 10:53\nGirbén: efectivament, això és la teulada del garatge GRATSA. El paisatge dels anys de la infantesa, quan mirava pel balcó. Jo hi veia onades del mar.\nLluís Bosch 23 de desembre de 2010, a les 10:54\nMarta: doncs sí, és un gerani que crec que va morir a l'agost. De tota manera, és una planta estranya i vés a saber si ressuscita a la primavera. Tu mira els de Ripoll, per si es comuniquen i fan el mateix. Ens ho expliquem a l'abril\nLluís Bosch 23 de desembre de 2010, a les 10:55\nGalderich: potser per dur la contrària, després de parlar de fantasies durant mesos, he decidit parlar de la realitat durant el nadal, quan la gent es lliure a la fantasia. L'esperit contradictori ue em té posseït.\nLluís Bosch 23 de desembre de 2010, a les 10:56\nPuigcarbó: jo crec que està bé fer-nos fotografies, encara que amb el temps es converteixin en una cosa tan estranya.\nmaite mas 23 de desembre de 2010, a les 18:12\nEl Nadal permet, o obliga, accedir a paisatges de la nostra infantesa i joventut, amb la melancolia que això ens comporta. L'escenari nadalenc ens retrotau sembla que obligatòriament a temps perduts i a persones que ja no hi són.\nNERON 23 de desembre de 2010, a les 18:19\nLas casas muy vividas son sobrecogedoras. La que fue mi casa también agoniza con alguien dentro que es apenas una sombra de lo que fue. Y con un naranjo ignorante, centenario y bello en el patio.\nA ella vuelve de nuevo la navidad cansada ya, casi sin ganas.\nLluís Bosch 24 de desembre de 2010, a les 0:59\nMaite: això de "nadala" va ser circumstancial, i de fet no sé si ho volia penjar justament ara. Està clar que els lectors de l'apunt li heu sabet veure la relació molt més clarament.\nLluís Bosch 24 de desembre de 2010, a les 1:00\nATB: me ha gustado esa imagen del "naranjo ignorante", es evidente que sólo puede salir de un escritor.


AMPA VIROLAI | Bloc de l' Associació de Mares i Pares de l'Escola Virolai | Pàgina 2\nEl passat dia 10 de Novembre vàrem celebrar l’Assemblea General Ordinària de l’AMPA ‘ 2015 de l’Escola Virolai.\nVàrem fer balanç de tot el curs anterior i vàrem exposar algunes de les propostes pel curs vinent.\nUs adjuntem un recull del que es va presentar.\nHa estat un any fantàstic i us animem a tots a participar !!!!\nResum curs 2014-15 AMPA_Virolai (4mb)\nUs recordem que el proper 16 d’octubre organitzem, juntament amb els alumnes de primer de Batxillerat, el SOPAR DE BENVINGUDA\nLa cita, divendres 16 d’octubre.\nEl lloc, el menjador de l’Escola del carrer Ceuta.\nL’hora, les 20:45h.\nEl preu del tiquet, 15 euros.\nUs recordem que es tracta d’un sopar només per pares i professors i que en aquest sopar els nois i les noies de primer de Batxillerat fan de cambrers i ens venen les begudes i els cafès amb la finalitat de recollir diners per al viatge de fi de curs\nAquí us posem l’enllaç a la comunicació enviada.\nNo oblideu enviar correu a ampa@virolai.com indicant quin es el segon plat que escolliu\nAmb el començament del curs 2015-2016 la Junta de l’AMPA hem reprès la nostra activitat. Us adrecem aquest escrit per saludar-vos novament, i molt especialment a les famílies que arriben aquest curs a l’Escola, a les quals donem la benvinguda com a membres del col·lectiu de l’AMPA. Esperem que us hi sentiu acollits i participeu en allò que sigui del vostre interès; amb aquest intenció, com cada curs, properament convocarem les famílies al sopar de benvinguda.\nLa Junta de l’AMPA la formem pares i mares d’alumnes que intentem aportar, organitzant diverses activitats, el nostre gra de sorra al projecte de l’Escola VIROLAI.\nEl web de l’AMPA vol ser un punt de trobada virtual de la comunitat VIROLAI.\nSi ho desitgeu podeu enviar-nos també els vostres comentaris, propostes, suggeriments, col·laboracions per correu electrònic a ampa@virolai.com.\nIgualment, tenim a la vostra disposició un compte de Twitter: @ampaVIROLAI.\nFinalment, no volem deixar passar aquesta oportunitat per animar-vos a participar, com a membres de l’AMPA que sou, i fer ús de tot plegat pel que necessiteu.\nDesitjant-vos que aquest curs sigui enriquidor per a tothom, us saludem ben cordialment,\nLa Junta de l’AMPA VIROLAI.\nLa Comunitat de l’Escola Virolai davant els fets tràgics ocorreguts aquest matí a l’institut Joan Fuster, de Barcelona, deplora aquests fets irreparables i expressa el seu condol als familiars, al claustre i l’alumnat del centre. Com pares i mares manifestem un cop més el nostre rebuig a qualsevol mostra de violència. L’Escola és i ha de ser un entorn de convivència i pau.\nUs informem que el grup de pares 610 Ben d’hora AMPA Escola Virolai, que correrà la Marató de Barcelona aquest proper diumenge, ho farà en favor de la recerca en trasplantaments hepàtics pediàtrics.\nPer això, qui vulgui col·laborar amb ells i fer un petit gest que ajudi a avançar en la recerca d’aquesta malaltia, ho podeu fer a través d’aquesta adreça. Animeu-vos!\nI si esteu interessats en fer una mica d’esport i us voleu afegir al grup, podeu contactar amb ells:\nHem començat el curs 2014-2015, una de les primeres activitats que fem des de l’Ampa és el lliurament de carmanyoles i boc’n’rolls pels alumn@s de P3 i Primer de Primària respectivament. També es lliuren als alumnes nous.\nAquest curs també hem fet gorres, pels alumn@s de Primer i Segon de Primària!!


Secció Sindical CSC Banc Sabadell 02/12/2013 Qui som la CSC…2014-11-16T12:14:42+00:00\n:: Sindicat català i de classe\nLa Confederació Sindical Catalana (CSC) és un sindicat nacional i de classe (agrupa treballadors/es de tots els sectors productius). La condició de nacional fa que no estigui lligada, per tant, a cap sindicat estatal. Per la CSC és bàsic que els Països Catalans siguin reconeguts no només de fet, sinó també de dret, com a marc normal de relacions laborals i que aquestes (convenis, lleis, pactes laborals, formació, seguretat social…) es decideixin i negociïn el més a prop possible del treballador, als Països Catalans, i no a Madrid o París.\n:: La primera força d’obediència nacional\nLa CSC és actualment la primera força sindical d’obediència nacional, i agrupa afiliats/des i delegats/des sindicals d’arreu del territori i de diferents sectors, obtenint especial incidència a comarques com el Vallès Occidental, el Vallès Oriental, La Garrotxa, El Maresme, La Selva o El Garraf, Barcelonès, Alt Empordà, Baix Llobregat, etc… i a sectors com ensenyament, aigües, banca, metall, administracions públiques, químiques, universitats, assegurances, neteja urbana, gestió informàtica…\n:: El model sindical\nLa CSC es declara com un sindicat laic, independent, democràtic i participatiu. Impulsa un model sindical que dóna una importància transcendental a les seccions sindicals (els afiliats del sindicat a l’empresa) per a que s’organitzin i tinguin plena autonomia i decisió dins l’àmbit de la seva empresa, doncs ells són els qui millor coneixen el seu lloc de feina.\n:: Relacions amb altres sindicats\nA nivell mundial la CSC forma part del Comitè Executiu de la Plataforma de Sindicats de Classe de Nacions Sense Estat (PSCNSE) i és membre de la Federació Sindical Mundial. En el camp de la cooperació internacional, la CSC desenvolupa projectes amb sindicats colombians (Fensuagro i Sintraunal), equatorians (Fenocin) i bolivians (CSUTCB).\n:: Per la defensa dels teus drets\n:: Per una altra manera de fer sindicalisme\nVivim un moment de crisi del sindicalisme, ancorat als vells models industrials i monopolitzat per maquinàries gestores de béns públics, més preocupades d’assegurar-se la seva supervivència i pactar rebaixes quan cal amb els govern de torn, que en treballar sindicalment com a organitzacions de i per als treballadors catalans/es. Però el sindicalisme segueix sent necessari i hem de saber trobar la resposta adequada i contundent a les creixents desigualtats en les condicions de treball, la precarització, la marginació, l’alta sinistralitat, l’atur, la indefensió o la sobreexplotació. Per la CSC un element clau és la importància de les seccions sindicals, un element de participació, debat i pressió de l’afiliació al centre laboral important que pot garantir que els mecanismes de representació funcionin. Apostem a fons per donar també una dimensió més social al sindicalisme, implicant-lo en la defensa del territori, de la llengua i dels drets dels col•lectius socials més precaritzats dels Països Catalans.\n:: Per un espai laboral català\nLa CSC reivindica un marc propi de relacions laborals com a sindicat de país. Un espai laboral basat en dos principis: El de proximitat, adequant normatives i institucions a la nostra societat, i el d’identitat com a element clau del nostre espai socio-econòmic.\nCanviar el sistema fiscal que perpetua un espoli social contrari als interessos col.lectius


Tom Sharpe, mor l'irreverent autor de 'Wilt'\nL'escriptor britànic, que vivia a Catalunya, deixa als 85 anys com a llegat les seves sàtires esmolades i d'humor salvatge\nSÍLVIA MARIMON Barcelona 07/06/2013 00:00\n651x366 Tom Sharpe, l'any 2009 a Barcelona, en la presentació del llibre 'Els Grope' Tom Sharpe, l'any 2009 a Barcelona, en la presentació del llibre 'Els Grope'\nTom Sharpe va escollir l'humor corrosiu. L'editor i amic de l'escriptor Jorge Herralde ahir explicava que el britànic es definia com "un pallasso que volia fer riure". No tenia cap pretensió intel·lectual i, de fet, es mofava dels que s'escarrassaven a aparentar el que no eren. "Evelyn Waugh escriu amb la mateixa precisió i finesa amb què els cirurgians manegen un bisturí, mentre que jo escric amb una destral", va escriure Sharpe. No tenia inconvenient a dir que sovint pensava que els seus llibres eren escombraries. Pròxim, sarcàstic, honest, reivindicatiu, burleta i amb una visió irònica del món, l'escriptor anglès deixa com a llegat l'humor salvatge de Wilt , Assemblea sediciosa o Exhibició impúdica.\nSharpe se'n va anar ahir, als 85 anys, per problemes circulatoris derivats de la diabetis. Va morir a Llafranc, on residia tot sol als hiverns des de fa més de 20 anys. Va estar força actiu fins al final. El 2011 va publicar la seva última obra, L'herència de Wilt , i fa amb prou feines un mes es van exhibir, a la Galeria Carles Taché de Barcelona, una trentena de fotografies que va fer, als anys 60, amb una Leica. La mirada incisiva de l'escriptor va captar la vida quotidiana de Cambridge.\nTom Sharpe va néixer a Londres el 1928. No va tenir una infància gens plàcida. No conservava gaire bon record de la seva mare: "La meva mare era una autèntica mala peça. Era cruel. Era dolenta. Tant, que fins i tot a l'asil es va buscar una amiga sorda per poder insultar-la tranquil·lament sense que s'adonés de les barbaritats que li deia". El seu pare era un sacerdot predicador violent i admirador de Hitler. Va intentar, sense èxit, inculcar-li les seves idees feixistes. "Al revés que P.G. Wodehouse i Waugh, procedeix de la classe baixa, molt baixa, subratlla ell. Es va exiliar a Sud-àfrica escapant del classisme anglès i es va trobar amb l'horror de l'apartheid", escriu Herralde a l'antologia El mejor humor inglés .\nUn heroi contra l'apartheid\nSharpe va marxar a Sud-àfrica després de llicenciar-se en història i antropologia social a la Universitat de Cambridge. Era el 1951, tenia 23 anys, i havia passat un temps breu a la marina britànica. Treballava com a professor en un internat per a blancs a Johannesburg. Quan tenia temps, agafava la Leica i captava la vida als suburbis de la ciutat sud-africana. En aquella època hi havia discriminació racial i els negres no tenien cap dret, ni tan sols la ciutadania sud-africana. Sharpe en va voler deixar testimoni amb la seva càmera. Revelava les fotos al bany. També va escriure una obra teatral, Els sud-africans . Les crítiques a l'apartheid no van agradar gens al govern. El van acusar de polític subversiu i comunista perillós. El van deportar, però abans la policia va cremar-li 36.000 negatius. En va poder salvar 6.000, que, per seguretat, havia deixat a casa d'un amic.\nEls alumnes que van inspirar 'Wilt'\nEl 1961 va tornar a Anglaterra i va treballar durant deu anys a la Cambridge College of Arts and Technology. Els rudes alumnes d'aquesta escola van ser una font d'inspiració per a Wilt. Sharpe deixaria la càmera definitivament el 1969 per dedicar-se a escriure. Va publicar la seva primera novel·la el 1971. Tenia 43 anys. Va voler provar si tenia talent per escriure i fer somriure, i la va encertar. La seva primera novel·la va ser Assemblea sediciosa . Sharpe utilitza les seves experiències sud-africanes en una obra amb personatges com la vella Miss Hazelstone, que practica tota mena de perversions sexuals.\nVa dedicar el llibre a les forces policials que destinen la seva vida a preservar la civilització occidental a Sud-àfrica. Era la ironia de Sharpe. Després van venir Exhibició impúdica (1973), Fart de llop (1974) i Blott a la vista (1975). El 1976 va publicar el seu gran èxit, Wilt , que tindria diverses seqüeles. El seu humor corrosiu no coneixia l'autocensura. Si a Wilt ataca una societat britànica reprimida que amaga tot tipus de fantasies sexuals, a Vicis ancestrals (1980) i Fart de llop la víctima és l'esnobisme. El sector editorial tampoc no surt gaire ben parat a La gran persecució (1977).\nQuan es va convertir en un autor d'èxit, Sharpe va anar-se'n a viure a Dorset i es va dedicar sobretot a la jardineria. Tornaria a Cambridge el 1980. El 1985 va publicar Wilt més que mai. Durant prop de deu anys no publicaria res. El 1995 tornaria amb Les beques bojes (una crònica de Porterhouse) , i després vindrien L'ovella negra (1996), que es va editar abans en català i castellà que en anglès, i Els Grope (2009). Després d'assistir a un congrés del PEN Club Internacional i conèixer l'Empordà, va decidir quedar-se a Llafranc. Eren els 90 i no se sentia gaire còmode amb els governs britànics de l'època. Sharpe no es mossegava la llengua ni en els llibres ni en la vida real. Va arribar a dir que el primer ministre britànic Tony Blair era "el paper higiènic de Bush". Estava casat amb la professora nord-americana Nancy Anne Cooper i tenia tres filles.\nEl conseller de Cultura, Ferran Mascarell, destacava ahir la mirada corrosiva de Sharpe sobre una burocràcia que odiava i sobre qüestions importants de la condició humana. L'escriptor treballava en una autobiografia que deixa inacabada. En alguna ocasió havia declarat que no publicaria les seves memòries en vida, perquè considerava que eren l'avantsala de la mort.


Avenços en gestió clínica: Reduint la sobreprescripció amb intervencions basades en la psicologia (nudges)\nDavant d'aquest enfocament, les ciències del comportament tracten de comprendre les raons individuals existents darrere de la persona que exerceix o pateix la sobreprescripció per oferir solucions barates, efectives i escalables. Aquest tipus de mesures s'alimenta de l'estudi psicològic sobre les motivacions dels prescriptors (i fins a un cert punt també dels pacients). Amb aquest objectiu, redissenya mecanismes d'incentius que fomenten un tipus de comportament o l'altre i també utilitza petits trucs psicològics (nudges) que, sense entrar en canvis conscients de les motivacions dels individus, poden modificar substancialment un comportament inconscient. Tot i que la meva àrea de recerca se centra més en el disseny d'incentius que apel·lin a motivacions psicològiques, avui vull centrar-me, per la seva rellevància i notorietat actuals, en la segona classe de mesures, els nudges.\nEls nudges com a instrument de canvi\nLa principal idea que hi ha darrere d'un nudge és que no totes les nostres decisions són conscients i busquen la millor opció. És a dir, les nostres accions no sempre reflecteixen el que ens sembla millor per a nosaltres mateixos o per als altres, sinó que gran part de les decisions utilitzen petites dreceres, intuïcions o regles generals (rules of thumb) que les simplifiquen. Encara que aquest sistema és molt eficient, està exposat a errors sistemàtics: els biaixos cognitius. Afortunadament, aquestes regles de decisió, bàsiques i no necessàriament conscients, són fàcilment substituïbles per d'altres que alteren radicalment el comportament.\nPosem-ne alguns exemples. En ocasions, les nostres decisions es basen en simples comparacions amb grups de referència, com ara col·legues de professió, que ens influeixen i ens importen més del que estem disposats a admetre. En altres casos, la referència és el que s'acostuma a fer, l'opció per defecte, per la qual cosa ni tan sols ens plantegem modificar el nostre comportament… tret que es canviï per una nova opció per defecte. En altres casos, ens deixem portar per rutines i així no gastem en l'avaluació d'alternatives. Finalment, altres vegades simplement ignorem les conseqüències dels nostres actes, ja sigui per desconeixement o per desinformació.\nAquesta mena de comportaments, relativament automàtics, poden ser potencialment modificats amb petites intervencions de baix cost. Si els prescriptors es guien fonamentalment pel comportament del seu grup de referència, informar-los que sobreprescriuen amb relació a altres metges que tracten patologies similars. Això els pot portar a receptar menys un fàrmac, tant per raó de la nova informació de què disposen com per l'amenaça implícita que estan sortint de la norma. En cas que l'opció per defecte no sigui l'adequada, canviar-la pot ser relativament senzill. Per exemple, les enormes diferències pel que fa a taxes de donació efectiva d'òrgans entre uns països i els altres sembla explicar-se més pel fet que en aquells on es donen pocs òrgans cal fer un tràmit administratiu per declarar-se activament donant, mentre que en els altres, l'opció per defecte és que els ciutadans són donants tret que declarin activament no voler ser-ne.\nDe manera similar, quan s'ignoren fàrmacs alternatius, la informació sobre fàrmacs d'efectes anàlegs els pot fer més conscients d'altres possibilitats sense necessitat d'afectar la llibertat d'elecció del facultatiu. Altres mesures més coercitives, com ara forçar el prescriptor a justificar per què recepta un fàrmac determinat, també el poden fer considerar altres possibilitats. A més a més, si el problema és la ignorància de les conseqüències d'un comportament prescriptor, també es pot introduir un sistema automàtic d'avisos amb dades clares i rellevants sobre, per exemple, el problema de les resistències antibiòtiques, el cost de l'ús indiscriminat d'un fàrmac determinat per al sistema sanitari, les possibles conseqüències per al prescriptor de tenir un comportament anòmal o, fins i tot, la provisió de dades impactants sobre resultats en salut.\nUn nudge ha de contenir informació rellevant i sorprenent\nLa clau perquè aquestes mesures siguin efectives és que introdueixin un canvi de referència, és a dir, que la informació que contenen sigui prou nova i sorprenent perquè el facultatiu la tingui en compte. Un hàbit difícilment es canvia amb informació que ja es coneix. Per això és important comprendre quin dels diferents tipus de comportament (comparacions, rutines, ignorància…) és el que pot ser afectat amb un impacte més gran. Tanmateix, també hi ha la possibilitat d'utilitzar un enfocament combinat que aporti totes les informacions alhora sobre el comportament diferent al de grups de referència, que proporcioni alternatives i informi de les conseqüències de certs comportaments.\nEn un article recent del NEJM Catalyst es compara l'efectivitat relativa de diferents tipus d'intervencions per a diverses patologies i fàrmacs. Un dels missatges principals d'aquesta revisió és que no necessàriament hi ha una classe d'intervenció que funcioni en tots els contextos ni per a tots els prescriptors.\nLes reticències a reduir la prescripció d'un fàrmac poden obeir tant a condicionants de la patologia o el tractament mateix, com a actituds individuals dels metges. És per això que el missatge principal de la meva entrada és que no només estiguem oberts a permetre petites intervencions psicològiques que puguin funcionar, sinó que se'n faciliti una avaluació rigorosa. Experiments sobre petits programes específics que comprovin l'eficàcia relativa de diferents intervencions a petita escala abans de deixar-se portar, de nou, per una regla automàtica que ens faci creure que el que ha funcionat en un estudi específic funciona en un altre.\nCom a experts en salut habituats als assajos clínics hauríem d'estar més oberts a la prova i error per prendre decisions basades en l'evidència. Eliminar traves burocràtiques, facilitar i abaratir la pràctica d'experiments informats per la psicologia sobre el comportament de metges i pacients i, alhora, compartir els resultats de forma sistematitzada perquè tots aprenguem d'aquestes experiències. Sens dubte es tracta d'una estratègia guanyadora.


El senyor gerent: El senyor gerent va al temple i rep "Revelations"\nEl senyor gerent va al temple i rep "Revelations"\nAl Palau Sant Jordi de BCN, i gairebé a l'hora de berenar, els escolanets d'Anthrax comencen a preparar l'ofici vespertí d'una manera directa i brutal, sense concessions, repassant alguns dels seus èxits dels 80's i tocant algun tema més actual també.\nEncara que l'avís per començar a fer agenollar als (escassos) fidels és quan la banda encara la versió de TNT, l'homenatge dels escolanets thrashers al germà Young d'AC/DC. La senyal de la creu va venir amb I'm the law i Anti-social, els darrers temes abans de deixar pas als grans sacerdots de la nit.\nGairebé 40 minuts més tard arranca el Maiden England Tour. La banda comença la litúrgia amb Moonchild\nEl so és una mica de fireta però poc a poc els enginyers (o les orelles petades de l'audiència, vagin a\nsaber) van recuperant el nivell. Bruce Dickinson fen els seus bots i moviments habituals (gens novedosos però engrescadors) per tot l'escenari.\nI tot d'una ens plantem davant la perla de la nit: Revelations. Bogeria col·lectiva i melenes al vent (per qui encara les conserva).\nEl concert avança amb la interpretació de diferents clàssics del repertori més clàssic del sextet: brutal The Trooper i Run to the hills i èpica, com sempre, Fear of the Dark, passant abans per una llarguíiiiiiiiiiiiiiiissima versió del Seventh Son of a Seventh Son.\nTot plegat, control.lat per la cadència vigorosa de Nicko a les baquetes; llàstima que els fidels només el varem poder veure per les pantalles doncs durant tot l'ofici va estar ocult darrera bombos platerets timbals i altres estris percussors.\nEls solos guitarreros de Murray & Smith, Harris mantenint el ritme amb el seu baix ametrallador i Gers mantenint la banda des d'un segon pla amb els seus acompanyaments tancaven la mítica formació al Sant Jordi\nEl conclau acaba una hora i mitja llarga després, amb una altra perla inusual, l'himne Sanctuary\nEn definitiva, satisfacció per haver presenciat alguns dels millors temes clàssics de la banda en directe, poca sorpresa en l'espectacle i un so justet, justet, justet.\nI navegant per la ret aquí tenen alguns dels temes d'aquella tarda-vespre... Assaboreixin, podrits, assaboreixin...\nRaT 2 de juny de 2014, a les 1:23\nEl Senyor Gerent va gaudir com un nan... malgrat el Senyor Gerent, a aquelles hores hauria de fer de gerent per tirar lo país endavant.\nEl senyor gerent 2 de juny de 2014, a les 20:00\nui si, tirar endavant lo pais... Vol dir els comptes d'Andorra?.... deixi deixi... se m'acudeixen coses millors per fer i per seguir disfrutant com un nan.


Vols saber com serà el Nadal a La Molina? - Diari de la neu\nCerdanyaAgències 21.12.201622.00 h\nEl matí de Nadal, La Molina rebrà la visita més esperada de l’any: l’arribada del Pare Noel Autor/a: La Molina\nVisita del Pare Noel, Parc de Nadal, Bateig amb raquetes de neu i Festa de Cap d’Any són algunes de les activitats de les estacions del Grup FGC per a les festes de Nadal. Aquí us expliquem el que hi ha programat a La Molina. Som-hi!\nActivitats programades a La Molina\n25 de desembre – Visita del Pare Noel\nEl matí de Nadal, La Molina rebrà la visita més esperada de l’any: l’arribada del Pare Noel. A les 11.00 h del matí saludarà a tots els esquiadors i visitants des de la Pista Llarga. Tothom que ho desitgi es podrà fotografiar amb ell i demanar-li què vol per a aquestes festes.\nHi haurà caramels per a tots els menuts. A més, tots aquells que vagin vestits íntegrament de Pare Noel gaudiran d’un forfet especial de 5,00 €. A les 12h del migdia farem una foto de grup de tots els Pares Noel a la base de Pista Llarga.\nRecordem que l’horari especial del dia de Nadal a La Molina serà de 09h a 13h i hi haurà tarifa reduïda.\n26 - 30 de desembre – Parc de Nadal a Alp\nDe nou, l’estació degana col·labora amb el Parc de Nadal, que enguany arriba a la seva setena edició. Amb la mateixa il·lusió i ganes de sempre, obrirà les seves portes el proper dilluns 26 de desembre i romandrà al Palau de Congressos i d'Esports del municipi cerdà fins al divendres 30 de desembre.\nLes persones que ho desitgin, podran visitar el Parc de Nadal de 16:00 a 20:30 h per un preu de 4,00 €. Durant els 5 dies hi haurà sorpreses, regals i sortejos per a tothom.\n28 de desembre – VI Innocentada\nDimecres 28 de desembre se celebrarà la competició més divertida i informal per als freestylers: la VI Innocentada. A partir de les 20.30 h s’iniciarà l’entrega de premis i la botifarrada. Hi haurà un pack acompanyant que inclourà entrepà de botifarra + beguda.\nLes inscripcions es poden fer a través de la pàgina web de La Molina (http://bit.ly/2hrfoDp) fins al 27 de desembre, o bé el mateix dia de la prova a les oficines centrals de l’estació, a l’edifici del Telecabina La Molina.


Kader Attia combat a la Miró el llegat del colonialisme\nObre l’exposició de l’últim guanyador del premi Joan Miró\nKader Attia combat a la Miró el llegat del colonialisme PERE VIRGILI\nBarcelonaKader Attia va néixer a França el 1970 i va créixer entre París i Algèria. Les històries de la guerra d’Algèria que va sentir de petit el van marcar, i més endavant va convertir les ferides del colonialisme i la reparació històrica en les línies principals de la seva obra. “L’art és el que ens queda per reunir-nos i compartir emocions i idees”, afirmava ahir Kader Attia a la Fundació Joan Miró, que avui obre l’exposició que correspon a aquest artista com a guanyador del sisè premi Joan Miró.\n“L’emoció es comparteix, no té fronteres”, diu Attia. L’exposició, titulada Les cicatrius ens recorden que el nostre passat és real, inclou una quinzena d’obres, algunes de les quals són de nova producció. A l’artista no li agrada explicar totes les històries que conté cadascuna d’elles i tampoc hi ha gaire informació al llarg del recorregut, perquè vol que els espectadors s’hi endinsin a partir de l’impacte inicial. “Em sembla molt excitant descobrir una obra i perdre el control d’un mateix i de la comprensió d’una obra. Una obra d’art s’experimenta d’una manera íntima”, explica l’artista.\nAttia està establert entre Berlín i Algèria i reclama un món de ciutadans “híbrids” culturalment. “Ja no som monoculturals”, subratlla, abans de posar com exemple el seu fill de sis anys, que parla alemany, francès i una mica d’àrab. Kader Attia sí que reconeix que una obra central dins la mostra és Herois ferits, on dona veu a col·lectius d’immigrants i refugiats barcelonins que denuncien, entre altres temes, les dificultats administratives per obtenir la nacionalitat espanyola. També hi intervé Ester Quintana, que va perdre l’ull esquerre per l’impacte d’una bala de goma durant una manifestació, per denunciar que actualment hi ha una “regressió que es pot qualificar de feixista”. Abans d’ Herois ferits,Attia ja havia treballat amb col·lectius de transsexuals i transvestits que arriben a França i que no aconsegueixen legalitzar la seva situació.\nPoder-se expressar té un efecte catàrtic que Attia vol aconseguir tant amb les seves obres com amb l’altre vessant de la seva feina, com a fundador de l’espai parisenc La Colonie. “Hi ha una continuïtat, però el context és totalment diferent. La representació visual és la gramàtica de les exposicions, i La Colonie és un espai de debat que va tenir com a primer objectiu crear un espai on persones que no són escoltades pels mitjans i l’àmbit econòmic poguessin expressar els seus testimonis de caire polític, com els de la massacre d’algerians a París l’octubre de l’any 1961. Aquests testimonis no els trobaràs en el camp acadèmic, perquè hi ha una certa colonització del debat, perquè la veu és una autoritat”, diu sobre La Colonie, que és també un espai de llibertat.\nVisibilitzar les cicatrius\nUn element recurrent en les peces de Kattia són els objectes trencats arreglats amb grapes, com a mostra d’unes societats tradicionals on no s’esborraven les marques de les ferides com a l’Occidental. “Reparar un objecte per tornar-lo a la forma original implica esborrar la ferida per sempre -explica Kattia-. La ferida està lligada a la reparació per sempre”. Per a l’artista, deixar les ferides a la vista obre el camí a curar-les. “La nostra manera de mirar està filtrada pel patrimoni de les ferides dels nostres ancestres”, diu.\nKader Attia treballa com un antropòleg i un investigador. Per exemple: a la peça que obre la mostra, feta amb cuscús, reivindica la influència no prou reconeguda que l’arquitectura de la ciutat algeriana de Ghardaïa va tenir en Le Corbusier i altres arquitectes pioners del racionalisme. “Repares una societat retirant-ne el vel de la certesa del pensament modern, que és una eina per imposar la seva potència sobre els altres”, conclou Kattia.


bloGuejat: Ressenya: L'altre costat del mirall\nRessenya: L'altre costat del mirall\nQuan era adolescent, volia ser Pere Calders. Jo i imagino que la meitat dels qui vam créixer als anys vuitanta i ens agradava escriure. Després va venir en Quim Monzó, i ens va presentar una versió millorada i actualitzada d'aquells contes, que curiosament es van acabar convertint en el gènere "de referència" de la literatura catalana popular, el que sap agradar al gran públic i mantenir el respecte dels crítics. Han passat vint-i-cinc anys i és reconfortant veure que la flama calderiana encara segueix viva. Gent com l'escriptor catalano-andorrà Iñaki Rubio n'ha recollit el testimoni, li han donat una nova capa de pintura i apa, ja els tenim preparats per atrapar una altra generació de lectors.\nL'altre costat del mirall és un conjunt de relats que va guanyar un dels premis del meu poble, els Recvll, just l'any que feien 50 anys. Com va dir la Marta Rojals al Facebook, és "com un Calders amb Internet". Al Ricard Ruiz també li va agradar i el va recomanar al Time Out. Al llibre hi trobareu una barreja de contes realistes i de surrealistes que van de l'humor al drama, com en qualsevol llibre del Monzó, amb històries sobre l'amor entre home i GPS, el desgraciat que es converteix en un turista alemany, maniquins que estan molt vius, o l'home que es transforma en el seu reflex. Un recull de factura sòlida que segueix escrupolosament els cànons definits pels clàssics del gènere i hauria de satisfer els nombrosos fans d'aquesta mena de contes. Si en sou, correu a comprar-lo!\nAra que per fi he llegit l'Herències que tu em vas recomanar, em poses més feina? No tens cor.\nEls relats m'agraden de segons qui. Per les temàtiques que explies em sona a Calders, que sí que m'agrada, però Monzó no, i això que ho he provat tres vegades, em penso. Els seus relats em deixen mal cos, mentre que els de Calders em fan riure per sota el nas. Així que potser de moment li dono llargues, i ja veurem.\nSalvador, moltes gràcies per dedicar-li una estona al llibre i a comentar-lo i recomanar-lo. Molt agraït per tot el que hi dius.\nAl company XeXu m'agradaria animar-lo perquè jo he concebut els contes amb l'afany, en general, de fer somriure (i de fer pensar). A la web de l'editorial pot llegir el primer conte del llibre per tenir una idea.\nDoncs apa, l'haurem d'anotar a la llista de pendents, que ja comença a tenir massa fulls.\nPer sort, els relats es poden llegir a estones, encara que estiguis llegint altres llibres.


Nobel | Pols d'estels\nArxiu d'etiquetes: Nobel\nPublicat el 7 d'octubre de 2020 per Enric Marco\nEls forats negres i el secret més fosc de la Via Làctia\nTres guardonats comparteixen el Premi Nobel de Física d’aquest any pels seus descobriments sobre un dels fenòmens més exòtics de l’univers, el forat negre. Roger Penrose va demostrar que els forats negres són una conseqüència directa de la teoria general de la relativitat. Reinhard Genzel i Andrea Ghez van descobrir que un objecte invisible i extremadament pesat governa les òrbites de les estrelles al centre de la nostra galàxia, la Via Làctia. Un forat negre supermassiu és l’única explicació coneguda actualment.\nRoger Penrose va inventar mètodes matemàtics enginyosos per explorar la teoria general de la relativitat d’Albert Einstein. Va demostrar que la teoria condueix a la formació de forats negres, aquells monstres en el temps i l’espai que capturen tot el que els entra. Res, ni tan sols la llum, pot escapar.\nReinhard Genzel i Andrea Ghez lideren cadascun d’ells un grup d’astrònoms que s’han centrat en estudiar una regió al centre de la Via Làctia des de principis dels anys noranta. Amb una precisió creixent, han cartografiat les òrbites de les estrelles més brillants i més properes al centre. Ambdós grups van trobar quelcom que alhora era invisible i pesat, cosa que va obligar aquest remenat d’estrelles a remolinar-se. Aquesta massa invisible té prop de quatre milions de masses solars reunides en una regió no més gran que el nostre sistema solar. Què és el que fa que les estrelles del cor de la Via Làctia giren a velocitats tan sorprenents? Segons la teoria actual de la gravetat, només hi ha un candidat: un forat negre supermassiu.\nUn avanç més enllà d’Einstein\nNi tan sols Albert Einstein, el pare de la relativitat general, va pensar que els forats negres podrien existir. Tanmateix, deu anys després de la mort d’Einstein, el teòric britànic Roger Penrose va demostrar que es poden formar forats negres i va descriure les seves propietats. Al fons, els forats negres amaguen una singularitat, una frontera en què es trenquen totes les lleis conegudes de la natura.\nPer demostrar que la formació de forats negres és un procés estable, Penrose necessitava ampliar els mètodes utilitzats per estudiar la teoria de la relativitat: abordar els problemes de la teoria amb nous conceptes matemàtics. L’article innovador de Penrose es va publicar el gener de 1965 i encara es considera la contribució més important a la teoria general de la relativitat des d’Einstein.\nLa gravetat manté l’univers a l’abast\nEls forats negres són potser la conseqüència més estranya de la teoria general de la relativitat. Quan Albert Einstein va presentar la seva teoria el novembre de 1915, va renunciar a tots els conceptes anteriors d’espai i temps. La teoria va proporcionar una base completament nova per entendre la gravetat, que configura l’univers a la major escala. Des de llavors, aquesta teoria ha proporcionat la base per a tots els estudis sobre l’univers i també té un ús pràctic en una de les nostres eines de navegació més habituals, el GPS.\nLa teoria d’Einstein descriu com tot i tothom a l’univers es manté a l’empunyadura de la gravitació. La gravetat ens manté a la Terra, governa les òrbites dels planetes al voltant del Sol i l’òrbita del Sol al voltant del centre de la Via Làctia. Condueix al naixement d’estrelles de núvols interestel·lars i, finalment, a la seua mort en un col·lapse gravitatori. La gravitació dóna forma a l’espai i influeix en el pas del temps. Una massa pesada doblega l’espai i alenteix el temps; una massa extremadament pesada pot fins i tot tallar i encapsular un tros d’espai, formant un forat negre.\nLa primera descripció teòrica del que ara anomenem forat negre va arribar poques setmanes després de la publicació de la teoria general de la relativitat. Malgrat les equacions matemàtiques extremadament complicades de la teoria, l’astrofísic alemany Karl Schwarzschild va ser capaç de proporcionar a Einstein una solució que descrivia com les masses pesants poden doblegar l’espai i el temps.\nEstudis posteriors van demostrar que, un cop s’ha format un forat negre, està envoltat per un horitzó d’esdeveniments que rodeja la massa al centre com un vel. El forat negre roman amagat per sempre dins del seu horitzó d’esdeveniments. Com més gran és la massa, més gran és el forat negre i el seu horitzó. Per a una massa equivalent al Sol, l’horitzó d’esdeveniments té un diàmetre de gairebé tres quilòmetres i, per a una massa com la de la Terra, el seu diàmetre és de només nou mil·límetres.\nUna solució més enllà de la perfecció\nEl concepte de “forat negre” ha trobat un nou significat en moltes formes d’expressió cultural, però, per als físics, els forats negres són el punt final natural de l’evolució de les estrelles gegants. El primer càlcul del dramàtic col·lapse d’una estrella massiva es va fer a finals dels anys 30, pel físic Robert Oppenheimer, que més tard va dirigir el Projecte Manhattan que va construir la primera bomba atòmica. Quan les estrelles gegants, moltes vegades més pesades que el Sol, es queden sense combustible, primer exploten com a supernoves i després s’enfonsen en restes molt denses, tan pesades que la gravetat ho atrau tot, fins i tot la llum.\nLa idea de les ‘estrelles fosques’ es va considerar ja des de finals del segle XVIII, en les obres del filòsof i matemàtic britànic John Michell i del reconegut científic francès Pierre Simon de Laplace. Tots dos havien raonat que els cossos celestials podrien arribar a ser tan densos que serien invisibles, ni tan sols la velocitat de la llum seria prou ràpida per escapar de la seva gravetat.\nUna mica més d’un segle després, quan Albert Einstein va publicar la seva teoria general de la relativitat, algunes de les solucions a les equacions notòriament difícils de la teoria descrivien tan sols estrelles fosques. Fins als anys seixanta, aquestes solucions es consideraven especulacions purament teòriques, que descrivien situacions ideals en què les estrelles i els seus forats negres eren perfectament rodons i simètrics. Però res a l’univers no és perfecte i Roger Penrose va ser el primer a trobar amb èxit una solució realista per a tota la matèria que s’enfonsa, amb els seus forts, clots i imperfeccions naturals.\nEl misteri dels quàsars\nLa qüestió de l’existència de forats negres va ressorgir el 1963, amb el descobriment dels quàsars, els objectes més brillants de l’univers. Durant gairebé una dècada, els astrònoms havien estat desconcertats pels raigs de ràdio procedents de fonts misterioses, com el 3C273, a la constel·lació de la Verge. La radiació de la llum visible finalment va revelar la seva autèntica ubicació: el 3C273 està tan lluny que els raigs viatgen cap a la Terra durant més de mil milions d’anys.\nSi la font de llum és tan llunyana, ha de tenir una intensitat igual a la llum de diversos centenars de galàxies. Se li va donar el nom de ‘quàsar’. Els astrònoms aviat van trobar quàsars tan distants que havien emès la seva radiació a la primera infància de l’univers. D’on ve aquesta increïble radiació? Només hi ha una manera d’obtenir tanta energia dins del volum limitat d’un quàsar: des de la matèria que cau en un forat negre massiu.\nLes superfícies atrapades resolien l’enigma\nUna qüestió que va desconcertar Roger Penrose sobre si es podrien formar forats negres en condicions realistes. La resposta, com va recordar més tard, va aparèixer a la tardor de 1964 durant una passejada amb un company a Londres, on Penrose era professor de matemàtiques al Birkbeck College. Quan van deixar de parlar un moment per creuar un carrer lateral, se li va ocórrer una idea. Més tard, aquella tarda, el va buscar a la seua memòria. Aquesta idea, que va anomenar superfícies atrapades, era la clau que havia estat buscant inconscientment, una eina matemàtica crucial necessària per descriure un forat negre.\nUna superfície atrapada obliga a tots els raigs a apuntar cap a un centre, independentment de si la superfície es corba cap a fora o cap a dins. Mitjançant superfícies atrapades, Penrose va ser capaç de demostrar que un forat negre sempre amaga una singularitat, un límit on acaben el temps i l’espai. La seva densitat és infinita i, fins ara, no hi ha teoria sobre com abordar aquest fenomen tan estrany de la física.\nLes superfícies atrapades es van convertir en un concepte central en la realització de la prova de Penrose del teorema de la singularitat. Els mètodes topològics que va introduir ara són inestimables en l’estudi del nostre univers corbat.\nUn carrer de sentit únic fins al final dels temps\nQuan la matèria comença a col·lapsar i es forma una superfície atrapada, res no pot impedir que continuï el col·lapse. No hi ha camí enrere, com en la història explicada pel físic i premi Nobel Subrahmanyan Chandrasekhar, des de la seva infància a l’Índia. La història tracta sobre les libèl·lules i la seva larva, que viuen sota l’aigua. Quan una larva està preparada per desplegar les ales, promet que dirà als seus amics com és la vida a l’altra banda de la superfície de l’aigua. Però un cop la larva passa per la superfície i s’allunya com una libèl·lula, no hi ha retorn. Les larves de l’aigua mai no escoltaran la història de la vida de l’altra banda.\nFigura 2. Com es forma un forat negre.\nDe la mateixa manera, tota la matèria només pot travessar l’horitzó d’un esdeveniment d’un forat negre en una direcció. Aleshores, el temps substitueix l’espai i tots els camins possibles apunten cap a l’interior, el flux de temps ho porta tot cap a un final ineludible a la singularitat (figura 2). No sentiràs res si caus per l’horitzó d’esdeveniments d’un forat negre supermassiu. Des de fora, ningú no us pot veure caure i el vostre viatge cap a l’horitzó continua per sempre. Mirar un forat negre no és possible dins de les lleis de la física; els forats negres amaguen tots els seus secrets darrere dels seus horitzons d’esdeveniments.\nEls forats negres governen els camins de les estrelles\nTot i que no podem veure el forat negre, és possible establir-ne les propietats observant com la seva colossal gravetat dirigeix els moviments de les estrelles circumdants.\nReinhard Genzel i Andrea Ghez lideren grups de recerca separats que exploren el centre de la nostra galàxia, la Via Làctia. Amb forma de disc pla d’uns 100.000 anys llum de diàmetre, està format per gas i pols i uns quants centenars de milions d’estrelles; una d’aquestes estrelles és el nostre Sol (figura 3). Des del nostre mirador a la Terra, enormes núvols de gas i pols interestel·lar enfosquen la major part de la llum visible que prové del centre de la galàxia. Els telescopis d’infrarojos i la tecnologia de ràdio van ser el que va permetre als astrònoms veure per primera vegada a través del disc de la galàxia i imaginar les estrelles del centre.\nUtilitzant les òrbites de les estrelles com a guies, Genzel i Ghez han produït les proves més convincents que hi ha un objecte supermassiu invisible amagat allà. Un forat negre és l’única explicació possible.\nCentreu-vos al centre\nDurant més de cinquanta anys, els físics sospiten que pot haver-hi un forat negre al centre de la Via Làctia. Des que es van descobrir els quàsars a principis dels anys seixanta, els físics van raonar que es podrien trobar forats negres supermassius dins de la majoria de galàxies grans, inclosa la Via Làctia. Tot i això, actualment ningú no pot explicar com es van formar les galàxies i els seus forats negres, entre uns quants milions i molts milions de masses solars.\nFa cent anys, l’astrònom nord-americà Harlow Shapley va ser el primer a identificar el centre de la Via Làctia, en direcció a la constel·lació de Sagitari. Amb observacions posteriors, els astrònoms hi van trobar una forta font d’ones de ràdio, que va rebre el nom de Sagitari A *. Cap al final dels anys seixanta, es va fer evident que Sagitari A * ocupa el centre de la Via Làctia, al voltant de la qual orbiten totes les estrelles de la galàxia.\nNo va ser fins a la dècada de 1990 que telescopis més grans i un millor equipament van permetre estudis més sistemàtics de Sagittarius A *. Reinhard Genzel i Andrea Ghez van iniciar projectes per intentar veure a través dels núvols de pols el cor de la Via Làctia. Juntament amb els seus grups de recerca, van desenvolupar i perfeccionar les seves tècniques, construint instruments únics i apostant per la investigació a llarg termini.\nFigura 3. La Via Làctia, la nostra galàxia, vista des de dalt. Té la forma d’un disc pla d’uns 100.000 anys llum de diàmetre. Els seus braços espirals estan formats per gas i pols i uns quants centenars de milions d’estrelles. Una d’aquestes estrelles és el nostre Sol.\nNomés els telescopis més grans del món seran suficients per contemplar estrelles llunyanes; com més grans millor és absolutament cert en astronomia. L’astrònom alemany Reinhard Genzel i el seu grup van utilitzar inicialment NTT, el telescopi de noves tecnologies a la muntanya de La Silla, a Xile. Finalment, van traslladar les seves observacions a la instal·lació del Very Large Telescope, VLT, a la muntanya Paranal (també a Xile). Amb quatre telescopis gegants el doble que NTT, el VLT té els miralls monolítics més grans del món, cadascun amb un diàmetre de més de 8 metres.\nAls Estats Units, Andrea Ghez i el seu equip d’investigació utilitzen l’Observatori Keck, situat a la muntanya hawaiana de Mauna Kea. Els seus miralls tenen gairebé 10 metres de diàmetre i actualment són dels més grans del món. Cada mirall és com un panal, format per 36 segments hexagonals que es poden controlar per separat per enfocar millor la llum de les estrelles.\nLes estrelles mostren el camí\nPer grans que siguen els telescopis, sempre hi ha un límit en el detall que poden resoldre perquè vivim al fons d’un mar atmosfèric de gairebé 100 quilòmetres de profunditat. Les grans bombolles d’aire sobre el telescopi, més calentes o més fredes que el seu entorn, actuen com a lents i refracten la llum en el seu camí cap al mirall del telescopi, distorsionant les ones de llum. És per això que les estrelles brillen i també les seves imatges es difuminen.\nL’aparició de l’òptica adaptativa va ser crucial per millorar les observacions. Ara els telescopis estan equipats amb un prim mirall extra que compensa la turbulència de l’aire i corregeix la imatge distorsionada.\nDurant gairebé trenta anys, Reinhard Genzel i Andrea Ghez han seguit les seves estrelles en el llunyà embolic estel·lar al centre de la nostra galàxia. Continuen desenvolupant i perfeccionant la tecnologia, amb sensors de llum digitals més sensibles i una millor òptica adaptativa, de manera que la resolució de la imatge ha millorat més de mil vegades. Ara són capaços de determinar amb més precisió les posicions de les estrelles, seguint-les nit per nit.\nEls investigadors fan un seguiment d’una trentena de les estrelles més brillants de la multitud. Les estrelles es mouen més ràpidament en un radi d’un mes llum del centre, dins del qual realitzen una dansa atrafegada com la d’un eixam d’abelles. Les estrelles que es troben fora d’aquesta zona, en canvi, segueixen les seves òrbites el·líptiques d’una manera més ordenada (figura 4).\nUna estrella, anomenada S2 o S-O2, completa una òrbita del centre de la galàxia en menys de 16 anys. Aquest és un temps extremadament curt, de manera que els astrònoms van poder cartografiar tota la seva òrbita. Ho podem comparar amb el Sol, que triga més de 200 milions d’anys a completar una volta al centre de la Via Làctia; els dinosaures passejaven per la Terra quan vam començar la nostra volta actual.\nFigura 4. Les òrbites de les estrelles van revelar que alguna cosa invisible i pesat governava els seus camins al cor de la Via Làctia.\nLa teoria i les observacions se succeeixen\nL’acord entre les mesures dels dos equips va ser excel·lent, cosa que va portar a la conclusió que el forat negre al centre de la nostra galàxia hauria de ser equivalent a uns 4 milions de masses solars, empaquetades en una regió de la mida del nostre sistema solar.\nAviat podrem veure directament Sagitari A *. Aquest és el següent de la llista perquè, fa poc més d’un any, la xarxa d’astronomia Event Horizon Telescope va aconseguir imaginar l’entorn més proper d’un forat negre supermassiu. El més llunyà de la galàxia coneguda com Messier 87 (M87), a 55 milions d’anys llum de nosaltres, és un ull més negre que negre envoltat per un anell de foc.\nEl nucli negre de M87 és gegantí, més de mil vegades més pesat que Sagittarius A *. Els forats negres que van causar les ones gravitacionals recentment descobertes eren força més lleugers. Igual que els forats negres, les ones gravitatòries només existien com a càlculs de la teoria general de la relativitat d’Einstein, abans de ser capturades per primera vegada a la tardor del 2015, pel detector LIGO dels EUA (Premi Nobel de Física, 2017).\nEl que no sabem\nRoger Penrose va demostrar que els forats negres són una conseqüència directa de la teoria general de la relativitat, però, en la gravetat infinitament forta de la singularitat, aquesta teoria deixa d’aplicar-se. S’està realitzant un treball intensiu en el camp de la física teòrica per crear una nova teoria de la gravetat quàntica. Això ha d’unir els dos pilars de la física, la teoria de la relativitat i la mecànica quàntica, que es troben a l’exterior de forats negres.\nAl mateix temps, les observacions s’acosten als forats negres. El treball pioner de Reinhard Genzel i Andrea Ghez ha obert el camí a noves generacions de proves precises de la teoria general de la relativitat i de les seves prediccions més estranyes. El més probable és que aquestes mesures també puguin proporcionar pistes per a noves idees teòriques. L’univers té molts secrets i sorpreses per descobrir.\nScience Editors: Ulf Danielsson, Ariel Goobar, David Haviland and Gunnar Ingelman, the Nobel Committee for Physics\nTranslator: Clare Barnes\nEditor: Sara Gustavsson\nPublicat dins de Altes energies\t| Etiquetat com a Forat negre, Galàxies, Nobel, Relativitat\t| Deixa un comentari\nEl Nobel de Medicina pel descobriment dels mecanismes moleculars que controlen el rellotge biològic\nPublicat el 7 d'octubre de 2017 per Enric Marco\nFa uns dies l’Institut Karolinska, a Estocolm, anuncià la concessió del premi Nobel de Medicina 2017 a Jeffrey C. Hall, Michael Rosbash i Michael W. Young “pels seus descobriments dels mecanismes moleculars que controlen el ritme circadià.”\nÉs a dir, ells van ser els pioners en estudiar i comprendre com les nostres cèl·lules ajusten el seu ritme vital amb la cadència natural dia/nit, fet decisiu per entendre com la contaminació lumínica és un potent pertorbador d’aquest ritme i, possible causant d’efectes sobre la salut.\nCom expressa el comunicat de premsa del Comitè Nobel:\nEl rellotge biològic està involucrat en molts aspectes de la nostra fisiologia complexa. Ara sabem que tots els organismes multicel·lulars, inclosos els humans, utilitzen un mecanisme similar per controlar els ritmes circadians. Una gran proporció dels nostres gens està regulada pel rellotge biològic i, per tant, un ritme circadià acuradament calibrat adapta la nostra fisiologia a les diferents fases del dia. Des dels descobriments pioners dels tres guardonats, la biologia circadiana s’ha convertit en un camp de recerca molt dinàmic i amb implicacions per a la nostra salut i benestar.\nPel seu interès us reproduesc en català la nota de premsa del Comité Nobel:\nLa vida a la Terra s’adapta a la rotació del nostre planeta. Durant molts anys hem sabut que els organismes vius, inclosos els humans, tenen un rellotge intern i biològic que els ajuda a anticipar-se i adaptar-se al ritme habitual del dia. Però, com funciona aquest rellotge? Jeffrey C. Hall, Michael Rosbash i Michael W. Young van poder mirar dins del nostre rellotge biològic i dilucidar el seu funcionament intern. Els seus descobriments expliquen com les plantes, els animals i els humans adapten el seu ritme biològic de forma que es sincronitze amb les revolucions de la Terra.\nAmb la mosca del vinagre (Drosophila melanogaster) com a model d’organisme, els premiats Nobel d’aquest any van aïllar un gen que controla el ritme biològic normal del dia. Van demostrar que aquest gen codifica una proteïna que s’acumula a la cèl·lula durant la nit i que es degradarà durant el dia. Posteriorment, van identificar components de proteïnes addicionals d’aquesta maquinària, exposant el mecanisme que regeix el rellotge auto-sostingut dins de la cèl·lula. Ara reconeixem que els rellotges biològics funcionen amb els mateixos principis en cèl·lules d’altres organismes multicel·lulars, inclosos els humans.\nAmb precisió exquisida, el nostre rellotge interior adapta la nostra fisiologia a les radicalment diferents fases del dia. El rellotge regula funcions crítiques com ara el comportament, els nivells hormonals, la son, la temperatura corporal i el metabolisme. El nostre benestar es veu afectat quan hi ha un desajust temporal entre el nostre entorn extern i aquest rellotge biològic intern, per exemple quan viatgem per diferents zones horàries i experimentem “jet lag”. També hi ha indicis que els desajustos crònics entre el nostre estil de vida i el ritme dictat pel nostre cronometrador intern s’associen amb un major risc de diverses malalties.\nEl nostre rellotge interior\nLa majoria dels organismes vius anticipen i s’adapten als canvis diaris en el medi ambient. Durant el segle XVIII, l’astrònom Jean Jacques d’Ortous de Mairan va estudiar plantes mimoses, i va trobar que les fulles s’obren cap al sol durant el dia i es tanquen al vespre. Es va preguntar què passaria si la planta es col·loqués en una foscor constant. Va descobrir que sense de la llum solar diària, les fulles continuaven seguint la seua oscil·lació diària normal (Figura 1). Les plantes semblaven tenir el seu propi rellotge biològic.\nAltres investigadors van trobar que no només les plantes, sinó també animals i humans, disposen d’un rellotge biològic que ajuda a preparar la nostra fisiologia per les fluctuacions del dia. Aquesta adaptació habitual es coneix com a ritme circadià, provinent de les paraules llatines circa que significa “al voltant” i dies segons el significat “dia”. Però la manera com el nostre rellotge biològic circadià funcionava era un misteri.\nFigura 1. Un rellotge biològic intern. Les fulles de la planta de mimosa s’obren cap al sol durant el dia, però tanquen prop del capvespre (part superior). Jean Jacques d’Ortous de Mairan va col·locar la planta en una foscor constant (part inferior) i va trobar que les fulles seguien el seu ritme diari normal, fins i tot sense fluctuacions diàries.\nIdentificació d’un gen rellotge\nDurant la dècada de 1970, Seymour Benzer i el seu estudiant Ronald Konopka es van preguntar si seria possible identificar els gens que controlen el ritme circadià en les mosques del vinagre. Van demostrar que les mutacions en un gen desconegut alteren el rellotge circadià de les mosques. Van nomenar aquest gen period. Però, com podria aquest gen influir en el ritme circadià?\nEls premiats Nobel d’aquest any, que també estudien les mosques del vinagre, van intentar descobrir com funciona el rellotge. El 1984, Jeffrey Hall i Michael Rosbash, treballant en estreta col·laboració a la Universitat Brandeis de Boston, i Michael Young a la Universitat Rockefeller de Nova York, van aconseguir aïllar el gen period. Jeffrey Hall i Michael Rosbash després van descobrir que PER, la proteïna codificada per period, s’acumulava durant la nit i es degradava durant el dia. Per tant, els nivells de proteïna PER oscil·len durant un cicle de 24 hores, en sincronia amb el ritme circadià.\nMecanisme de mecanisme d’auto-regulació\nEl següent objectiu clau era comprendre com es podrien generar i mantenir aquestes oscil·lacions circadianes. Jeffrey Hall i Michael Rosbash van plantejar la hipòtesi que la proteïna PER bloquejava l’activitat del gen period. Van raonar que per un bucle de retroalimentació inhibidora, la proteïna PER podria prevenir la seua pròpia síntesi i, per tant, regular el seu propi nivell en un ritme continu i cíclic (Figura 2A).\nFigura 2A. Una il·lustració simplificada de la regulació retroalimentada del gen period. La figura mostra la seqüència d’esdeveniments durant una oscil·lació de 24 hores. Quan el gen period està actiu, es produeix ARNm period. L’ARNm es transporta al citoplasma de la cèl·lula i serveix de plantilla per a la producció de proteïna PER. La proteïna PER s’acumula en el nucli de la cèl·lula, on es bloqueja l’activitat del gen period. Això dóna lloc al mecanisme inhibidor de retroalimentació que subjau en un ritme circadià.\nEl model era temptador, però faltaven algunes peces del trencaclosques. Per bloquejar l’activitat del gen period, la proteïna PER, que es produeix en el citoplasma, hauria d’arribar al nucli cel·lular on es troba el material genètic. Jeffrey Hall i Michael Rosbash havien demostrat que la proteïna PER es reforça en el nucli durant la nit, però com va arribar fins allà? El 1994, Michael Young va descobrir un segon gen rellotge, timeless, que codifica la proteïna TIM que es requeria per a un ritme circadiari normal. En un treball elegant, va demostrar que quan TIM s’uneix a PER, les dues proteïnes són capaces d’ingressar al nucli cel·lular on bloquegen l’activitat del gen period per tancar el bucle de retro-alimentació inhibidoria (Figura 2B).\nFigura 2B. Una il·lustració simplificada dels components moleculars del rellotge circadià.\nAquest mecanisme de retroalimentació reguladora explicava com va sorgir aquesta oscil·lació dels nivells de proteïnes cel·lulars, però les preguntes van romandre. Què controlava la freqüència de les oscil·lacions? Michael Young va identificar un altre gen, doubletime, que codificava la proteïna DBT que retardava l’acumulació de la proteïna PER. Això proporcionava informació sobre com s’ajusta una oscil·lació per aproximar-se més a un cicle de 24 hores.\nEl paradigma de canvi descobert pels guardonats van establir principis mecanícistes clau per al rellotge biològic. Durant els anys següents es van esbrinar altres components moleculars del mecanisme del rellotge, explicant la seua estabilitat i funció. Per exemple, els guardonats d’aquest any van identificar proteïnes addicionals necessàries per a l’activació del gen period, així com per al mecanisme pel qual la llum pot sincronitzar el rellotge.\nMantenir el temps en la nostra fisiologia humana\nEl rellotge biològic està involucrat en molts aspectes de la nostra fisiologia complexa. Ara sabem que tots els organismes multicel·lulars, inclosos els humans, utilitzen un mecanisme similar per controlar els ritmes circadians. Una gran proporció dels nostres gens està regulada pel rellotge biològic i, per tant, un ritme circadià acuradament calibrat adapta la nostra fisiologia a les diferents fases del dia (Figura 3). Des dels descobriments pioners dels tres guardonats, la biologia circadiana s’ha convertit en un camp de recerca molt dinàmic i amb implicacions per a la nostra salut i benestar.\nFigura 3. El rellotge circadià anticipa i adapta la nostra fisiologia a les diferents fases del dia. El nostre rellotge biològic ajuda a regular els patrons de son, el comportament de l’alimentació, l’alliberament hormonal, la pressió arterial i la temperatura corporal.\n1 The 2017 Nobel Prize in Physiology or Medicine – Press Release. (n.d.). Retrieved October 02, 2017, https://www.nobelprize.org/nobel_prizes/medicine/laureates/2017/press.html\n2 Nobel Prize Awarded for Discovery of Molecular Mechanisms Controlling the Circadian Rhythm, http://www.darksky.org/nobel-prize-awarded-for-discovery-of-molecular-mechanisms-controlling-the-circadian-rhythm/\nImatges: Del Comité Nobel, 2017.\nPublicat dins de Cel fosc\t| Etiquetat com a Biologia, Circadià, Nobel, Salut\t| Deixa un comentari\nPublicat el 7 d'octubre de 2014 per Enric Marco\nPublicat dins de Cel fosc\t| Etiquetat com a Cronodisrupció, LED, Nobel\t| 11 respostes\nL’expansió accelerada de l’univers mereix el Nobel de Física d’enguany\nPublicat el 4 d'octubre de 2011 per Enric Marco\nNo és fàcil mesurar distàncies a l’Univers. De fet llevat dels planetes i estels pròxims que es calculen per mitjà de mètodes geomètrics, el càlcul, ni que fos aproximat de la llunyania d’una nebulosa o galàxia, no va ser possible fins el treball abnegat i callat d’Henrietta Swan Leavitt que descobrí les estrelles cefeides i la seua utilitat per determinar distàncies.\nAquest descobriment fonamental per a l’astronomia va permetre, per primera vegada, determinar la grandària correcta de la nostra galàxia i l’existència d’altres galàxies separades, com la d’Andròmeda. Amb l’ús de les cefeides, Edwin Hubble va poder determinar la distància de milers de galàxies i a més, l’any 1929, va descobrir un fet sorprenent: quan més lluny es troba una galàxia més sembla allunyar-se de nosaltres. Un fet que plasmà en l’anomenada Llei de Hubble i que portà rapidàment a la idea d’un origen més comprimit i més dens de l’Univers en un passat llunyà.\nSi les galàxies s’expandeixen vol dir que abans estan juntes i que ha hagut una gran explosió, o Big Bang, en expressió sorneguera de Fred Hoyle i que ha fet fortuna.Si bé la teoria de l’expansió està totalment acceptada, a finals dels anys 70, el descobriment de la rotació peculiar de les galàxies espirals va portar al descobriment de l’anomenada matèria fosca, una matèria desconeguda, sense emissió de llum però amb massa que és capaç de frenar la rotació esperable de les galàxies. L’Univers tenia, a més de matèria ordinària, lluminosa i massiva, una part no menyspreable d’un tipus de matèria estranya amb massa.\nL’any 1998, però, els treballs de dos grups d’astrònoms diferents, un d’ells liderats per Saul Perlmutter (el Supernova Cosmology Project) i altre per Brian Schmidt (>High-Z supernova Research Team), en el que Adam G. Riess té un paper important, portaren a un descobriment sensacional.\nEls equips es dedicaven a estudiar la lluminositat d’explosions d’estels en galàxies molt llunyanes, les anomenades Supernoves tipus Ia. Recordant el que he dit al principi, aquest tipus d’explosions estel·lars pot ser utilitzat com a patró de lluminositat per a calcular distàncies a galàxies molt remotes. La sorpresa de tots dos equips, de manera independent, va ser observar que aquestes supernoves llunyanes brillaven aproximadament un 25% menys del que s’esperava. L’única explicació possible era que les estrelles estaven realment molt més lluny del que semblava.\nAquest fet, entés dins de la teoria estàndar del Big Bang, indica clarament que l’univers no només s’expandeix sinó que a més a més està accelerat. I el causant d’aquesta acceleració és una força de repulsió, una mena d’antigravetat que separaria els components de l’univers. Aquesta seria el que s’anomena energia fosca, una energia que s’associa a l’espai buit i que actua com la constant cosmològica que predir Einstein. L’energia fosca ni brilla ni té massa però dóna compte del 70% del contingut total de matèria i energia i seria, per tant, la component dominant de l’univers.\nBen donat està doncs el Nobel de Fisica d’enguany. Bons són aquells reconeixements per als que obrin nous camins de la ciència. I ausades que aquests ho han fet.\nImatge: Saul Perlmutter, posant en front d’una imatge d’una supernova. Mesurant la brillantor d’un gran nombre de supernoves tipus 1a en galàxies llunyanes Perlmutter, Schmidt i Riess van ser capaços de mostrar que l’Univers s’expandeix més ràpidament del que es pensava abans. Crèdit: Lawrence Berkeley National Laboratory. De la web Optics.org\nPublicat dins de Cosmologia\t| Etiquetat com a Big Bang, Nobel, Supernova\t| 3 respostes\nPublicat el 19 de desembre de 2009 per Enric Marco\nPublicat dins de Cosmologia\t| Etiquetat com a Fons de microones, Granada, Nobel\t| Deixa un comentari\nPublicat dins de Telescopis i observacions\t| Etiquetat com a CCD, Nobel, Observació\t| Deixa un comentari


Residus - Inca | Educació\nTots els centres educatius, associacions o grups d’interessats d’Inca que vulguin realitzar activitats d’educació ambiental en l’àmbit de la prevenció, reutilització i reciclatge dels residus ho poden fer a través del Programa Educatiu que ofereix l’ajuntament.\nLes activitats que s’ofereixen podran afavorir els coneixements dels cicles dels diferents materials fins que esdevenen residus, els seus inconvenients i les seves implicacions ambientals. A més, s’aprendrà a valorar els residus com a recursos i sensibilitzar sobre la importància d’aprofitar-los evitant el malbaratament.\nA través d’aquestes activitats i tallers es pretén realitzar un canvi progressiu d’hàbits i actituds cap a la reducció, la reutilització i la separació dels residus per al seu correcte reciclatge posterior, dirigit als més petits de la casa fins als més grans.\nTotes les actuacions s’adaptaran al sistema de recollida específic de la zona, per tal de personalitzar així cada una d’elles i poder resoldre els dubtes que puguin sorgir als participants.\nA més, es faran visites guiades per tal de conèixer el funcionament de la deixalleria permanent i la deixalleria mòbil.\nA través del Programa Educatiu es fomentarà la conservació del medi ambient i es facilitarà el desenvolupament d’un esperit crític per tal de participar de manera activa en la millora de la nostra societat.\nTelèfon destinat a col.lectius i entitats d'Inca que vulguin organitzar activitats:


Els guardonats en l'actual edició dels Premis Manuel Castillo.\nLa Universitat de València ha lliurat, dimecres, 7 de febrer, els Premis Manuel Castillo 2017 d’investigació i periodisme per la pau i la cooperació al desenvolupament humà. L’apartat de recerca el protagonitzà la perspectiva de gènere, mentre que un documental sobre El Salvador centrà la modalitat de reportatge periodístic. Les trajectòries de l’associació estudiantil ADiNU i de la professora Consuelo Cerviño han estat reconegudes per la institució acadèmica a través de la modalitat d’Iniciatives Lluís Vives de cooperació.\nL’acte estigué presidit pel rector de la Universitat de València, Esteban Morcillo, a qui acompanyaren el vicerector d’Internacionalització i Cooperació, Guillermo Palao, i el representant del Llegat Manuel Castillo, José María García Álvarez-Coque.\nRaquel Vanyó Vicedo arreplegà el guardó en la modalitat de Monografia d’Investigació Publicada (dotat amb 3.200 euros) pel llibre ‘El Horizonte 1325 en Derecho Internacional: Cartografía del posconflicto con perspectiva de género’; mentre Elena Mut, professora de la Universitat de València, ho farà en la modalitat d’Investigació Inèdita pel seu treball ‘El activismo de las refugiadas políticas colombianas’, el qual serà publicat per la Universitat dins de la Col·lecció La Nau Solidària.\nLa recerca de la professora Vanyó Vicedo demostra que, no només el conflicte armat té un impacte diferenciat de gènere, sinó que aquest impacte també té lloc en la intervenció postconflicte; i ho fa mitjançant una “auditoria de gènere” que traça l’evolució del Dret Internacional en aquesta matèria, contrastant l’efectivitat de la normativa sobre el terreny i delimitant els reptes que encara resten per assolir. “Els resultats d’aquesta cartografia del conflicte demostren que les activitats que es desenvolupen en aquesta etapa poden articular societats més justes i igualitàries”, conclou l’autora.\nD’altra banda, en la monografia inèdita de la professora Elena Mut es visibilitzen, segons explica la investigadora, “els canvis socials que estan propiciant les refugiades colombianes assentades a Espanya que, encara que semblen minoritaris o marginals, poden constituir interessants indicadors sobre les transformacions de la societat global”.\nEn la modalitat de Reportatge Periodístic, el premi (dotat amb 2.000 euros) ha estat atorgat al treball documental ‘#SomosSalvador’, per la campanya realitzada per l’ONGD Centro de Estudios y Solidaridad con América Latina (CESAL) amb la finalitat de previndre la violència a través de projectes educatius.\nEn la huitena edició dels Premis Manuel Castillo, organitzats per la Universitat de València i l’Àrea de Cooperació de la Fundació General d’aquesta institució acadèmica, es lliuraran per segona vegada els reconeixements a la modalitat ‘Iniciatives Lluís Vives’ de cooperació al desenvolupament de la Universitat. Així, en la categoria d’estudiants, el guardó ha estat atorgat a l’Associació de Dietistes i Nutricionistes Universitaris (ADiNU), “per la seua trajectòria universitària i dinamisme al llarg d’aquests anys entre els estudiants de Farmàcia i el Campus de Burjassot-Paterna, així com el valor de l’intens treball en xarxa que realitza aquest col·lectiu”, assenyalava el jurat. Pel que fa a la categoria de personal docent i investigador, el premi s’ha concedit a la professora Consuelo Cerviño Vázquez “per la seua perseverant dedicació a la formació universitària d’estudiantat dominicà transformant la vida de moltes persones”.\nTots els premis han estat concedits per unanimitat del jurat que, presidit pel vicerector d’Internacionalització i Cooperació, Guillermo Palao, ha destacat, sobre el conjunt dels treballs presentats i guardonats, “l’enfocament de gènere realitzat per dones en la cooperació al desenvolupament valenciana i la pròpia cooperació universitària”.\nArxivat en: Cooperació , Vicerectorat d'Internacionalització i Cooperació , Fundació General UV , Premis i distincions


Wikiloc - ruta Les Preses-Olot-Vall del Bac-Sant Pau de Segúries-Sentigosa - les Preses, Catalunya (España)- GPS track\nbicicleta de carretera (Rutes bicicleta de carretera a Espanya → Catalunya → les Preses )\nLes Preses-Olot-Vall del Bac-Sant Pau de Segúries-Sentigosa\n20.360 618 4173\nles Preses (btt)\nCOLLSACABRA SECTOR GARROTXA (IBP:105) (btt)\nLes Preses - Puig i torre de Murrià - Coves de la Vila - Serra de Marboleny - Xenacs - Les Preses. (senderisme)\nVista 1310 vegades, descarregada 33 vegades\na prop de les Preses, Catalunya (España)\nMalgrat que he visitat moltes vegades la veïna comarca de la Garrotxa, encara em quedava pedalar per la Vall del Bac. És una carretera asfaltada en la seva totalitat, a la part central, just abans del Collet de Colldecarrera, trobarem dos trams de formigó.\nÉs una vall llarga i solitària i amb un traçat traïdor, ple de curts pujadors i trams de pla i baixada que fan que guanyar altura sigui molt lent. Entre mig, dos trams, sobretot el primer, amb rampes dures de debò.\nAneu-hi proveïts d'aigua, sobretot en època estival amb forta calor, com el meu cas.\nUn cop arribem al trencant de Capsacosta, descens suau fins a Sant Joan de les Abadesses i pujada a Sentigosa amb un primer tram suau i ràpid i un segon tram que sembla que no pugi però puja.\nUn cop a Sentigosa, baixada suau fins a la carretera d'Olot a Vallfogona i tot seguit un ràpid i espectacular descens fins a Olot.\nA Olot, fem la tornada en direcció a Ridaura i la Pinya per, ja de pla, retornar a les preses.\nCastellfollit de la Roca N-260\nColl de Sentigosa\nCollada de Sant Pau\nCollet de Colldecarrera\nUna volta molt bonica\nHola, ha trobat interessant aquesta ruta Les Preses-Olot-Vall del Bac-Sant Pau de Segúries-Sentigosa https://ca.wikiloc.com/rutes-bicicleta-de-carretera/les-preses-olot-vall-del-bac-sant-pau-de-seguries-sentigosa-14296824 Salutacions, Wikiloc - Rutes del Món


3r A EDUARD VALLMITJANA Física i Química | BIBLIOTECA DEL VALLDEMOSSA\nTOT ÉS FÍSICA … I QUÍMICA!\nA tot arreu hi ha física i química. Mentre llegeixes això, entre el paper i el teu cervell hi ha un seguit de processos físics i químics que et permeten entendre el que he escrit. Tot respon a aquestes ciències. Per veure com n’és d’important, podem veure un dia normal:\nAl matí, m’aixeco gràcies al despertador que funciona amb electricitat (física) i que provoca un so (física, també) que em desperta. Tot seguit vaig a esmorzar, mogut per unes cames que actuen amb els músculs (física i química). Quan ja he menjat, els cereals reben diferents accions químiques que els converteix en energia, perquè el meu cos funcioni (química). Després, vaig caminant a l’institut, de nou, amb les cames (física).\nUn cop comencem les classes, el professor escriu alguna cosa a la pissarra; el guix s’esmicola i s’adhereix a la superfície (física). Llavors, ho escric amb la tinta del bolígraf a sobre del paper i, aquesta, en uns segons s’asseca perquè el que hagi escrit es quedi al paper (física). Quan el professor parla, l’aire dels seus pulmons mou les cordes vocals, cosa que produeix una vibració en l’aire que arriba a les nostres orelles (física). A l’hora del pati, vaig a la font a beure aigua, que em permet fer una sèrie de reaccions per viure (química). Quan arriba l’hora de marxar, agafo el bus, que es mou per unes combustions al motor que, amb una sèrie de mecanismes, fa girar les rodes del vehicle (física i química). Un cop a dins, i avançant gràcies a les forces del bus, encenc el mòbil i la seva pantalla s’il·lumina (física).\nAixí es pot continuar durant tot el dia, i fins i tot dormint. En definitiva, la física i la química és el que fa funcionar tot el que veiem, escoltem i toquem; tot el que tenim al voltant, nosaltres inclosos.