L'estat d'alarma continua però els aliats envien Sánchez «al racó de pensar» | NacióDigital\nper Sara González / Oriol March, 6 de maig de 2020 a les 18:15 |\nL'estat d'alarma continuarà 15 dies més. El mecanisme legal a partir del qual el president Pedro Sánchez ha vertebrat el comandament únic de la gestió de la crisi sanitària ha superat la quarta pròrroga al Congrés -178 vots a favor, 75 en contra i 97 abstencions-, però amb un govern espanyol més dèbil, que ha tancat els suports de forma agònica amb Ciutadans i el PNB i tenallat per la dura crítica dels aliats de la investidura. Amb independència de si han votat a favor, abstenció o en contra, l'acusació de falta de diàleg i de menyspreu a l'autogovern ha estat transversal. Fins a tal punt, que fins i tot un fidel com el portaveu de Compromís, Joan Baldoví, ha enviat directament la coalició PSOE-Podem "al racó de pensar".\nSi un temor sobrevola el sobiranisme català, basc i gallec és que, a partir d'aquest dimecres, Sánchez faci un cop de volant en les seves aliances per anar de la mà de Ciutadans. L'estat d'alarma ha prosperat gràcies al sí d'una Inés Arrimadas que ha aprofitat el desmarcatge d'ERC per resituar-se al bell mig del tauler i assumir el paper clau en la suma que fins ara han jugat els republicans. També el PNB, que ha arrencat a Sánchez un compromís verbal a favor d'un major protagonisme dels territoris en la gestió de la crisi, ha acabat apuntalant la pròrroga. Hi ha influït el fet que l'Estat es comprometi a la celebració de les eleccions basques, ajornades per la pandèmia.\nPerò l'esquerda de la majoria plurinacional que va investir el líder del PSOE ha quedat retratada al Congrés discurs rere discurs. Que el govern de Sánchez està actuant "com si tingués majoria absoluta" ha estat un retret que, amb unes paraules o altres, han fet des d'ERC i Junts per Catalunya (JxCat), que han apostat pel no, al PNB, Mes País i Compromís, que han premut el sí, així com Bildu i el BNG, que s'han abstingut. "On és el govern del diàleg?", ha deixat caure un Gabriel Rufián que no ha aconseguit convèncer la cúpula d'ERC per seguir apostant per l'abstenció. Un diputat del grup republicà, Joan Josep Nuet -de Sobiranistes, coaligat amb ERC- s'ha abstingut.\nEl PP votarà en contra si hi ha una altra pròrroga\nEl PP, atrapat en la seva paradoxa de no donar treva al govern de coalició i, al mateix temps, reivindicar-se com a partit responsable, també s'ha acabat abstenint, però ha advertit que, si hi ha una nova pròrroga, votarà en contra. Pablo Casado, amb una trentena de desqualificacions -les ha comptat Adriana Lastra, portaveu del PSOE-, ha comparat el desconfinament amb una "ruleta russa" i ha qualificat de propi d'un "curandero" el pla científic de l'Estat. Aquesta vegada, però, la dreta s'ha dividit: abstenció del PP, vot favorable de Cs i negativa de Vox, que ha plantejat una moció de censura per foragitar Sánchez i posar al seu lloc un executiu "d'emergència nacional".\nConscient dels riscos que suposa arribar penjant d'un fil per impulsar una cinquena prolongació només del bracet de Cs, Sánchez ha reorientat el seu argumentari. Fins ara ha pivotat en advertir que no hi havia alternativa a l'estat d'alarma. Que aixecar-lo seria "imperdonable" i un "gran error absolut". Així ho ha dit en l'arrencada del debat aquest dimecres al Congrés. Però al final ha acabat centrant el focus en els conceptes de "cogovernança", "horitzontalitat" i un "major protagonisme" a les autonomies. De fet, ha passat de puntetes pel suport d'Arrimadas, a qui ha estat Jaume Asens -molt crític amb ERC- en nom de Podem qui ha agraït la seva "responsabilitat".\nMalgrat el nou segell del seu discurs, Sánchez nega, però, que no dialogui prou o que estigui aprofitant l'estat d'alarma per fer una gestió centralitzadora. El seu govern, ha defensat, no té cap interès en això ni actua de forma ideològica amb la crisi: "Només volem salvar vides. Vides extremenyes i vides catalanes, vides de dretes i d'esquerres". No s'ha mostrat entusiasta amb el suport d'Arrimadas -aquest dimecres present al Congrés per primera vegada des de la pandèmia, ja erigida formalment com a líder de Cs- i no ha estat dur amb ERC. De fet, Lastra ha estès la mà de nou als republicans.\nEl PSOE no renuncia a ERC\nÉs probable que els necessitin de cara a la gestió de la crisi econòmica que ja ha picat a la porta i que provocarà que el nivell de riquesa, a l'Estat, trigui almenys dos anys a recuperar-se. Mentre el ple discorria pels primers compassos, la Comissió Europea ha fet públiques les previsions per als propers mesos, i ha determinat que Espanya serà el tercer estat comunitari en patir un enfonsament més fort. Brussel·les preveu que l'economia espanyola s'enfonsi un 9,4% el 2020 i que l'atur arribi al 19%.\nUn panorama que, segons ha insistit Lastra, portaveu dels socialistes, obligarà a mirar cap a l'esquerra en la política d'aliances. Un missatge que ja havia fet arribar minuts abans Rufián, molest perquè l'executiu hagi posat els ulls a la dreta -Ciutadans- per aquesta nova pròrroga. La CUP, que s'ha mantingut en el vot en contra de les últimes votacions, ha retret als comuns que, tot i defensar polítiques progressistes, avalessin fa tot just dues setmanes els pressupostos "neoliberals" d'un Quim Torra a qui Asens ha contraposat a la figura de Tardà per incomodar ERC durant el debat.\nDe fet, l'agre intercanvi verbal entre Asens i Rufián ha estat un dels punts destacats del debat. El primer ha acusat els republicans de deixar-se arrossegar per Junts per Catalunya, mentre que el segon ha retret al portaveu de Podem la seva "incomoditat" per teixir una aliança amb Ciutadans. I és que, si bé a ERC l'amoïna perdre el paper clau en l'aritmètica del Congrés, també els comuns miren de reüll que Sánchez pretengui un canvi d'aliances.\nLes cròniques de NacióDigital, Societat, legislatura, salut, PNB, ERC, Moncloa, Pedro Sánchez, Covid-19, gestió, caos, cordes, estat d'alarma, govern espanyol, coronavirus, Govern, investidura


Granollers i Pitiús: plantant cara al poder andalús | Fosbury\nFosbury » Bàdminton » Granollers i Pitiús: plantant cara al poder andalús\nLa divisió d’honor de bàdminton ha arribat a l’equador de la temporada amb la constatació del previsible domini andalús. 5 dels 8 equips de la màxima categoria estatal estan arrelats al sud de la península i els tres primers, després de 7 jornades, són andalusos. Situats al 5è i al 6è lloc trobem dos equips de casa nostra: el Club Bàdminton Pitiús i l’Associació Granollers Esportiva.\nGranollers vol remuntar el vol\nDels vallesans en vam parlar fa mesos a La Fosbury. En els darrers anys van tenir una progressió ascendent que els va portar a competir amb solvència a la divisió d’honor. Han assolit la permanència amb certa comoditat i aquest any mantenen l’objectiu de la salvació.\nDe moment, paguen una certa irregularitat amb 6 punts de 21 possibles. Van sortir apallissats del pavelló Sa Blanca Dona d’Eivissa (6-1) però el darrer cap de setmana van estar a punt de donar la campanada contra el líder invicte. El Recreativo de Huelva visitava terres catalanes i va patir de valent per imposar-se per 3 a 4. Han encadenat una ratxa de derrotes que volen aturar com més aviat millor.\nTurno de los individuales!#CB Pitiús@Bad_Granollers pic.twitter.com/DIf9kUedqZ\n— Bad-Ibiza (@BadIbiza) 19 de novembre de 2016\nEls granollerins tenen talent consolidat amb Blanca Lucas, Marc Gallardo o el campió Blai Ramírez. També joves promeses com Bernat Amaya, protagonista del mundial júnior d’enguany. Ara per ara, eviten amb claredat la plaça de descens directe que ocupa l’Almeria, que encara no ha puntuat. Però tenen els mateixos punts que el 7è classificat, que se l’acabarà jugant a partit únic contra el segon classificat de la primera divisió.\nEl CB Pitiús, encaminat cap a la salvació\nL’equip eivissenc, un representant més de la consolidació de l’esport d’elit a l’illa, és 5è, en terra de ningú. Van començar malament, però l’inesperat triomf contra el llavors invicte Benalmádena a la 4a jornada va capgirar la situació. Van sumar tres victòries consecutives i el darrer cap de setmana han perdut per la mínima contra el poderós Oviedo.\nEl doble mixt del CB Pitiús en acció aquesta temporada\nA Eivissa tenen jugadores de primera fila com Sandra Chirlaque, Laia Oset o Ana Peñas. També un referent com Alejandro Ferrer, un dels jugadors més fiables de la competició. Això sí, la diferència amb les potències andaluses converteix en un somni utòpic la classificació per a la final de la divisió d’honor. La disputen els 2 primers classificats sense playoff pel mig.\nLa lliga ha arribat a l’equador i tot apunta que la temporada vinent, de nou, dos equips de casa nostra hi tornaran a ser. Caldrà que facin els deures a la segona volta. A primera, mentrestant, equips com el Bellaterra, el Palma o l’Eivissa pateixen per sumar victòries però l’Alacant no para de guanyar. Ha encadenat 6 triomfs en 6 jornades i és un ferm candidat a l’ascens.\nAssociació Granollers EsportivaBadmintonCB Pitiús


MOUNTAIN QUILIS » PRESENTACIÓ DE LES “RONDALLES DE CRESOL”, DE JORDI RAÜL VERDÚ (Alcoi, 1 d’octubre de 2009)\nPRESENTACIÓ DE LES “RONDALLES DE CRESOL”, DE JORDI RAÜL VERDÚ (Alcoi, 1 d’octubre de 2009) 4 October 2009\n“He tornat. / Sé que havia de tornar / i he tornat.” Diuen els versos de l’Estellés. Jo no ho sabia, que havia de tornar, però indefectiblement he tornat. Vull dir, he tornat a presentar de nou un llibre —en realitat quatre llibres— de Jordi Raül. A l’octubre de 2001 vaig presentar Mariola; finalitzant el 2006, Una nit prop del foc, i ara, el primer dia d’octubre de 2009, els quatre llibres que inauguren la col·lecció “Rondalles de Cresol”.Aquestos actes tenen un protocol que convé no trencar, bàsicament per evitar incomoditats i disgustos domèstics. Primer toca fer els agraïments. Jo, però, els faré d’una manera força distinta.Gràcies a tots aquells hòmens i dones que en els orígens de la humanitat usaren la paraula per contar, somiar i fer somiar als altres; als que recordaren això que es contava i ho contaren a altres, generació darrere generació, arreu del món, fent-ho subsistir i enriquint-ho a través de pobles, civilitzacions, cultures i llengües. Gràcies a aquells que jugaren i juguen eixe paper en la nostra llengua parlada i cultura popular; als que conformen l’última baula de la cadena mil·lenària que en el dia de hui tenen uns noms ben concrets, el Senyor Enric, de Cocentaina; la Senyora Étel, de Banyeres de Mariola; la Senyora Milagro, també de la bella ciutat comtal; i el Senyor Buenaventura, de Benimarfull. Tots quatre representen simbòlicament els membres de la nostra espècie —els homo sapiens— que més han contribuït a humanitzar-nos en ser homo loquacis: humanitat que usa el poder de la paraula per conservar històries, imaginar-les, contar-les amb passió i transmetre-les a les futures generacions. Els autèntics dipositaris del millor de la condició humana. Efectivament, elles i ells són, en l’origen, els responsables d’estes rondalles.I ara sí: Gràcies a Pili Vicedo, Directora de publicacions de l’Editorial Marfil d’Alcoi, per encarregar-me la presentació; a Jordi Raül Verdú, per tornar a confiar amb mi, per tercera vegada, com en les rondalles, perquè en diga alguna cosa; gràcies als que haveu fet possible este bell producte escrit amb dibuixos —Fran Parreño i Paco Roca—, maquetació —la meua bona amiga Sílvia Faus— i tot l’equip d’Editorial Marfil i Gràfiques Alcoi. Per últim, el meu agraïment al públic present del que només espere benevolència cap al meu atrotinat discurs, que compre les rondalles, si no ho ha fet ja, que seguisca comprant-les per a futurs regals —vénen temps d’això— i que anime a molts altres a acudir a les llibreries buscant-les… I per suposat, per suposat, que les lligen, perquè si no ho fan, pitjor per a ells i elles, no saben què es perden.Raons?\nEn primer lloc, l’autor —o millor virtuós cercador i fixador literari— que no és altre que Jordi Raül Verdú Pons. Al qual, en la seua ciutat, a la seua comarca, em resulta força difícil de presentar. Amb el teu permís, bon amic, sense originalitats, em tornaré a autocitar com ja vaig fer l’ocasió anterior:l’autor és un ciclista i un muntanyer que viatja pel món; un viatger que educa; un educador que defensa el medi ambient; un defensor del medi que fa recerca rondallística, un acaçador de rondalles que escriu i, tancant el cercle, un escriptor que munta amb bicicleta. En fi, un home celebre, amable, pròxim i absolutament envejable, sanament envejable, en molts aspectes.Efectivament, des del 2003, o potser abans, el nostre escriptor s’ha convertit en un bon investigador de la rondalla de tradició oral, del conte popular, per a després, transformar-les, sense manipular-les, en bells reculls contístics: A la vora de la llar, publicat per Marfil l’any 2004, i Una nit prop del foc, del 2006. En total més de seixanta rondalles. Las tasca d’investigador etnopoètic, com es diu ara, de Jordi Raül, que ja vaig glossar detalladament en la presentació d’Una nit prop del foc és el resultat d’un treball de camp arreu de les comarques de l’Alcoià, el Comtat, la Marina, la Vall d’Albaida, l’Alacantí i, fins i tot, el Baix Vinalopó, tot connectant amb un nutrit grup de contadors i contadores —rondallaires— de 35 persones.\nUn treball que, posteriorment, va comportar la fixació escrita meravellosament resolta des d’un estil propi i deutor, alhora, dels grans folkloristes i rondallaires de la nostra cultura —Joan Amades, Mossén Alcover, Serra i Boldú, Jacint Verdaguer, Sanchis Guarner, Pasqual Tirado, Josep Martínez i Martínez, Adolf Salvà, Pasqual Scanu, Josep Bataller, Joaquim González Caturla, Esther Limorti, Joan Borja i el gran mestre Enric Valor—. Un exercici de literaturització on la senzillesa en l’ús d’un model estàndard, enriquit amb expressions genuïnes del parlar de la terra, les calculades concessions a l’oral i l’inevitable didactisme de bon mestre d’escola, el fan un dels més complets escriptors d’aquest gènere d’inspiració popular i oral del moment actual.Ara, l’Editorial Marfil que, des de la sensibilitat i la intel·ligència, donà cobertura a Una nit prop del foc i A la vora de la llar en dos digníssims llibres, ha fet un pas qualitatiu important i s’ha embarcat en un projecte de publicació dels contes de forma singular, un a un, dins d’una bellíssima i ben concebuda co·lecció, “Rondalles de Cresol”. Una col·lecció que s’enceta amb quatre títols i de la que per més que diguera en el nivell de disseny, il·lustracions, maquetació i resolució gràfica en diria poc. Ens trobem davant uns “llibres-objecte”, com es diu ara, creats amb tota mena de detalls i de bon gust: els colors suaus, el paper, els formats de les lletres, els detalls com l’entrada al Museu de l’Antigor, l’anagrama antic de Marfil, el petit pròleg de Jordi Raül manuscrit sobre una postal, l’endevinalleta de la contraportada, la simulació de cinteta diagonal a la portada, els exlibris i una infinitat de petits detalls tan originals com cuidats. Cada un dels contes, de més a més du al final un “Museu de l’antigor” on trobem la “Galeria dels oficis perduts” i la “Sala de les paraules oblidades”, una magnífica idea, darrere de la qual estarà sense dubte el mestre Raül Verdú i la vocació educativa de l’editorial alcoiana, que explicita així el sentit didàctic de l’obra.Però no ens enganyem, “Rondalles de Cresol” no estan concebudes només com un materials escolar i d’ús infantil. Aquesta ambiciosa col·lecció de contes populars, a la que li desitge i augure una llarga trajectòria de publicacions i vendes —clar que sí— està pensada per a tota la societat: llibres de lectura familiar, de regal culte i sensible, de col·leccionista lector… Potser estem davant la col·lecció narrativa més bonica i ambiciosa del nostre àmbit cultural en el que duem de segle XXI: una aposta per la lletra bellament impresa i il·lustrada en uns temps en què tot sembla girar al voltant de la galaxia virtual i electrònica.Vull acabar la meua intervenció referint-me als quatre títols seleccionats. Tasca àrdua entre material narratiu tan interessant. Pense, des de la més absoluta subjectivitat, que ha estat força encertat aquest primer lliurament.“Peret de poca por”, “La tia Misèria”, “La criadeta” i “La història de Venturet” són, d’entrada quatre rondalles clàssiques universals que han perviscut oralment, des de temps remots, —i des de fa alguns per escrit— entre nosaltres a les comarques meridionals. Corpus narratiu que anteriorment ha tingut les seus pròpies versions catalanes d’Amades, Aguiló, Castelló, Lluís Salvador d’Àustria, Maspons, Bataller, Bertran, Francesc Martínez i el mateix Enric Valor, d’alguna d’elles.Les quatre divertides rondalles ens transporten a un món antic, indeterminat en el temps, i ens mostren oficis hui caiguts en desús —llavaneres, bracers, criades, prínceps— ; ens parlen de la por, de la màgia entre increïble i humorísticament absurda, d’animals de granja, de sants miraculosos, de la Mare de Déu, de la mort, de mites, de diables, de varetes de virtut (que no màgiques), de joies, de vestits, de dolços tradicionals, de mares, de fills, fantasmes, clergat, alcaldes…Tot escrit des d’eixa sàvia versemblança de l’oralitat rondallística, que tan bé cuina estilísticament l’autor: repeticions emfàtiques de paraules, diminutius carinyosos, diàlegs vius i directes, imatges poètiques sorprenents —“la por és molt negra”—, interjeccions —ai, ai, ai…— i onomatopeies —rrnn, rrnn!— ; paraules plenes de gràcia genuïna —“atiar el foc”, “arruixar”, “fanecada”, “matxo”, “doblers”, “polls”, “segó”, “boqueta de nit”…— i un desplegament de fraseologia tan natural com admirable: “no alçar un pam de terra”, “tenir males puces”, “matar el cuquet”, “escampar el poll”, “més content que unes pasqües”, “a bon sant t’encomanes”, “ser pitjor el remei que la malaltia”, “més despistat que una mona”…En definitiva, un conjunt narratiu que no només és interessant per la força argumentativa i contadora sinó també pel format lingüístic que l’autor ha sabut crear a partir de les veus que li desvetlaren les rondalles. Quatre contes per a passar-ho bé els adults, els xiquets, les xiquetes; a casa, a l’escola, en els centres d’esplai, a les biblioteques públiques, en les sessions d’animació lectora, en les lectures al parc, a la platja, la muntanya, al masets o, per què no?, al transport públic. Les “Rondalles de Cresol” són una potent llum literària emesa sobre aquesta postmodernitat del segle XXI —ultamodernitat en diuen alguns ja— perplexa, desorientada i erràtica en tants afers culturals. Una llum que, venint d’una tecnologia tan rudimentària com és un trosset de llanda, una metxa i una miqueta d’oli, ens sembla a tots i totes absolutament genial.Gràcies Marfil i gràcies Jordi Raül per “haver-nos salvat de l’oblit les rondalles dels nostres majors”, com diu l’eslogan/epíleg amb què es tanquen tots els llibres. Que no s’ature la magnífica col·lecció encetada en aquesta bella i plujosa tardor de 2009 ací, a la meua estimada ciutat d’Alcoi, on tants i tan bons amics i amigues tinc i espere continuar fent-ne.\n1. Ana Genís Català - 27 April 2010\nSóc Ana Genís Català, estudiant de Comunicació Audiovisual en el Campus de Gandia. M’han encarregat una entrevista i havia pensat en entrevistar a un dels autors que més m’agradava de xicoteta, Jordi Raül Verdú. Si em poguera facilitar el e-mail per contactar amb ell seria de gran ajuda.\nMolt bon discurs, un salut i gràcies per la teua atenció!


Sombra dombra de Lilac: Com portar aquesta tendència de maquillatge dulls bonics | CAT.rickylefilm.com\nOmbra d'ulls color lila és la tendència de bellesa més afavoridor per a la primavera. Aquí és com treure la mirada\nCom prendre-ho de la pista d'aterratge a la vida real.\nUltraviolada pot haver estat nomenat el color de l'any de Pantone per al 2018, però quan es tracta de maquillatge, un, lila silenciada més suau ha estat tenir el seu moment als ulls. I, oh, és bastant.\nCelebrity artista de maquillatge, Tobi Henney (@tobimakeup), diu: "lila ombra utilitzat d'una manera subtil pot ser la mirada de l'ull perfecte per a tots els dies."\nUn subtil rentat de color porpra en colors pastís va ser vist a la pista del Pascal mill i Sophia Webster. Zero delineador d'ulls i poc o gens de rímel es va observar en els dos shows, fent per un efecte encara més suau en el color dels ulls delicada.\nHollywood maquillador, Jillian Dempsey, diu: "Lila funciona molt bé en els tons de pell pàl·lida que m'agradaria dir que és el nou gris fosc.".\nJillian recomana que imiten la pista i portant el sol d'ombra, el que suggereix que "Flagel que a les parpelles i el desgast només per una mica de definició". Intenta Tint tapa en lila, 20 €, Jillian Dempsey.\nTobi suggereix l'ús de la nova Lidstar més brillant en el lliri de la lila de l'aparença perfecta. "Utilitzeu la punta del dit per barrejar les vores d'un toc de color."\nMentre que una lila en colors pastís es veu particularment favorable en els tons de pell més pàl·lida, de Stila Regne Unit maquillatge Cap d'Art, Sascha Jackson, diu que és un color versàtil que pot ser usat pels tons més càlids també.\nQui podria oblidar Solange, molt per sobre de la tendència, en NYFW el 2016?\nUsant una ombra lila més profund, i tot i així en colors pastís, els seus ulls es veien ferotges. El truc és utilitzar ombres d'ulls que empacar una gran quantitat de pigment, o tractar de capes d'uns tons de color porpra junts per fer el color més fort.\nUn color similar va ser usat per models en Jour / NE, amb una lluentor aplicat sobre la part superior per un acabat de rosada. Un tema segueix sent el mateix: sense màscara o delineador d'ulls. Sembla que aquest color és una declaració bastant fort per si mateix. Podria ser més fàcil?\nSi no pot prescindir de la seva delineador d'ulls, Sasha diu: "M'encanta fer equip lila amb un delineador d'ulls blau marí per millorar i ressaltar el color." Intenta la taca Kajal en Sapphire, 15 €, Stila.\nQuant a la resta de la teva maquillatge? Mantenir tan simple. "Equip dels ulls amb tons rosats Nudey-cool subtils en els llavis i les galtes per permetre que els ulls realment es destaquen," diu Sasha.\nQualsevol que sigui la forma en què vol usar-lo, lila és la tendència a tractar en aquesta temporada.\nVols més tendències de la bellesa de la Setmana de la Moda? Heus aquí els aspectes més destacats de París.\n9 tendències de bellesa chic francès que necessiten veure de París Setmana de la Moda


TDS by Arnau Arias - issuu\nINSJosep Mestres i Busquets. VILADECANS. Juny 2013\nArnau Arias Lucía Aguilar Lydia Antón Albert Morales Ainoa Monzonís\nFem esport, a Viladecans.\nOn podem comprar a Viladecans?\nLa ronda de barri de la guardia urbana\nCom arribar a…\nReportatge de llocs per visitar\nL’EQUIP DE REDACCIÓ Revista redactada per Arnau Arias, Ainoa Monzonís, Lucia Aguilar, Lidia Antón, Albert Morales. Revista editada per l’Institut Josep Mestres i Busquets. Maquetació i Disseny: Arnau Arias\nLucia Aguilar Lidia Anton\nEDITORIAL: ULLS VERDS Aquesta revista està redactada per uns alumnes de l’institut Josep Mestres i Busquets, del curs 2A. Trobaràs tot tipus d’informació sobre el nostre barri, Viladecans. Podràs veure la seva història, els seus carrers, activitats i establiments, reciclatge, etc. Al final de la revista trobaràs una agenda cultural, on et podràs informar de totes les activitats d’aquest mes, però només si saps anglès! Gràcies al que hem après durant tot aquest curs, ens hem pogut orientar millor per poder fer aquest treball. Aquesta nova experiència, per nosaltres ha sigut una mica complicada al principi però després ens hem anat coneixent i ens hem pogut posar d’acord i amb ganes de treballar. Esperem que us agradi la revista!\nL’HISTORIA DE VILADECANS\nViladecans ciutat ubicada a la\nEls feus estaven dividits en dues parts:\ndel Baix Llobregat a la província de Barcelona.  Aquesta ciutat que a experimentat un creixement demogràfic molt important en els últims anys degut al ser a prop de Barcelona.\nEl senyor que tenia: els prats del senyor, terres del senyor, moli de senyor, pont del senyor, els boscos i els prats i el castell del senyor feudal.\nEl feu que contenia: granges aïllades, les Cap l’any 1000 es diu d’un lloc anomenat canis  cases dels pagesos lliures i serfs, el povallis que sembla coincidir amb el que més blet, l’església, el ferrer, i les terres tard s’anomenarà la Villa de Canibus, que serà (masos). dependent eclesiàsticament de Sant Climent de Llobregat i que posteriorment es denomiL’organització d’un feu es feia a patir d la renarà "Lugar de San Juan de Viladecans". serva senyorial o domin, el masos i les rendes senyorials. Les rendes senyorials es dividia en En el segle XVIII es va produir una independència parroquial. Històricament Vila de Cans parts de la collita, la primícia, prestacions peronals, drets de monopoli i cobraments per jurisdepenia de la parròquia de Sant Climent de dicció. Llobregat.\nFEM ESPORT, A VILADECANS!\nACTIVITATS cursos de natació\nInfantil Pistes exteriors de tennis\nHORARIS dimarts i dijous 20:30 a 21:20 horari poliesportiu\nPREUS trimestral 88 euros preus de pàdel\nAbonats: 20,25euros/h Pistes exteriors de\n- partits - gimnastic suau\nNo abonats: 28,25E/h Diurn: 24E/h\ndilluns i dimecres 8:50-9:35 Matricula: juvenil 34,15 dimarts 13:30-14:15\nAdult. 47 Gent gran 25 Familiar 54,85\ndillluns a divendres 7h-22h Dissabtes 8-20h\nno s’alquila només events o competicions\nEspècies d’ocells i les basses de Viladecans A Viladecans hi ha moltes zones humides, la zona es diu Maresma de les Filipines, tenen moltes espècies d’ocells. En els arbres hi abunden els passeriformes, i a la maresma: hi ha daurades, becadells, martinets de nit,xarxets, etc. També es poden observar ànecs i flamencs, i\nsovint, a l’estiu podem trobar camallargues i martinets menuts. A l’hivern hi destaquen els corbs marins, que dormen i habiten a les illes. Els becplaners també estan en aquestes aigües, capturant aliment.\nAguait de la Bassa dels Pollancres.\nAguait de la Maresma.\nEstany del Remolar.\nLes zones humides del Maresma de les Filipines són:\nÉs important reciclar, ja que des de fa molt de temps s'ha estat consumint d'una forma molt massiva, llençant tot en qualsevol lloc i de qualsevol manera. Avui en dia podem fer de coses velles unes altres de noves, i així no contaminar tant. Per ajudar a que aquest costum no se'n vagi, podríem reciclar amb diferents papereres per a cada cosa cadascú a casa seva. Podem utilitzar de fulls d'esborrany, fulls que encara es poden fer servir, i així aprofitarlos millor. També podríem utilitzar ampolles de vidre ''individuals'' però\nno comprar tantes de plàstic i no llençar-les la primera vegada que les utilitzem. En lloc d’utilitzar mocadors de paper, podem comprar o fer-nos de tela. Sempre hauríem de reutilitzar els objectes que encara es poden fer servir.\nALGUS ESTABLIMENTS DEL BARRI: 1. Panaderia VILAPAN 2. Quiosc 3. Farmàcia Montés 4. Ferreteria IÑAKI 7\n5. Perruqueria 6. Bar\nLA RONDA DE BARRI DE LA GUÀRDIA URBANA. He arribat a la comissaria de la Guardia Urbana de Viladecans i de seguida he conegut al meu company Daniel. Es un noi amb els cabells negres i la cara molt morena. Té els ulls castanys i una boca una mica grassa. Jo crec que el seu coll es bastant alt. El seu pit es massa robust i la seva esquena molt esvelta. Encara que té la panxa forta les seves cames són molt primes i els seus peus bastant lleigs. Per el que he pogut conèixer se li veu simpàtic i té la pinta de ser modern, generós i observador. M’he donat compte de que es una mica tossut, però es molt sensat. Pel que he vist es valent i apassionat. També molt amable i decidit.\nLa cap de servei ens ha manat fer una ronda pel barri Can Palmer. Hem sortit de la Comissaria, avinguda Lluis Moré. Hem passat per davant d’un bar i d’una cafeteria, on hem parlat amb gent d’allà. Caminant per la vorera, hem passat pel costat del teatre Atrium. On a la plaça ens havíem aturat a un supermercat per consultar si hi havia molts robatoris i hem anat al col·legi Can Palmer. A continuació hem anat al carrer Ferran i Clua, al ser dimecres, hi havia mercat, i hem vigilat la zona. Hem aprofitat per entrar al Vila (el camp de futbol) i finalment hem anat donant voltes per molts llocs de Viladecans, sobretot pel passeig del davant de l’església.\nLA RONDA DE BARRI DE LA GUÀRDIA URBANA.\nAl acabar la ronda, hem passat per l’Avinguda Lluis Moré fins arribar a la nostra comissaria. He hagut de fer un informe per a la cap de servei que deia:\nEl meu company i jo hem valorat com ha anat la ronda. Hem donat unes quantes voltes per la zona del barri Can Palmer, després hem passat per altres llocs per fer una ronda més completa. No ens hem trobat molts incidents. Ha hagut algun robatori pels supermercats i alguns problemes pel mercat del carrer Ferran i Clua, però els demés llocs han estat correctes.\nRedacció redactada per: Lucía Aguilar i Ainoa Monzonís.\nA Viladecans hi ha un total dâ€™habitants de 65.328 i una superficie de terreny de 20,5 km 2\nBarris que tenen més i menys població:\nEl Mas Rates\nRelació entre la densitat de la població i dels barris:\nHem fet una enquesta a dos homes i a dos dones de cada familia de nosaltres cinc, en total 20 persones. L’enquesta tracta del nivel educatiu i el setor productiu. És a dir de si treballen en agriultura, en una fàbrica o venen en alguna botiga i de si té estudis i quins té.\nENTREVISTA A UNA PERSONA EN ATUR \nDe que treballaves? Jo treballava en una fàbrica prop de l’Empordà, la meva feina m’agradava molt perquè treballava d’ingenieria industrial. Quant de temps portaves fent-lo? Portava treballant en aquesta feina uns 20 o 22 anys T’agradava? Sí, i moltíssim, estava molt content, però al treballar tant arribava a casa molt cansat encara que a mi sempre m’ha agradat la ingenieria. Quant de temps portes en atur? Més o menys uns 3 anys. Actualment, estàs buscant treball? Sí, però avui en dia és molt difícil trobar feina, estic per tirar la tovallola. De què? Em dona igual, només necessito un treball per poder donar de menjar a la meva família. Tornaries a treballar on treballaves abans? I tant que sí, això era el paradís, em pagaven el suficient i treballava del que jo volia. Com estàs econòmicament? Aquest últim any hem baixat molt d’economia però jo crec que sortirem endavant.\nEntrevista feta per: Arnau Arias Contestada per: Anònim\nSi vols anar desde l’escola de Can Palmer, que és un edifici no molt alt, però es molt gran, té dos patis, un on majoritariament hi ha sorra, i l’altre on hi han les pistes per a jugar i algunes escales, fins a l’institut Josep Mestres i Busquets primer has de seguir recte tot el carrer de Lluis Moré, hi veuras una rotonda, i has de creuar el carrer seguint tot recte, per aquest carrer hi trobarás un bar petit amb una Terrassa i algunes taules i cadires, a la esquerra i\na la teva dreta tot ple d’edificis. Has de seguir tot recte passant la comisaria dels mossos d’esquadra, que es tota gris i té banderas al costat de la porta, i arribant a una segonda rotonda, on allà has de girar cap a l’esquerra. Quan facis això has de pujar tot el carrer fins arribar a la porta principal de l’institut, es un edifici alt, i no molt vell, té moltes finestres, i des de fora sembla que tingui tres edificis.\nTURISME Esglesia de Santa Maria de Sales Es recomana anar per la seva forma arquitectónica ja que les curves que fa són originals.\nTorre Roja La Torre Roja és una fortificació medieval situada en Viladecans. Troben que té molta història i és un lloc bastant interessant per anar.\nTorre Baró La Torre del Baró és una construcció defensiva. Es recomana anar ja que és una de les fortificacions més antigues i representatives de Viladecans.


Taller d’interioritat a Manresa – Col·legi Sagrat Cor-Diputació\nTaller d’interioritat a Manresa\nEscrit el 2 desembre, 2015 . Publicat en Batxillerat.\nEl taller d’interioritat és una experiència nova.\nA l’inici del viatge, el més dur va ser deixar els mòbils per tal de desconnectar. Les primeres activitats del matí van consistir a conèixer i agafar confiança entre tots, amb exercicis on la vergonya i els nervis estaven presents, però també altres emocions com ara l’alegria, la companyonia… que eclipsaven el sentit del ridícul. Les últimes sessions del dia tenien un caire més personal; vam indagar al nostre interior fent-nos conscients del que realment sentíem i vam buscar maneres d’enfrontar-ho. La compenetració també va ser present a la nit, durant la qual ens vam reunir i gaudir d’un concert nocturn on nosaltres érem les veus.\nDos dies que poden canviar la teva manera d’afrontar la vida i de veure els altres.\n[vimeo id=”146506755″ width=”600″ height=”350″ autoplay=”no” api_params=”” class=””]


Calculadora per Devcoins (DVC) Canvi de divises Tipus de canvi\nDevcoin (DVC) Canvi de divises Calculadora de conversió\nIntrodueixi l'import que voleu convertir a la casella a l'esquerra de la moneda i premi el botó "Converteix". Per mostrar Devcoins i només una moneda que no faci clic a qualsevol altra moneda.\nThe Devcoin és la moneda en la cap dels països. El símbol per DVC pot ser escrit DVC. La taxa de canvi de the Devcoin es va actualitzar per última vegada el 29 novembre 2017 de coinmarketcap.com. La DVC factor de conversió té 6 dígits significatius.


Juguem a viure?: No delegues en ningú.\nPublicat per Parecarabassó a 10:59\nJa saps el que opine sobre tot el de la crisi... Que la aguen els rics (i les riques)!\nNecessite un temps de desconnexió d'EI!, definitivament.\n27 de març de 2009 a les 17:11\nVolia dir "paguen". Ha sonat com un "haguen" a lo incult. ¬¬


El motí de les dones de 1918: la vaga de subsistències, per Soledad Bengoechea i María-Cruz Santos : Catxipanda, Diari no diari d'Història : http://catxipanda.tothistoria.cat\nExport date: Sun Dec 15 21:24:28 2019 / +0000 GMT\nLa presència de les dones en la història ha quedat sovint amagada, fins i tot quan parlem de moviments polítics i socials que presumeixen d'igualitaris i “progressistes”. El regne de la dona és la llar, aquesta ha estat la ideologia present a totes les capes socials i la seva contribució a la producció econòmica ha estat vista com a marginal i una “desgràcia” per la família en la qual la mare i esposa havia d'abandonar les seves principals obligacions per incorporar-se al teixit productiu, del què sortiria tan aviat com fos possible. La realitat però, és que la dona sempre ha format part d'aquest teixit i que la seva presència és tot menys marginal.\nPrecisament és aquesta mentalitat la que ha mantingut a l'ombra les protestes de les dones i que, quan s'ha fet visible la seva presència, hagi estat principalment en defensa de la família i gairebé sempre deixant-se conduir pels seus companys homes. Hi ha excepcions a aquesta norma i una d'elles és precisament la revolta de gener de 1918.\nEl que va començar com un de tants “rebomboris del pa” ben coneguts des de l'Antic Règim, acabarà convertint-se en una genuïna reivindicació femenina de la què restaran exclosos els homes durant 15 dies, al llarg dels quals canviarà el seu sentit d'aldarull una mica cec en una reivindicació que demanava un canvi global de la política del govern.\nDes de feia tres anys i mig, Europa es dessagnava en una guerra cruel i que directa o indirectament, involucrava tot el planeta. Espanya es va declarar neutral i es va mantenir al marge de les operacions bèl·liques però això no significa que l'enfrontament entre les potències centrals i la Triple Entesa no tingués repercussió a casa nostra. Catalunya i Barcelona molt particularment, foren molt directament afectades per dues raons, per la seva situació geogràfica, Barcelona era un dels ports més importants de la Mediterrània, i, a més, Catalunya era la regió més industrialitzada d'Espanya, com s'ha repetit moltes vegades. La nostra ciutat fou cobejada per tots dos bàndols i els negocis que es feren tant a casa nostra com en el conjunt de tota Espanya deixaren tant d'or que encara amb aquests beneficis es pagaren les mercaderies necessàries durant la guerra civil per part de la República. Moltes fortunes es feren en aquell moment i a la nostra ciutat és dit que els diners corrien com l'aigua. No per tots, de totes maneres. Ni era tan fàcil com s'ha pretès.\nLes classes populars patiren la carestia de valent i, malgrat que els salaris van pujar, la misèria estigué present a moltes llars perquè els preus pujaren molt més ràpid que els salaris. De tot s'ha donat la culpa a què Espanya exportà tot el que era exportable, incloent-ne mà d'obra que anà a França a substituir els treballadors mobilitzats, i a la cobdícia dels acaparadors. Tanmateix el quadre és un xic més complicat.\nLa demanda de mà d'obra per part de les indústries barcelonines provocà una allau de nouvinguts que ompliren els barris populars buscant habitatge i d'aquesta manera els lloguers en aquests barris pujà de manera exponencial, en algunes ocasions quadruplicant i quintuplicant la quantitat inicial. Les queixes aniran pujant de to encara que la primera vaga no tindria lloc fins a 1922 [No fou Barcelona la primera ciutat on hi hagué una vaga de llogaters. La primera fou Baracaldo, 1905 seguida de Sevilla, Bilbao, Santa Cruz de Tenerife. A l'Argentina hi hagué una protesta d'aquest tipus el 1907 a Buenos Aires. I podríem continuar] però en aquest mes de gener de 1918, el dia 13, cristal·litzarà ja un Sindicat de Llogaters per frenar la desmesura de les pujades i pel qual s'anava treballant des de feia temps.\nApart del problema del lloguer hi havia moltes més coses que dificultaven la vida de les classes treballadores: Els desmesurats preus de productes de primera necessitat, aliments i combustibles. Molta de la producció espanyola d'aquells anys era exportada cap als països bel·ligerants que pagaven preus més elevats que els que hi havia al mercat nacional. A Barcelona ja el 1915 es crearà la primera Junta de subsistències a proposta de la Cambra d'Indústria i presidida pel Governador civil. El Govern central trigarà encara tres anys a fer una llei per posar fre a l'augment del preu de les subsistències. Tot i això l'efectivitat d'aquestes mesures fou molt limitada. A Barcelona el governador, Sr. Auñón, Marquès de Pilares, juntament amb l'Ajuntament, posaren un preu límit o taxa [La mesura s'aplicà a totes les ciutats encara que s'anirà adoptant de forma independent d'una ciutat a un altra] a la majoria d'aliments i el carbó però aquesta ordenança ensopegà amb l'oposició de molts comerciants que es negaren a obeir-les. Arribats a 1918 la taxa s'establirà per llei i al mateix temps es prohibirà l'exportació de productes de primera necessitat. Totes aquestes mesures foren d'una efectivitat molt limitada. Hi havia més d'un motiu perquè totes aquestes ordres no arribessin a bon port.\nUna causa la trobem en els interessos dels mateixos governants perquè ells eren els propietaris de la gran majoria dels productes que s'enviaven fora d'Espanya. Productors de cereals i d'olis, propietaris de mines, Álvaro de Figueroa, comte de Romanones, cap de govern des de 1915 fins a finals de 1917, era el propietari de les mines de fosfat del Marroc però també de la mina de plom més important de capital espanyol. És ben lògic pensar que aquests homes no anaven a legislar en contra dels seus interessos.\nTanmateix no podem obviar el fet de que les principals mines espanyoles estaven en mans foranies, Gran Bretanya i França principalment, per exemple les mines de plom de Penyarroya eren de capital francès. Tots dos bàndols feren un xantatge descarat als successius governs cada vegada que aquests intentaren prohibir o limitar les exportacions. Ho va fer Itàlia, que malgrat haver signat l'acord amb la Triple Aliança acabà declarant la guerra a Àustria, i que no venia els sulfats de Sicília, necessaris per a les vinyes si, a canvi, no subministràvem prou oli d'oliva, element essencial per fabricar les anilines que s'utilitzen en els explosius. Però principalment, depeníem de Gran Bretanya d'on es portava la major part de carbó de pedra, hulla, tan necessari per a la indústria i en concret per la indústria catalana. Els carbons de la península i el de Fígols en particular, eren combustibles de poc valor calorífic i, en conseqüència, poc recomanables per les fàbriques. A aquestes dificultats cal afegir la destrucció de vaixells per part d'Alemanya que posava greument en perill el comerç marítim. Durant la Gran Guerra Espanya, malgrat ser neutral, perdé més del 20% de la seva flota mercant com a conseqüència d'atacs patits en el mar. I des de 1917, hem d'afegir l'entrada dels Estats Units en la guerra, d'on arribava part del cotó [El cotó que usava la indústria catalana provenia principalment d'Egipte, sota control britànic, arribava per mar i, en conseqüència era objectiu dels submarins alemanys. Cal dir, de tota manera que a l'alçada de 1918, els alemanys ja consideraven objectiu militar pràcticament qualsevol vaixell que es mogués per la Mediterrània i que no respectaven ni tan sols les 2 milles que es consideraven aigües jurisdiccionals dels països respectius.] que feia servir la indústria catalana i la totalitat de les benzines o petrolis. No pot ser una casualitat que en aquests primers dies de gener i amb 24 hores de diferència, anessin 2 comissions a parlar amb el Sr. Auñón, primer una comissió d'industrials afectats per la manca de benzina que amenaçava de fer aturar l'activitat, i després els treballadors d'aquestes empreses que demanen solucions perquè la manca d'energia pot deixar-los al carrer.\nA aquest panorama ja de per si difícil cal afegir els conflictes ferroviaris que dificultaran el transport intern. El 1916 hi haurà una vaga de ferroviaris que afectà en principi a la companyia de ferrocarrils del Nord i després s'afegirà la MZA, encara que en aquesta companyia les protestes no foren tan dures. Tancat en fals, el conflicte s'arrossegarà durant anys i serà recurrent en aquest període, precisament la vaga dels ferrocarrils precipitarà la vaga general que s'havia negociat entre la CNT i la UGT per l'estiu de 1917. I justament en aquest mes de gener, la Companyia del Nord, i sense que coneguem les raons, té aturats a Galícia vagons que havien d'arribar a Barcelona amb cereals i altres provisions, però que allà s'estan mentre que a la ciutat l'augment del preu del pa sembla imminent. Arribats a mitjans de gener les protestes eren generals a tot el país, Madrid, València, Màlaga on la protesta acabà amb mortes i ferides. I també a la resta de Catalunya; els diferents Governadors civil prohibiren l'exportació d'aliments a altres províncies, tal és el cas de Lleida però també el de Girona.\nAixí les coses, Barcelona era amenaçada per la fam i el fred. Fred perquè estem en els dies més crus de l'hivern barceloní, després de Reis i, per les notícies dels diaris, sembla que era un any especialment rigorós. I no es troba carbó, el combustible universal en aquells anys per cuinar i escalfar les llars. I el que es troba és car, per sobre del preu de “taxa”. Un preu que ha de pagar una població que ha vist multiplicar-se abusivament l'import dels seus lloguers, que ha vist com els aliments habituals a les seves taules: carn de cabrit, patates, bacallà, sucre, oli s'han convertit en productes de luxe, com aquell qui diu. Se sospitava que tots aquests productes eren acaparats pels detallistes, que esperaven que s'apugés el preu i que molts d'ells anaven a ser traslladats als països en guerra. Les queixes s'afegiran al greuge pels augments dels lloguers. Des de feia dies, tal com hem assenyalat, ja s'estava treballant en la creació d'un sindicat d'inquilins que precisament es formalitzarà en els dies que durarà la protesta i que demanava la rebaixa del 50 % de l'import d‘aquests.\nMentrestant les protestes i aldarulls, especialment a les portes de les carboneries protagonitzats per dones s'anaven repetint. La freqüència i la intensitat d'aquests devia ser prou important perquè el 8 de gener ja hi ha una reunió de la Junta de Subsistències per tractar de l'augment de preus i, en particular, de l'actitud dels carboners que es neguen a respectar el preu de taxa i, en concret es multen a dues carboneries; entre els acords presos està considerar com infracció de la taxa no només vendre per sobre dels preus fixats sinó també estafar en el pes, una de les denúncies que trobarem constantment en les queixes que s'expressaran al llarg d'aquests dies. Coincideix aquest moment amb l'anunci que fan els forners de què les farines han apujat el seu preu i hauran de repercutir aquest augment en el preu del pa, no ho fan de moment, però l'amenaça està latent tot al llarg del conflicte.\nEl dia 10 de gener les protestes aleatòries i espontànies de les setmanes anteriors fan un primer salt qualitatiu perquè segons l'edició del matí de El Diluvio, del dia següent.\nSerían aproximadamente las 10 de la mañana cuando una vecina de la mencionada calle [carrer d'Olmo] fijó en una pared un escrito invitando a todas las ciudadanas del mencionado barrio de Atarazanas a que acudieran al Gobierno civil de la provincia en gran manifestación de protesta contra los exorbitantes precios de las subsistencias y la negativa de los carboneros a vender el carbón a precio de tasa.\nComençava una protesta que duraria fins al dia 26 del mateix gener quan el govern, incapaç de solucionar la situació, declarà l'estat de guerra al temps que destituïa al governador Sr. Auñón, marquès de Pilares.\nLa revolta, que els mitjans van voler veure al principi com espontània, sembla que estava preparada i organitzada per una militant del Partit Radical, Amàlia Alegre que, segons Lisa Lester Gordon, anava assessorada per una altra militant radical i periodista, Maria Marin [Encara que no sabem molt de la vida de Maria Marin, sí podem afirmar que durant la República ocuparà llocs de responsabilitat a la Diputació]. A la primera manifestació s'aplegaren 500 dones que anaren fins al govern civil i una vegada arribades a les portes, una comissió de 5 dones, encapçalada per l'Amalia Alegre, pujà a parlar amb el marquès de Pilares reclamant que el carbó es vengués a preu de taxa, D'allà es dirigiren a veure l'Alcalde [Sembla interessant fer esment que l'Ajuntament tot just acabava de prendre possessió segurament el dia 1 de gener. El nou Alcalde era el Sr.Morales Pareja, actor nascut a Granada, afiliat al Partit Radical.]Totes dues autoritats van donar la raó a les manifestants, però el resultat pràctic fou migrat: moltes carboneries preferiren abaixar les persianes a vendre al preu estipulat. Just el dia abans hi hagué una reunió del governador amb els detallistes prohibint la venda del carbó vegetal a un preu superior a 3 pessetes l'arroba (al voltant dels 14,5 kg.) mentre que es negociava el preu de la llenya amb els productors de carbó vegetal. A la tarda es va repetir la manifestació però ara les dones portaven els nens amb elles.\nA partir d'aquest dia 10 les manifestacions i mítings es reproduïren cada dia, alhora que la protesta ja no es limitava al preu del carbó i s'afegien tots els productes de primera necessitat. Les dones recorrien els barris demanant la venda dels productes de primera necessitat a preu de taxa, i fent tancar les fàbriques perquè les obreres es sumessin a la protesta. Assumint que la revolta era exclusivament femenina, no permeteren fins al dia 25 la participació de cap home en cap acte. Aquest fet és el que li dóna el seu caràcter exclusiu, almenys a casa nostra i fins on hem pogut investigar.\nTambé fou característic d'aquesta protesta l'actitud adoptada en voler involucrar a totes les dones de totes les classes socials i activitats. Sembla que a les primeres que es dirigiren foren les ballarines i cantants i dones de “companyia” que treballaven en les nombroses sales que hi havia al Districte de les Drassanes, especialment al Paral·lel. Amb una mentalitat un xic moralista, consideraren les dones que es manifestaven que si no hi havia prou ingressos pels articles quotidians, tampoc hi havia d'haver pels “vicis”. Obligaren a criades a deixar de fer la compra pels senyors i fins i tot una dona de les classes benestants fou obligada a baixar del cotxe i unir-se a una manifestació portant una pancarta en què es reclamava respectar el preu de taxa dels productes.\nD'altra banda també s'actuà contra botiguers. Molts d'aquests abaixaren persianes i es negaren a vendre els seus productes adduint que no tenien existències. En molts casos es va registrar l'establiment i, en comprovar la falsedat del que deia el comerciant, se'ls van obligà a vendre al preu de taxa. Carros carregats amb carbó foren assaltats i la mercaderia repartida, i ja el primer dia es van donar casos d'apropiar-se dels productes i no pagar-los.\nTot això no passaria d'anècdota però de seguida es formaren comissions que anaren als barris a buscar a les obreres que allà treballaven: Sans, Gràcia, Sant Martí... Eren el centre de la producció tèxtil on la mà d'obra femenina era majoritària. Eren barris on les dones ja tenien experiència en la lluita. Havien deixat la feina el 1913, quan el Sindicat del tèxtil ordena l'atur en demanda de millors condicions laborals i elles havien respost i fins i tot obligaren als homes a marxar junts a banda i banda de les gruixudes manifestacions on elles ocupaven el centre i més ample espai dels carrers perquè elles, les obreres, eren la massa laboral majoritària al sector. I el 1909, encara poc estudiada, van fer vaga les camiseres.\nHavien tornat a la lluita en la vaga convocada pel sindicat “La Constància” a l'estiu de 1916 on a finals de juny s'aturaren 250 fàbriques i 26.000 treballadors, d'aquests més de 24.000 eren dones i que es mantindrà gairebé fins a l'agost. Però en aquests conflictes elles eren protagonistes secundàries, seguien les directrius dels dirigents del sindicat que eren homes [“La Constància” fou probablement el sindicat de l'Art Fabril (tèxtil) més important que hi havia a Catalunya. Sabem que el 1913 encara no s'havia afiliat a la CNT. Ho feu el 1916, tot i que no estem segurs de què a l'estiu ja s'haguessin integrat]. Aquesta vegada, al gener de 1918, els homes no hi eren, no se'ls volia, donant a la revolta un cert caràcter de gènere que no havia existit en les altres reivindicacions. La consciència va ser clara, la dona treballadora tenia un paper de primer ordre i a gairebé totes les fàbriques van parar tots, aquí sí que s'incorporà als homes. El 25 de gener, segons La Vanguardia havia aturats 1.750 homes i 24.022 dones. Tampoc era un rebombori, hi havia una intuïció d'on estaven les dones més explotades com ho demostra les interpel·lacions a les criades i treballadores dels cabarets. Tanmateix existia un grup nombrós i menys visible, les cosidores, les modistes. D'aquestes Solidaridad Obrera diu que són “semiaburguesadas” [Solidaridad Obrera; divendres, 18 gener 1918] però també elles són obligades a aturar-se.\nDavant aquesta situació, només dones que criden, la resposta de Guàrdia civil i policia va entre el desconcert i la indecisió, no acaben d'atrevir-se a fer càrregues dures. Les demandes són prou mesurades, que es respecti la taxa i no s'estafi en el pes; que el carbó sigui sec i no tingui pedres i terra barrejats. Es parla amb el governador i amb l'alcalde. S'improvisen mítings i quan la força pública no els permet, les dones marxen i multipliquen les reunions a qualsevol lloc amb menys públic però en molts més actes. Es negocia els preus fixats però Solidaridad Obrera els considera un escarni, fora de l'abast de les economies obreres. Arribats al dia 13 ja hi ha un salt qualitatiu, les forces de la Guàrdia civil s'aquarteren.\nEn aquest moment el moviment comença a dividir-se. Amàlia Alegre, que ha estat la líder de primera hora, qui ha penjat el cartell origen formal de la revolta i que sembla que pertanyia al Partit Radical, comença a ser qüestionada per la resta de dones. Al mateix temps ella i les seves partidàries es mostren en desacord amb l'assalt a les botigues que ja han deixat de ser actes esporàdics, trapelleries de dones de vida alegre i són més freqüents, justificats i fins i tot animats des de les pàgines de Solidaridad Obrera. Desaproven qualsevol acte de força. A partir del dia 13 doncs, hi ha un tomb en aquest procés.\nDurant tots aquests dies hi ha hagut diferents manifestacions, la central es concentrava al carrer Olm, on s'havia penjat el pasquí cridant a la revolta i acostumava a arribar-se al Govern civil i a la Plaça Sant Jaume, seu de l'Ajuntament, a la recerca de notícies sobre la taxa i pressionar a les autoritats als temps que es denunciaven els abusos dels comerciants que de forma majoritària rebutjaven els preus fixats. Altres grups es reunien a la Plaça Espanya, o a Sant Martí i es dirigien al mateix lloc. El dia 14, se seguirà la mateixa rutina però aquesta vegada, quan la comissió es troba parlant amb el governador, que ha sortit d'una reunió de la Junta de Subsistències per atendre-les, un altre grup de dones entra al Govern civil i també volen assistir a la reunió, com a conseqüència d'això es forma un grup massa gran per la resistència de la barana de l'escala i cauen moltes dones i algunes queden ferides.\nUn altra versió diu que l'allau es produeix perquè la resposta que el Sr. Auñón dona no satisfà a les dones que esperen a l'escala i al vestíbul de l'edifici. Tot i això hi haurà una discrepància entre la comissió que ha entrat a parlamentar i les dones que atenen fora: aquestes ja no es conformen amb una taxa, volen que les subsistències tornin als preus que hi havia abans de la guerra. I és aquesta diferència en els objectius que es proposaven el que agreujarà i marcarà la separació entre dos corrents ben diferenciades en el sí de la protesta. Pocs dies després Amàlia Alegre protestarà perquè se la considera una traïdora al moviment. Des de les pàgines de la Soli sense fer esment del seu nom, ja es parla de maniobres i rendiments polítics i electorals buscats pel Partit Radical arrel dels motins i es denuncia sense embuts a Emiliano Iglesias.\nMentrestant, i des del mateix diari hi ha qui crida a què les mercaderies siguin agafades sense pagar. En aquest moment al capdavant de la vaga ja hi són dones molt més d'esquerres i anarquistes. Especialment significatives són la Lola Ferre, Libertad Ródenas la qual adquirirà una especial rellevància a la Guerra Civil i dintre de la revista Mujeres Libres, i Rosario Dolcet qui, pot ser en aquest moment, era la més capacitada de totes encara que als anys 20 l'hem perdut la pista. Seran elles qui ja no trobin suficient la taxa assenyalada per la Junta de Subsistències i demanin una rebaixa en els preus en general, fins com a mínim el nivell que tenien al principi de la guerra i a més inclouran el preu dels lloguers sobre el que demanen una rebaixa del 50 %.\nEl conflicte es radicalitza, ja hi ha hagut sang pel mig. Hi ha dones detingudes i el moviment no és exclusiu de Barcelona. Salamanca, Sant Sebastià, València, Bilbao també s'han aixecat en protesta per unes condicions de vida que han empitjorat notablement des de l'inici de la guerra. I principalment a Màlaga, allà dues dones han mort en enfrontaments amb la força pública. Ja ningú veu a aquestes dones com a inofensives. El govern que també acaba d'estrenar-se, el rei ha destituït a Eduardo Dato i l'ha substituït per Manuel García Prieto, Marqués d'Alhucemas i considerat home de poc caràcter, es decideix a legislar sobre les subsistències encara que les seves disposicions no aconseguiran fer-se obeir. Ni tan sols és capaç d'imposar-se a les companyies ferroviàries, especialment la Companyia de ferrocarrils del Nord que té paralitzats a Galícia una sèrie de vagons carregats amb ous i altres productes amb destí a Catalunya sense que pugui donar explicacions de per què passa això.\nArribats al 18 de gener, més o menys, la situació del país la podem qualificar de caòtica. Com hem dit abans la carestia que pateix Barcelona és general a tot Espanya, les Juntes de Subsistències s'han generalitzat i cada una pel seu compte, ha pres disposicions perquè cap producte de primera necessitat surti dels límits del territori on té autoritat. Així trobem que la Junta de Subsistències de Lleida impedeix que arribi a la Ciutat Comtal una càrrega de vàries tones de patates. Una majoria de botiguers tenen por i n'obren els seus establiments si no és per la força. Als mercats trobem la Guàrdia civil vetllant per l'ordre i perquè es respecti el preu de la taxa, principalment a la Boqueria, el mercat on va la burgesia i tot i això moltes parades resten tancades o es tanquen a mig matí.\nCom dèiem a l'inici, el treball productiu i remunerat de la dona era percebut com una desgràcia. Afortunadament els dirigents anaven una mica més enllà i al mateix número del dia 17 hi ha una nota del Comitè Confederal fent una reflexió força encertada de la situació, recollint les dificultats per les quals poden passar alguns comerciants i proposant una solució revolucionària:\nÉs de les poques vegades que el Comitè es mostra tan decididament entusiasta amb la Revolució russa, encara que el que més interessa aquí és el reconeixement que fa de la transcendència de les protestes que estan portant a terme les dones. Potser, tenia present que foren les dones russes les que el 8 de març de l'any anterior organitzaren una revolta en demanda de pa i que això fou el detonant de la Revolució de febrer que fa fora el Tsar.\nEl dia 18, recollint els esdeveniments del dia 17 la ruptura entre totes dues tendències es oficial, a més la repressió s'ha fet més dura. El primer toc d'alerta el dóna el fet que es demana el Palau de les Belles Arts per fer un míting i l'alcalde denega el permís. L'acte es farà finalment en “El Globo Cautivo” situat al Saló (passeig) de Sant Joan. Cap home va poder entrar, tret dels periodistes acreditats. Les protagonistes indiscutibles seran les dones properes a la CNT i la líder del primer moment, Amàlia Alegre, només podrà defensar-se de les acusacions de traïdora i venuda. Després es presentarà a la redacció de El Diluvio per anunciar que es retirava del moviment en veure que s'utilitzava la violència amb la que no estava d'acord.\nEl diari que dóna una crònica més llarga de l'esdeveniment és la Soli i explica el desordre en els parlaments, però recull alguns com el de la Roigé que reclama que les autoritats confisquin els comestibles que tenen els acaparadors o, amenaça, ho faran les mateixes dones. Malgrat la seva radicalitat, acaba caient en la mentalitat tradicional perquè termina dient: “Si nos atropellan nuevamente, nuestros compañeros, nuestros hermanos, están prontos a salir a la calle en defensa de nuestra dignidad. Ellos esperan nuestro aviso”\nMalgrat la confusió que el periodista atribueix al desenvolupament de l'acte, el cert és que arriben a unes conclusions aprovades per unanimitat i que passem a llegir:\n3º Que ante el desbarajuste que existe en los transportes, una de las principales causas de las subidas de las subsistencias, que el gobierno obligue a las Compañías ferroviarias a la reposición de los 6.000 obreros despedidos [Ja hem parlat de la vaga dels ferroviaris que va reproduint-se en aquests anys de forma periòdica i que té un dels seus punts àlgids a l'agost de 1917, per tant no havia passat ni mig any.]\nAmb això sembla que el míting es dóna per acabat. Moltes de les assistents marxen però al voltant de la tercera part resten a l'establiment i encara afegiren un altre paràgraf: "Que sean destituidos de sus cargos el gobernador civil de Barcelona y el inspector de policía Bravo Portillo, autores de los atropellos contra mujeres indefensas [de nou la trampa de jugar a ser febles] se han cometido estos días".\nI és que des de feia un parell de dies ja hi ha càrregues contra les dones que protesten o s'arrepleguen per escoltar qualsevol discurs o míting improvisat. Bravo Portillo és l'encarregat d'aquesta feina que ell compleix a la perfecció. Bravo Portillo era ben conegut pels sindicalistes, espia alemany, llest, rumbós i groller, la seva complicitat en l'enfonsament d'un mercant espanyol on moriren tots els tripulants serà demostrada al mes de maig següent i a la tardor de 1919, va morir en un atemptat del què tots els cenetistes s'alegraren.\nA partir d'aquest moment el moviment prendrà una direcció molt més radical i en conseqüència també les autoritats modificaran la seva actitud. D'una banda la Junta de subsistències publicarà el dia 18, l'endemà del míting, els preus obligats dels productes de primera necessitat, tanmateix aquests no convenceren a ningú. Les noves dirigents del moviment donaren els preus que elles pensaven justos i que eren molt inferiors. Per la seva part els propietaris, els comerciants, els burgesos en general reclamaren allò que més aprecien: ordre. També ells visitaren al governador i fan reclamacions i manifestos. El dia 22 La Vanguardia publica l'exposició que la Societat de Comerciants en Carbó Mineral ha dirigit al ministre de Foment. En ella neguen l'existència d'acaparadors perquè tampoc hi ha proveïdors. Cinc dies després l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre diu que no es pot vendre per sota dels preus de cost. Mentre que la Cambra de Comerç i Navegació el dia 24 contestava a una consulta feta el dia abans pel governador respecte als preus, i apuntava en una direcció en la qual pensem que tenia raó, no era possible resoldre el problema de forma local, la solució havia de venir d'un plantejament global.\nFins i tot el bisbe es veu obligat a fer una pastoral que es publica el dia 23, posant l'atenció en el patiment de la població per la carestia d'aliments i l'augment de preus.\nEl dia 24 el senyor Auñón fou destituït i el Sr. Prats li prendrà el relleu de forma provisional fins a l'arribada del nou governador González Rothwos. Un dia abans, el 23 de gener, Lola Ferré, anarquista, aconseguí parlar en un míting improvisat al costat de la Monumental davant de 4.000 dones, anava a ser desnonada l'endemà perquè li havien pujat el lloguer de 3 pessetes a 13 i l'endemà, dia 24, tot de dones estaven davant de la porta de Lola Ferré impedint el compliment de l'ordre judicial i convertint-se en un precedent de la moderna PAH. Era molt més del que la burgesia i la gent d'ordre estava disposada a suportar. Per això el dia 26 el govern declarà l'estat de guerra a Barcelona i el Capità general José Barraquer prengué el comandament de tota la ciutat mentre un esquadró enviat especialment es desplegava pels carrers.\nLes fàbriques a poc a poc retornaren a obrir i també a poc a poc les obreres es reintegraren a la feina. No hi hagué més actes de les dones i les subsistències deixaren de ser notícia de primera plana. El portaveu de la CNT, Solidaridad Obrera, fou tancat durant més de 2 mesos. L'activitat laboral de totes maneres no es normalitzà perquè els contramestres iniciaren una vaga que una vegada més destorbarà el ritme de la ciutat.\nLes condicions que van confluir el gener de 1918 i que provocaren la vaga de subsistències, demostren que la situació d'Espanya durant la Gran Guerra està lluny del tòpic simplificat que s'ha imposat i es repeteix contínuament, que fou un moment de gran prosperitat econòmica. Tot i que sí es dona una acumulació de capital prou important. La indústria patí una gran carestia de matèries primeres i energia. D'altra banda Espanya fou el país neutral que més pèrdues patí en la seva flota mercantil i, en conseqüència, també el país neutral on més vides humanes es van perdre.\nEls comerciants adoptaren una actitud desafiant i també mantingueren la seva “vaga” en baixar persianes i negar-se a obeir la taxa. Podríem trobar justificació en el fet que també a ells se li encarien els productes però la protesta també anava dirigida a les pràctiques que eren habituals d'estafar en el pes o vendre productes d'una qualitat inferior a la que es pagava. Tanmateix molts negociants no poden ser inclosos en aquesta categoria. Ja hem parlat al principi de com els mateixos membres del govern o del Congrés eren els més involucrats i interessats a exportar tot el que podien als països bel·ligerants. Malgrat el temps que dediquen al tema de les subsistències, no hi havia interès real en la solució del problema. A més no s'enfronta com un problema de país, a cada localitat s'actua per solucionar el “seu” problema quan aquest era un problema global i requeria decisions globals. El tancament en si mateixos tot i que de moment semblava alleujar la pressió, repercutia en altres poblacions i a la llarga retornava agreujada a la primera que havia pres mesures. Encara, però hi ha una altra raó per l'actitud indolent de venedors i negociants. Fa encara no mig any de la crisi de 1917. Tot just començar gener i molt poc abans que l'Amàlia Alegre pengés la seva convocatòria, Madrid ha quedat incomunicat mentre es resolia una revolta de les Juntes de sergents. Estem doncs davant d'un govern feble, molt feble, amb moltes dificultats greus per imposar la seva autoritat, sense cap confiança en ser obeït. Quan els desordres esdevingueren d'una certa intensitat i la protesta passa de mans moderades a d'altres més extremistes, la seva reacció fou la tradicional de la burgesia d'aquest país sempre: l'ús de la força. Va fer servir la força per mantenir els preus de la taxa de forma esporàdica i feble però no podia consentir la protesta de les classes treballadores. Aquest objectiu sempre aglutinava a autoritats, forces armades i burgesia.\nEl conflicte durà quinze dies justets. No és massa temps per observar evolucions importants i tot i així es donaren. Els aldarulls venien de lluny perquè la carestia i l'augment de lloguers ja es feien sentir abans d'acabar 1915. Al gener es fa un primer pas, organitzar la protesta. Parlar amb les autoritats que sí que tenen capacitat de decisió i reclamar que imposin i facin obeir les seves ordres. Es pren consciència de què la situació no afecta només a les mestresses de casa, que el conflicte és un conflicte de classe, les dones burgeses poden assumir l'augment de preus, i també que és una qüestió tradicionalment femenina i que han de ser les dones les encarregades de solucionar-ho.\nAl cap de pocs dies encara es va més lluny. Es creu i se sospita que la protesta està sent manipulada per un partit i són aleshores, les dones pròpiament treballadores les que dirigiran el conflicte i radicalitzaran les seves demandes. Ja no hi ha prou amb respectar el preu de taxa i cal tornar als preus anteriors a la guerra. L'encertat d'aquesta anàlisi queda demostrat quan els preus fixats per la Junta de subsistències queden molt lluny dels que demanen les dones.\nEls homes treballadors també fan la seva evolució. Es passa de no parar atenció a donar suport al procés però des d'un prisma indulgent i paternalista; com l'admiració que provoca l'acte que fa una persona a la qual consideràvem incapaç de fer-ho, a reconèixer el seu valor dintre de la lluita obrera on s'aplica la tàctica preconitzada per la CNT, l'”acció directa” i, per una vegada, es lliga aquest moviment amb un moviment més internacional i global i amb la revolució russa [coincideix en el temps amb vagues que hi ha a Alemanya provocades també per la carestia i que s'esperava, especialment en algun sector del Partit bolxevic, que acabarien amb la victòria dels comunistes en aquell país] .\nAlguns autors parlen de la intervenció d'elements estrangers en les revoltes. No cal acudir a conspiracions per entendre la protesta. La situació era prou complicada com perquè la resistència hagués arribat a un límit. Altres parlen d'un rebombori del pa, una protesta violenta i cega. Com diuen Rudé i Thompson, aquestes revoltes poden semblar purs esclats de violència però tenen sempre un objectiu i una clara percepció de l'estat d'explotació al que estan sotmesos.\nCom hem dit la duració fou curta i sense prou temps per fer madurar més conclusions. Les dones que es manifestaven acabaren tenint clara la idea de què estaven sotmeses econòmicament i explotades tant en el treball com fora i que aquesta situació era una mena d'esclavitud. No tenim tan clara la idea què comprenguessin que també estaven sotmeses pels seus companys, els homes. Fins i tot al míting de la Monumental, Lola Ferré acaba demanant l'ajuda dels homes. Elles mateixes s'autoqualifiquen de febles i, d'alguna manera, incapaces d'assumir el seu destí. La seva reivindicació queda dintre de les dificultats de la llar, el regne de la dona, el treball a la fàbrica, al taller, a la botiga no apareixen en les seves reclamacions, ni s'insinua en cap moment el seu protagonisme com a obreres malgrat el protagonisme d'aquestes, ni es protesta per la seva discriminació salarial el que ens fa sospitar que encara, per aquelles dones, el treball, la independència econòmica no eren percebudes com una aspiració.\nArticle sorgit de la conferència pronunciada per Soledad Bengoechea i María-Cruz Santos, al Museu d'Història de Barcelona, el 6 de juny de 2016.\nAlberich, S. (2014). Vaga social: la vaga de totes. La Directa https://directa.cat/vaga-social-vaga-de-totes 1. Consultado el 28 marzo 2016.\nGolden, L. (1985). The women in command: The Barcelona Women's consumer war of 1918. Historical Journal. The Journal of the UCLA Departament of History, (6), 5-35.\nLópez del Castillo, M. (1996). Una visió de Gènere dels moviments socials barcelonins (1913-1918). Butlletí de la Societat Catalana d'Estudis Històrics, 7, 55-64.\nPer citar l'article: Bengoechea, S i Santos, MC (2016). El motí de les dones de 1918: la vaga de subsistències, Catxipanda(2).Recuperat (data de visualització), a http://catxipanda.tothistoria.cat/4Ozcx\nPost date: 2016-10-05 21:11:41\nPost date GMT: 2016-10-05 21:11:41\nPost modified date: 2017-09-24 12:54:14\nPost modified date GMT: 2017-09-24 12:54:14


Consell Comarcal del Maresme - Agroindústria\nAgroindústria Promoció EconòmicaServei de l'Observatori de Desenvolupament Local\nL´Agroindústria va generar el 3,21% dels contractes formalitzats al Maresme l´any 2016, el 18,79% dels quals van ser indefinits. Respecte del 2015 els pes dels contractes en aquest subsector van augmentar –el 2015 van representar el 2,78% del total- com també ho va fer el pes dels contractes indefinits –al 2015 eren del 17,25%-.\nDins del sector, el major pes quant a volum de contractes el van tenir les activitats de l'Agricultura, ramaderia, caça i activitat dels serveis que s'hi relacionen (49,40% dels contractes del subsector) i les Indústries de productes alimentaris (42,89%). Aquesta darrera activitat però, va generar més del 51,12% de la contractació indefinida del subsector si bé el major pes percentual en relació a la pròpia activitat la va tenir, com hem vist, la Pesca i l’aqüicultura.\nAquest subsector va generar contractes per a 102 tipus d’ocupacions diferents.\nL’ocupació amb més contractes va ser la dels Peons agrícoles d'hortes, hivernacles, planters i jardins amb 1.020 contractes, els quals van suposar el 30,61% dels contractes generats en aquest subsector. Bo i això, només el 8,4% d’aquests van ser contractes indefinits.\nD’entre les ocupacions amb més de 10 contractes, aquelles amb un pes més elevat dels contractes indefinits van ser la dels Pescadors fluvials i de litoral amb un 82,9%, la dels Agents i representats comercials amb un 52,9% i la dels Ajudants de cuina amb un 50%.\nAltres ocupacions amb menys de 10 contractes l’any, en termes absoluts, van tenir un pes superior de la contractació indefinida. Això és vàlid per a la resta de subsectors, per tant, no ho repetirem.\nMida: 101,93 kB


Zum emportar | Zutatenmischung\nCategory Archives: Zum emportar\nPosted on Juny 20, 2013 by zutatenmischung\nEl dia 18 de juny vam fer un any al nostre pis de Bamberg. El dia 15 de l’any passat havíem aterrat a aquesta meravellosa ciutat, patrimoni de la humanitat i un racó del món on viure que ens enamora cada dia més.\nÉs difícil de descriure la sensació que un pot tenir quan arriba a una ciutat totalment nova (dues de les quatre mans hi havien estat, de passada, feia alguns anys, però l’oblit s’havia encarregat d’esborrar-ne bastant el rastre). Tot el que veus des que poses els peus a l’estació de tren (vam arribar en tren, des de Nürnberg, on és l’aeroport més proper) és com una imatge de valor incalculable, una impressió que mai oblidarem. Estàs veient per primer cop els carrers, edificis, botigues, racons que veuràs cada dia durant els propers anys. No ets un turista que veu una bonica ciutat. Viuràs allà. Ets d’allà. Recordem el viatge en tren, el senyor que va parlar amb nosaltres i ens va dir que Bamberg era molt bonic, els carrers que ara recorrem cada dia per anar a la universitat i que aquell dia devoràvem amb els ulls, escanejant tots els racons, amb els ulls com plats, com si per obrir-los més poguessim veure més coses. Recordem el fet de buscar quina era casa nostra, que només havíem vist per internet. Aquell pujar les escales. Aquell: darrera d’aquesta porta hi ha casa teva.\nBamberg, fa un any\nI així va ser com els Zutatenmischung vam aterrar a Alemanya, carregats amb tot el que podíem carregar a sobre; dues maletes grans i dues bosses d’equipatge de mà, roba, un parell de paelles i una taula de fusta per tallar, gegantina i feixuga, que només Déu sap com ens va ser d’útil aquells primers dies. La resta arribarien aviat per missatgeria i un parell de viatges a comprar mobles i les mil i una coses que un sembla que necessita per viure.\nUn any ja d’ençà d’aquells primers dies. Una volta al calendari. Aviat una nova coca de Sant Joan. Sí, d’acord, el blog no el vam estrenar només arribar. Vam trigar encara uns mesos, fins desembre. Però vam pujar tot una sèrie de posts corresponents als mesos anteriors, a coses que havíem anat cuinant i impressions que recordàvem. El 18 de juny va marcar un important principi, no ja del blog sinó d’una nova vida.\nDe quan t’instal·les a un pis i passes per l’ikea a comprar algunes coses.\nLa celebració de dimarts a la nit doncs, era una celebració d’aniversari, però també una celebració de carreres acabades, de beques de recerca aconseguides, de projectes que tiren endavant i d’un any sencer de convivència. Un any després havíem aconseguit acomplir molts somnis; enrera quedava l’incertesa d’aquell primer moment, d’aquell començar de zero en un país diferent, amb un idioma diferent; aquell haver de buscar feina sense tenir la més mínima idea de com es fa aquí i si es fa igual que a casa teva. Un any després i podem celebrar com n’estem de contents de com han anat les coses.\nI així, ajudats també per aquesta terrible onada de calor que sembla que afecta Alemanya aquests dies, aquella que fa riure només de recordar aquells que ens deien que aquest any no hi hauria estiu, vam decidir fer un picnic al parc. Un pla gairebé improvitzat però que va resultar ser una gran idea.\nEl menú, el que veieu; de primer unes albergínies amb salsa de miso i sake; es tracta en realitat d’una recepta japonesa coneguda amb el nom de Nasu Dengaku (茄子田楽); que consisteix bàsicament en albergínies al forn cobertes amb una sorprenent salsa feta a partir de pasta de miso, una mica de sake, mirin, sucre i oli de sèsam. Acabades de fer quan les vam posar a la carmanyola, encara estaven calentetes quan les vam posar al plat.\nDesprés teníem una amanida de taronja amb freses de salmó d’Alaska (si ens hem de fer els japonesos, podem dir-ne ikura, però la intenció al comprar-les va ser purament i exclusivament la de delectar els nostres paladars. Què carai, estàvem de celebració!); a l’amanida hi vam afegir també uns tomaquets petits de vinya, de tons que anaven des del vermell-marró al vermell cridaner, tot passant pel groc i el taronja. A més, ja que era una celebració tan nostra vam pensar que quedaria meravellosa aromatitzada amb plantes aromàtiques del nostre jardinet; una mica de farigola i orenga fresca! Per acabar, una mica de vinagreta feta a base de mel, suc de taronja, oli d’oliva i salsa de soja i ja tenim l’amanida perfecta! Ah sí, i una mica de nous, que també hi queden bé.\nDesprés uns pans de varietats diverses; amb massa mare integral (no l’havíem fet nosaltres, però aquí se’n pot comprar al forn. -incís: el millor pa de la història de la humanitat, potser? Quin sabor!! quina profunditat de matisos!!), massa mare blanc, farina de sègol i llavors de rosella. I ens els vam menjar amb una mica de guacamole (i més freses) -potser ens va faltar alguna altra cosa per posar-hi a sobre… però ostres, és que eren tan bons que també ens els hauríem pogut menjar sense res: pa amb pa. Qui necessita més?\nDe postres, la delicadesa final: el cava (un regal especial des de Barcelona), raïm i un meravellós parmesà de sis mesos que es desfà a la boca.\nBé, sí, i el tradicional gelat al pont. Si una cosa tenim clar és que, si mai vivim a un altre lloc, aquest haurà de tenir (també) un riu bonic i una gelateria al costat.\nPosted in Mischung, Zum emportar\nPosted on Juny 19, 2013 by zutatenmischung\nUf! Se’ns acumula la feina! Aquest és el primer de dos posts que venim arrossegant des de fa dies i amb l’atabalament dels últims dies de curs no trobem el moment de fer-ho. La primera part d’aquest post doble es remonta a l’1 de juny, quan vam participar a un curs de Cuina de Supervivència. Aquí teniu la crònica.\nTot va començar un matí de dissabte, amb una mica de pressa, un cotxe de lloguer voltant per carreteres no gaire transitades, cruïlles confuses i els Zutatenmischung amb ganes de passar un dia tot voltant pel bosc. Dues mans al volant i les altres dues intentant no perdre’s pel plànol per tal de guiar-les a totes a Simonshofen, un més que minúscul poblet de la Frankische Schweiz (la Suïssa de la Francònia). Les mans al volant havien regalat a les dels plànols un curs de cuina a la natura (Wildnisküche) per totes quatre: què poc que s’imaginaven la de coses que haurien de fer!\nLa jornada va començar a les 9 del matí, on vam reunir-nos amb el grup. Les motivacions podien ser diverses però tots anàvem al mateix: a descobrir en mans de l’organitzador com fer-s’ho per sobreviure un dia al mig del no-res, al mig de la natura, amb poc més que un ganivet i ganes de cuinar amb mètodes que els Zutatenmischung mai havíem provat.\nAmb aquesta presentació vam fer una petita ruta caminant amb les motxilles fins arribar a l’indret on faríem el curs: els primers torns de carregar troncs, branques seques (o el que s’hi assemblés… havia estat plovent tota la nit! I seguia…. la pluja, però, lluny d’espatllar el dia el va fer més interessant, més autèntic), algunes lones i alguna que altra sorpresa cap a la clariana on cuinaríem.\nPreparant el campament i la llenya pel foc\nUn cop asseguts en troncs fent rotllana, vam presentar-nos (les quatre mans nervioses, com sempre, havent-se de presentar en alemany davant de totes les altres); gent de tota mena, molts d’ells repetidors, ja que l’organitzador formava part d’una Escola de Natura on organitzen cursos diversos de supervivència. Un caçador en tota regla: amb el barret, la roba, i els coneixements del bosc i de la seva fauna i flora. Allà, un cop presentats, vam repartir-nos les tasques: alguns aniríem a recol·lectar vegetals (fulles i flors) per tal de fer la base d’una amanida. És natural que la majoria de noms ni ens sonaven (i quan no saps com es diu una planta i vius a l’estranger, la resposta a la pregunta no acostuma a il·luminar-te gaire!), així que les mans dels ZM anaven a buscar les formes de les plantes que s’assemblaven més a les que s’estaven recollint. Davant de tot dubte, però, la consigna era clara: si no saps què és, prova’l. Menja-te’n una fulla i si no és gaire amarg, cap al sarró! (probablement aquesta consigna va ser feta des d’un coneixement previ de les plantes de la zona: consti que no volem pas que cap de vosaltres es posi res a la boca sense estar-ne segur de què és!). Unes 6-7 persones van estar una mitja hora collint herbes i flors: Compteu amb 6-7 sacs plens de verd! Increïble! Mil vegades millor que qualsevol altra amanida que pogueu trobar envasada al supermercat, us en donem paraula.\nL’amanida que ens vam cruspir, amb una remarcable vinagreta de mango i una mica de pa amb mantega… en aquells moments encara no sabíem si menjaríem alguna cosa més o la pluja ens impediria encendre els forns.\nAltres, en especial els repetidors de cursos de l’escola, es van quedar a preparar la foguera. Una foguera que havia d’encendre’s amb la pluja caient sense parar i humitejant la llenya… tot un repte! Part d’aquest grup es va posar a tallar els troncs i branques fins tenir un tamany raonable; altres, col·locaven les fustes en posició a la futura foguera; un tercer subgrup, amb un arc envoltant una petita branca de fusta cilíndrica, anava repetint un moviment lineal, a una banda i a l’altra, tot girant la corda de l’arc al voltant de la branca; el fregament acumulat entre aquesta i la base inferior de fusta, feia cremar la fusta, però tant era si sortia fum o no (les quatre mans es van emocionar en silenci llavors): l’important són les cendres! Aquestes s’han d’acumular fins una quantitat com més gran millor… i s’han de vessar posteriorment dins d’un niu artificial de branquillons fins i secs (de l’interior d’una branca o un tronc, que l’escorça humida i viva no serveix per res). Allà, tot bufant les cendres ardents dins d’aquesta mena de cau sec de branques, es generava la guspira real. Aquest sac de branquillons es col·locaria sobre unes primeres làmines fines de fusta seca, col·locades paral·lelament les unes amb les altres, sobre uns tronquets més grans. Sobre d’aquestes, l’estructura cònica de branques i branquillons estellats ja havia estat construïda. Sota de tot això, unes grans roques de granit (d’uns 20 x 20 x 20 centímetres) començaven a acumular escalfor.\nUn cop un grup i altre havien acabat amb les primeres tasques tocava la segona ronda de treballs (si bé el foc s’havia d’anar revifant i conservant, calia construir dos forns a terra: els forns courien els aliments per escalfor, fum i vapor (aquest últim no voluntari; la humitat acumulada al subsol a causa dels aiguats dels últims dies, però, no deixava alternativa); un sabor molt interessant, tant de la carn com de les verdures, entre fumat i cuit al forn, amb un gust rodó, constant, i tendre. Els forns havien de ser excavats: calia fer un esvoranc a la terra d’uns 60 centímetres de profunditat, i, suposem que depenent del que es vulgui coure al forn, d’uns 60 x 70 de base. La dificultat de trobar arrels o que aigua subterrània aparegui al sot és més elevada del que un podria imaginar, així que vam haver de repetir els forats un parell de vegades.\nTot col·locant amb cura les roques de granit ardents a l’interior del sot\nD’altra banda, els que no excavaven amb les pales, recollien herba i preparaven els aliments a coure. Calia herba en quantitat per dividir en capes els forns. Els aliments a coure: verdures (teníem un sac de patates, naps i pastanagues portats del món civilitzat!) i carn. Pel que fa a la carn, teníem una cuixa de Reh (cabirol, una mena de cèrvol petit) i una altra de Wildschwein (porc senglar) que havien estat caçats per l’organitzador el vespre anterior. S’haurien d’embolcallar amb grans fulles lligades amb tiges d’ortiga (compte amb les fulles, clar! Cal treure’n les fulles amb guants i picar la tija per tal que agafi la consistència d’una corda i es pugui utilitzar per lligar els sarrons amb la carn). Els forns funcionarien, al cap d’un parell o tres d’hores, amb una base amb les pedres preescalfades de granit (les de la foguera). Aquestes es col·locarien (amb la pala, res de pretendre posar-hi les mans o guants, lògicament!) al fons del forat, tot cobrint-se amb una capa de gespa o herba. Les pedres no s’han de veure. Un cop ocultes sota l’herba, cal posar-hi les verdures, tornar-ho a cobrir amb herba i col·locar els sarrons amb la carn amb una darrera capa d’herba ocultant la carn. El forat fumejant s’havia de tapar per tal que funcionés com a forn i l’escalfor i el fum es mantinguin i no s’esvaeixin cap a l’exterior. Un enfilall de branques en paral·lel sobre del forat havien de fer de base d’una gran lona, la qual s’havia de sepultar sota la terra extreta als forats i una mica de fang per les vores per tapar tot possible sortida de fum. S’havia de segellar el forn del tot! I després de 3 hores i mitja, podríem gaudir de tot allò!\nTot enfarcellant la carn\nMentrestant, però, una mica per fer temps i una mica per aprendre més tècniques i coses, tocava el sector dels pans i els peixos (sense metàfores; fer pa i pescar peixos); els pans els faríem amb una massa molt senzilla de farina integral, aigua, una mica de sal i pètals d’unes flors liles, el nom de les quals, de nou, és irreconeixible. Deixem-ho en el misteri místic i la confiança que ens pugueu tenir tant a nosaltres com a les fotos dels pans que van sortir d’aquestes. Un cop feta la massa, repartida a parts iguals entre els integrants, s’aixafaria en format de pla rodó i es col·locarien directament sobre les brases. Una mitja hora trigarien i tot (el que s’havien d’anar controlant i girant, clar).\nLes místiques flors liles. Ara veiem aquestes flors al jardí de la universitat, als gerros dels restaurants… i se’ns obra la gana. Què bones eren!\nEl nostre pa abans de coure’l\nI, en darrer lloc, els peixos. Potser la part més espectacular del dia va ser caçar-los. Diem caçar-los per què no els vam pas pescar, sinó treure de l’aigua com óssos en busca de preses fluvials. Amb branques d’avet uns quants (dues de les mans del Zutatenmischung van fer-ho, sí) vam haver de posar-nos dins de l’aigua, un estany d’un metre de profunditat, aigua freda i tèrbola (un no hi veia a través). Quin fred! Plovent, amb les cames a l’aire i peixos voltant i fregant-se amb aquestes. Argh! Acorralant poc a poc 4 peixos (Forelle o Truita de riu) amb les branques fins a una cantonada de l’estany i amb molta sort, es van poder anar traient de l’aigua. Després de netejar-los (i netejar-nos, siguem sincers; que havíem quedat ben macos de fang i molsa de l’estany) i treure’n les vísceres (només als peixos, sí), cada grup va poder-los cuinar a voluntat. Els Zutaten haguessin dut una motxilla extra per portar alguna que altra espècie, però, en grup amb desconeguts, es van controlar. Igualment, hi va haver tres grups que vam preparar el peix al papillot (envoltant-lo de fulles, com havíem fet amb la carn). Dos d’aquests vam empastifar el sarró de fulles amb fang tot fent-ne una capa d’uns 1-2 centímetres de gruix. Funcionaria per cocció lenta i contínua en tota la superfície del peix, mantenint la calor. L’altre grup, va envoltar el sarró de fulles amb una capa de molsa. Aquests tres peixos anirien directes a la foguera, entre les brases. Trigarien a fer-se una mitja hora. El quart grup, en canvi, va ser més tòpic: punxant la truita en un pal i col·locant-lo en diagonal sobre de la foguera per tal de fer-lo a la brasa a la distància correcta per tal que es cogui correctament. Va ser abans d’obrir els forns que vam delectar-nos amb els diferents sabors dels peixos. El de molsa, com afruitat… estranyament lleuger i salat; els de fang, depenent d’una capa més o menys gruixuda de fang, melosos i de sabor més intens. I el peix a la brasa, amb un sabor més torradet, més habitual.\nPeix amb la seva carcassa de fang\nL’hora d’obrir els forns va arribar. Pales traient terra, troncs. Ja no hi havia fum, després de les tres hores! S’havien inundat una mica d’aigua, així que vam témer el pitjor… que les pedres de granit s’haguessin refredat amb l’aigua i que la cocció hagués quedat incompleta! Així que, després d’extreure els dos sarrons, vam treure les verdures, moltes d’elles ja de l’aigua. Quina llàstima, vam pensar! No haurà funcionat! Fins i tot l’organitzador va començar a comentar que li sabia greu que hagués passat allò… que tandebó es pogués menjar el que havíem cuit… Després d’enretirar les fulles mullades que cobrien la carn vam tallar-la a bocins per tal de repartir-la. Les patates, naps i pastanagues estaven com fetes al forn, però tot i que estaven estovades, mantenien el sabor i una consistència molt més alta que no pas quan es couen al forn convencional Ara li tocava a la carn. Uau. Indescriptible. Segurament el fet que fos carn gens tractada ni passada per factories ni res hi fa molt. Però la cocció va quedar espectacular. Com si es tractés de carn fumada al forn, vam anar-la tallant a trossets, per tal d’anar-ne menjant tots. El gust era molt intens, especialment el del cabirol (tot i que creiem recordar que va ser de porc senglar que no en va sobrar gens ni mica!).\nDesprés de l‘àpat principal, com si diguéssim, vam treure els panets de les brases, ens els vam menjar amb els darrers trossos de carn, i vam veure com la parella de l’organitzador preparava els postres! Fulles amb xocolata! (també duta de la civilització, no patiu) Fulles amb un sabor que recordava una mica a la menta envoltades amb una capa de xocolata desfeta al caliu de la foguera. Quin gran final! Tant de bo puguem repetir-ho un dia, sols les quatre mans, provant alguna variació de les receptes provades. Un plaer, tot el dia.\nLes quatre manetes se’n van anar cap a casa a descansar. El dia havia estat llarg i havien treballat molt!\nI de postres… fulles mentolades amb xocolata! Tota una delicatessen!\nCrestes d’Spinat i tonyina zum Emportar\nPosted on Març 25, 2013 by zutatenmischung\nAvui una petita recepta, com les que us ensenyem aquests últims dies; unes senzilles crestes de farina integral farcides d’espinacs i tonyina. Un dinar de dilluns, d’aquells zum Emportar o per a menjar a casa, acabades de fer, cruixents i cremant-nos els dits.\nPer a preparar-les ens vam basar en la recepta d’aquest blog, variant, però, el tipus de farina utilitzada (en el nostre cas, en comptes d’espelta vam utilizar meitat farina integral, meitat farina blanca de blat). Per la resta, tot el mateix, tret de la proporció, que vam fer-ne la meitat de cada (que per dues persones i quatre mans, ja era suficient), és a dir, 80 gr. de farina blanca, 80 gr. d’integral, 60 gr d’oli, 60 gr d’aigua i una mica de sal. Ho vam amassar bé i ho vam deixar reposar mitja hora a la nevera embolicat amb paper film. Després, amb un corró ho vam estirar formant una plantxa i vam anar retallant amb un got cercles, que anàvem tancant tot posant-hi una boleta de farcit a l’interior. Pel farcit, d’altra banda, espinacs (teníem mig paquet d’espinacs congelats, no ens en feu dir la proporció), concentrat de tomàquet al gust, una llauna de tonyina, un ou dur ratllat i alguns pinyons, tot ben fregidet a la paella. Per últim, les vam coure al forn sobre paper d’enfornar a 180º uns 20 minuts, fins que ja feien pinta de cuites.\nQuiche d’Oliven, Tomatenmark, Ziegeformatge i contraforts d’albergínia\nPosted on Març 8, 2013 by zutatenmischung\nAvui per dinar, mentre a l’exterior segueix brillant un sol gairebé d’estiu, hem fet una quiche d’albergínia, olives negres, tomàquet concentrat i formatge de cabra. De nou un plat molt senzill de fer i al que hem volgut donar un toc especial posant-hi una mica d’un pebre vermell coreà (anomenat Gochukaru) amb què ens van obsequiar l’altre dia uns amics nostres.\nPer a realitzar-la necessitareu una làmina de pasta brisa (o massa quebrada, que ve a ser el mateix; la podeu fer vosaltres mateixos o comprar-la), allò que volgueu posar-hi de farcit, que en el nostre cas ha estat albergínia, formatge de cabra, olives i una mica de concentrat de tomàquet -el concentrat de tomàquet ens proporciona l’avantatge de tenir menys quantitat d’aigua al mateix temps que té un sabor més intens que el tomàquet triturat, amb el que no té res a veure i a més, és 100% natural. És fàcil de trobar, als supermercats el tenen normalment en algun racó del prestatge on hi ha els tomàquets triturats, en llaunetes petites i econòmiques. Si us en sobra també el podeu utilitzar per a la base de les vostres pizzes, que és de fet, per al que s’utilitza habitualment). Per últim, una crema que elaborarem amb tres ous mitjans i mig gotet (o quatre cullerades generoses) de crema agra (sour cream en anglès, ), si no en teniu també podeu posar una mica de iogurt àcid o crema fresca o crema de llet, tot i que pel nostre gust, en el cas d’aquesta última, no queda exactament igual i té un sabor massa predominant).\nAixí doncs començarem per preparar la base; en un motlle desmontable (o un motlle de quiches) hi posarem una mica de mantega i farina per tal que no se’ns enganxi la massa. Hi col·loquem be la massa fixant-la bé a les parets amb l’ajuda d’una forquilla. Punxem la base amb la forquilla i la posem mitja hora a la nevera. D’aquesta manera evitarem que, al enfornar-la, se’ns encongeixi.\nMentrestant podem anar preparant la crema per omplir la quiche, tallant l’albergínia, preescalfant el forn (a 200) i, si ens ha sobrat alguna resta de massa, fent algun invent amb ella (nosaltres n’hem fet unes galetetes de sucre i canyella que ens hem menjat abans de dinar mentre es feia la cosa).\nEl que hem fet amb les restes de la massa: botonets de galeta de sucre i canyella!\nQuan tinguem el forn preescalfat hi posem a fer l’albergínia i la massa de la quiche. No cal que estigui feta del tot, només una mica (allò que encara no té color però ja es veu una mica seca). Nosaltres no l’havíem fixat prou bé al motlle i a mitja cocció de la massa ens hem adonat que les parets s’havien col·lapsat sobre elles mateixes…. -horror!- Però per sort hem improvitzat sobre la marxa i allò que augurava ser un inevitable desastre culinari ha acabat quedant d’allò més bé. Així doncs, hem agafat les albergínies, que ja estaven fetes (les hem cuit alhora que les galetes, aprofitant la temperatura), i les hem fet servir de contraforts (sí, les albergínies de la nostra quiche eren albergínies estructurals). Hem posat primer les dels costats, de manera que aguantàven el pes de la massa i la mantenien recta i després hem acabat d’omplir el motlle amb l’albergínia que quedava. Per últim hem posat les olives, tallades per la meitat, ben repartides, una mica de concentrat de tomàquet aquí i allà i uns talls de formatge de cabra (no us enganyeu, no és que siguem així d’esplèndits, tot plegat eren restes de la nevera). Després hem abocat amb compte la barreja de crema i ous i per sobre hi hem posat un grapat de formatge ratllat (no gaire), una mica d’orenga i el meravellós pebre vermell coreà.\nHo tornem a posar al forn i allà ho tindrem uns 25 minuts, fins que veiem que la crema ha quedat quallada i si hi enfonsem un escuradents notem que està ben ferma. Ara ja només quedarà desenmotllar-la amb compte de no cremar-nos i portar-la a taula.\nEl resultat ha estat molt curiós, d’una banda, els sabors mediterranis del tomàquet i les olives negres, de l’altra, el contrapunt del pebre vermell picant, que harmonitzava estranyament bé amb el tomàquet concentrat.\nIngredients per una quiche d’albergínia, concentrat de tomàquet, formatge de cabra i olives negres\nUn potet de crema àcida\nI amb aquesta recepta arribem, per cert, al post número 70, que no està gens malament oi? :)\nPosted in Mischung, Pizzes und Coques, Zum emportar


Podem retira la candidatura a Formentera per allunyar del poder el Partit Popular\n11 maig 2021 05:58\nLa formació Podem ha anunciat que retira la candidatura a Formentera «per no dividir el vot de les opcions polítiques disposades a oposar-se a la maquinària electoral i política del Partit Popular».\nEl partit liderat per Alberto Jarabo ha assenyalat que «la política és l'art de governar la cosa pública, no un conjunt d'actuacions opaques a la recerca del poder a qualsevol preu». Per això han reiterat que «per allunyar del poder el principal partit responsable de la corrupció sistemàtica, de la destrucció del teixit productiu i de la caiguda de l'Estat de Benestar», és convenient realitzar una acció com aquesta.\nD'acord amb aquestes consideracions, i després d'analitzar la realitat de Formentera, Podem ha decidit retirar la seva candidatura, ja que entenen el poder «només com a eina de transformació social en un marc polític estable i adequat, com també renovador».\nSi primassin els projectes progressistes,per damunt de\n1 milió de beneitures ,les esquerres es presentarien molt mes concentrades.\nEl mateix dic,respecte del nostro país que ens hem deixat robar.\nMALLORCA HA DE PRENDRE LLUM DE NA PASTORA,\nDEL ....SCOTISH NATIONAL PARTY,\nEl que deia, això sembla a purga a l'estil de Corea del Nord:\nEls nacionalistes: PP, PSOE, CIUDADANOS, PODEMOS.\nPer hola???, fa mes de 5 anys\nMeam, però com punyetes se'ls hi va ocórrer presentar la candidatura per Formentera sense conéixer la realitat d'allà? Tanta sort que l'han retirada, però es nota molt que els de Podem són uns novatos sense massa criteri... En fi....\nAixò sona a purga stalinista. Supòs que després de les eleccions sabrem la veritat.\nUn gest generós que demostra que primer és la ciutadania, i llavors els seus càrreecs.\nPP, CIU, ERC, MES...la misma basura nacionalista.\nMolt assenyat Albert i companys,aquest cop votarè a MES, però a las generals podeu contar en mí.