Reflexions després de la manifestació de la PDD – Espai Fàbrica\nReflexions després de la manifestació de la PDD\nby .altres · 6 de desembre de 2007\nEl passat 1 de desembre desenes de milers de persones es manifestaven a Barcelona convocades per la PDD. L’equip editor de la Fàbrica hem volgut saber la valoració que diverses organitzacions de l’esquerra independentista i l’esquerra anticapitalista catalana fan de la mobilització, i quines perspectives de futur genera.\nLes organitzacions polítiques a les que ens hem adreçat van adoptar posicions diverses davant de la convocatòria, ja que algunes van adherir-se al manifest mentre que d’altres van preferir no sumar-se a la convocatòria. Les formacions a qui ens hem adreçat són Endavant, l’MDT, Revolta Global, En Lluita, Corrent Roja, les organitzacions juvenils CAJEI i Maulets. Aquests darrers encara no ens han fet arribar les seves respostes, però tant bon punt les rebem les incorporarem a la valoració conjunta.\nAndreu Ginés, d’Endavant (OSAN)\nQuina valoració feu de la manifestació convocada per la PDD el passat 1 de desembre a Barcelona?\nLa valoració del passat 1 de desembre, a l’igual que la de totes les grans manifestacions dels darrers anys a Barcelona (contra la cimera de caps d’estat europeus, contra l’ocupació d’Iraq, contra el transvasament) ha de ser positiva en tant que expressió política dels catalans i catalanes. La societat actual viu una profunda crisi de despolitizació i desmobilització i, per això, tota mobilització mínimament reivindicativa, amb els seus ets i uts, és una bona notícia.\nA què respon segons el vostre parer la massiva participació?\nLa mobilització respon a un malestar evident per una sèrie de circumstàncies que han alterat darrerament la vida els habitants de l’àrea metropolitana de Barcelona (no només el caos de rodalies, sinó també la gran apagada de l’estiu). Això s’ha afegit a un sentiment catalanista que barreja el desengany i l’enuig pel tracte que estem rebent des de Madrid, un cop esvaïts alguns dels miratges de l’anomenada Transició que havien adormit el poble català. Malauradament, però, hui en dia només poden canalitzar aquest malestar els grans partits institucionals, que són els que han fet ús dels seus aparells per aconseguir mobilitzar tanta gent. A l’igual que amb altres grans mobilitzacions passades, sense la intervenció dels aparells d’aquests partits no haguera sigut possible una mobilització tan massiva.\nLa vostra organització va convocar? Per quin motiu?\nDes d’Endavant es va considerar que la convocatòria no reunia els mínims necessaris per a poder-nos afegir com a organització: d’una banda, el plantejament de la manifestació no aprofundia en el problema de les infrastructures, que no és només una manca d’inversions des de Madrid, sinó que també respon a la imposició d’un model ferroviari elitista i, a la llarga, privatitzat. A més, no es desmarcava clarament del model desenvolupista que promouen, entre altres, els socis de l’Entesa de Govern i que prioritza els interessos macroeconòmics per sobre d’altres necessitats més quotidianes, començant pel respecte al medi ambient. Aquest plantejament, alhora que insuficient, obria les portes a la instrumentalització per part dels partits polítics institucionals (com ara està succeint) i això invalidava la convocatòria per a poder difondre-hi el nostre discurs d’una manera mínimament digna.\nD’altra banda, el fet que la convocatòria s’haja fet en clau principatina -malgrat les declaracions dels portaveus del PDD- dificulta molt la nostra identificació amb el sentit de la protesta, i més encara quan està implícit el dret a l’autodeterminació, que per a nosaltres ha d’incloure la territorialitat completa de la nació catalana. Fer passos en clau regionalista en un tema com aquest és, per a nosaltres, un precedent molt perillós.\nCom valoreu el manifest que convocava la manifestació?\nEl manifest és una declaració d’intencions que, a banda de les dues crítiques anteriors, té altres mancances importants: no fa cap referència a la classe política que des d’ací ha callat o, directament, fomentant aquesta submissió a Madrid. No sé fins quin punt és legítim ocultar aquesta realitat per aconseguir una major assistència a la manifestació…\nCom creieu que s’ha de canalitzar aquesta participació massiva? Creieu que justifica i anima a impulsar mobilitzacions que vagin més enllà de l’exigència de més competències?\nAquesta mobilització massiva no tindrà repercussions més enllà que les que els partits institucionals en puguen treure. Per bé que tenen aspectes positius, aquestes grans mobilitzacions no ajuden a enfortir l’esquerra anticapitalista, que més aviat, queda arraconada en elles. Si no hi ha una xarxa social forta capaç de mantenir el pols amb l’Estat i l’oligarquia de manera constant, aquest tipus de mobilitzacions es redueixen a un esdeveniment important. Allò important és construir xarxa social, enfortir les organitzacions de base i obrir escletxes en el sistema actual. De vegades les grans mobilitzacions ens poden servir en aquest camí, això s’ha de valorar en cada cas, però no podem deixar emportar-nos per l’èxit d’aquestes mobilitzacions. La nostra és una feina molt més silenciosa, més dura, del dia a dia i sense cap envoltori espectacular. Aquest tipus de manifestacions no han de condicionar la nostra tasca política.\nQuines conseqüències penseu que tindrà al mobilització en els governs català i espanyol?\nCap. Cap si esperem algun canvi profund en la política d’infraestructures o en les relacions Estat espanyol / Països Catalans. Tot això és, ara per ara, inamovible i és un error crear-se falses expectatives, perquè encara que s’aconseguira alguna cosa puntal, el model actual està lluny de qüestionar-se. I ens podem remetre a exemples del passat: les manifestacions contra l’ocupació d’Iraq aconseguiren, eventualment, que l’Estat espanyol hi retirarà les tropes, però no que aturarà la participació en altres agressions imperialistes; les mobilitzacions contra el Transvasament aconseguiren aturar-lo parcialment (recordem que el transvasament del Xúquer s’està executant!), però no aconseguiren imposar allò que s’ha anomenat una “nova cultura de l’aigua”…\nJoan Rocamora, de l’MDT\nLa nostra valoració és de totes totes positiva. Sense entrar en la guerra de xifres, algunes clarament desorbitades, es pot dir que aquesta mobilització ha superat la del 18 de febrer del 2006. Però sobretot cal destacar que el caràcter independentista d’aquesta manifestació encara ha estat més\nclar, de manera que, a diferència del que va passar el 18 de febrer del 2006, la premsa del règim no ha pogut silenciar aquesta orientació. Aleshores com dissabte es va manifestar una part significativa dels sectors més conscients del nostre poble.\nEn clau interna encara se n’ha de fer una valoració més positiva. El missatge de l’Esquerra Independentista es va fer palès gràcies al bloc encapçalat per la CUP i a la difusió que en van fer altres col·lectius.\nCom el 18 de febrer de l’any passat, s’hi ha mobilitzat gran part dels sectors més conscients de la societat catalana del Principat. Les raons són òbvies, i corresponen a una expressió d’això que s’ha batejat recentment com a “desafecció”. A la contestació de les negacions de caràcter nacional\ns’hi ha sumat el desgavell de les infraestructures, des de les apagades de llum de l’estiu fins als caos ferroviari que encara perdura, passant pel descontentament produït a partir del desballestament gradual dels serveis públics. Així i tot, molts manifestants repetien la convocatòria de l’any passat; es tracta a grans trets d’una “militància” fidel en l’òrbita dels plantejaments independentistes.\nÉs clar que els partits parlamentaris convocants han aportat un contingent important de manifestants. Però el gruix de persones que van seguir la mobilització no responien a les consignes dels partits convocants, sinó que hi acudien més aviat a partir de la crida de la PDD i dels col·lectius pertanyents a la societat civil (un gran nombre al llarg de totes les comarques). Encara que sigui en una escala molt més petita, una altra mostra del que diem és el fet que força persones que van fornir el bloc encapçalat per la CUP no eren militants actius de les organitzacions de l’EI, per bé que es van identificar amb el bloc l’Esquerra Independentista. Tot això malgrat el cert boicot mediàtic que hi va haver a l’entorn d’una convocatòria d’aquestes característiques (massiva, col·lectiva i convocada per un tema social candent).\nL’MDT va considerar que es tractava d’una mobilització davant la qual l’EI no podia deixar passar el tren o amagar el cap sota l’ala. Com en el cas de la del 18 de febrer de 2006, imperava la necessitat tant de ser al costat dels sectors més conscients del nostre poble com d’organitzar una presència clarament independentista i d’esquerres que combatés ideològicament, també al carrer, aquelles opcions que voldrien inúltiment promoure la ‘refundació’ de l’autonomisme en els instants en què aquest es troba en fase terminal. Creiem que l’EI havia de deixar clar que no hi ha futur amb l’autonomisme i estendre els nostres plantejaments, que el conjunt de les classes populars ens volem alliberar i per això caldrà fer passes serioses i valentes cap a la República dels Països Catalans, com etapa necessària per assolir els nostres objectius d’Independència, Socialisme i Alliberament de Gènere.\nDes d’aquestes premisses, el nostre objectiu en donar suport a la manifestació era incidir-hi i promoure el missatge de l’Esquerra Independentista. En qualsevol cas, la nostra convocatòria no partia del proselitisme partidista, sinó des d’una concepció de construcció del moviment.\nD’altra banda, és sabut que el MDT treballa al si de les assemblees de la PDD amb l’objectiu de bastir un moviment transversal de lluita pel Dret a l’Autodeterminació, i s’entén, i és una cosa òbvia i coherent, que també féssim una crida a manifestar-s’hi.\nEra un manifest de mínims. Cal tenir en compte que també l’havien de poder seguir amb comoditat els partits parlamentaris, partícips i gestors del règim social actual. L’esperit d’aquest manifest reivindica els aspectes relacionats amb el Dret a l’Autodeterminació aplicats a les infraestructures. Tenim el Dret a Decidir en allò que ens correspon a nosaltres, col·lectivament, per als nostres interessos com a catalanes i catalans.\nEn qualsevol cas, és un manifest adequat a la reivindicació d’aquesta manifestació, a partir del desori de les infraestructures. És clar que no planteja la defensa i millora dels Serveis Públics, un aspecte en què s’hi podria haver incidit si totes les organitzacions de l’Esquerra Independentista haguéssim treballat conjuntament dins d’aquesta plataforma. Per sort, el fet que els sindicats referencials del nostre moviment (COS i I-CSC) convoquessin la manifestació va evitar que el component social es diluís, cosa que haguessin volgut alguns partits que intenten instrumentalitzar aquesta mena de mobilitzacions.\nCom creieu que s’ha de canalitzar aquesta participació massiva? Creus que justifica i anima a impulsar mobilitzacions que vagin més enllà de l’exigència de més competències?\nÉs el moment de l’organització en molts sentits (estratègic, tàctico-estratègic i tàctic). L’EI té molts reptes organitzatius si vol aspirar a incidir realment sobre aquesta consciència independentista que es va manifestar dissabte, és a dir, si realment vol organitzar-la, l’única manera de consolidar-la i canalitzar-la políticament cap a determinats objectius. No els abordarem tots, però comentarem alguns d’aquests reptes.\nEl primer de tots és tenir un referent polític de masses assumit pels diversos agents del moviment. Des de fa dos anys, insistim que aquest referent ha de ser organitzatiu, mobilitzador i institucional. Perquè una funció fonamental d’aquest referent és organitzar la gent amb 25 anys o més que vol militar i dur a terme una tasca política continuada per assolir els objectius tradicionals del moviment i que, per raons molt diverses, no entrarà a militar en cap de les organitzacions existents, sobretot les de caire més estratègic, que tenen una altra funció. Per tant, aquest referent ha de servir per enquadrar la militància existent i la potencial. L’altra funció és mobilitzar i agitar les classes populars, ja que sense aquesta vessant aquest referent, que forçosament n’ha de tenir una d’institucional, esdevindria a la pràctica un partit del sistema o un partit convencional.\nEn segon lloc, caldria abordar seriosament la qüestió sindical, de manera que, independentment de la seva adscripció sindical, tota la militància del moviment que està duent a terme tasques en aquest àmbit es coordini en estructures d’àmbit territorial.\nEn tercer lloc, cal posar fil a l’agulla sincerament a la construcció d’una organització de dones que impulsi la lluita feminista als Països Catalans a partir de la tasca feta pels col·lectius de dones existents i partint de l’assumpció d’aquests principis pel conjunt de les organitzacions de l’EI.\nEn quart lloc, hi ha la qüestió de les organitzacions estratègiques d’arrel marxista, un altre àmbit on també s’hauria d’imposar la unificació d’estructures.\nEn cinquè lloc, i en un àmbit més tàctic, l’EI ha de saber estar a l’alçada d’un tren que se’ns pot escapar si no hi incidim adequadament. La PDD és una plataforma assembleària i transversal que malda pel Dret a l’Autodeterminació. No la podem concebre ni com un satèl·lit ni com un referent organitzatiu. Per tant, l’hem de continuar potenciant per donar-li un caire més social i remarcant-hi el marc nacional de Països Catalans.\nLes futures mobilitzacions amb aquestes característiques, que fins ara han estat exitoses i han fet recuperar la consciència nacional entre els catalans i les catalanes, seran fruit de les decisions que es prenguin des de la PDD i, sobretot, de la conjuntura política i social que es pugui produir. En tots els casos hem de saber incidir-hi de la millor manera possible. I el que és més important per al conjunt de l’EI, hem de saber estar organitzats perquè tots aquests esforços (en què hi participen nombroses entitats, col·lectius i persones a títol individual) no se’n vagin en orris.\nCreiem que poques, especialment en l’espanyol. Tanmateix, això ens ha de preocupar poc, perquè es tracta d’acumular forces per a un procés de ruptura que durarà anys i, per tant, les conseqüències a curt termini en el govern espanyol i en el de la Generalitat d’amunt són bastant secundàries per al nostre projecte. Sigui com sigui, tot i que els pactes institucionals intentaran “consolar” aquestes reivindicacions amb alguns traspassos, la tasca diària del moviment pel Dret a Decidir ha de continuar amb el nostre suport. Només així avançarem el missatge de la lluita per l’Autodeterminació entre el conjunt de la societat catalana.\nLluís Rabell, de Revolta Global\nÉs indiscutible que, des del punt de vista de la mobilització ciutadana, ha estat un èxit aclaparador. El moviment, però, està travessat per importants contradiccions. L’esquerra social i política s’ha vist ultrapassada per la dreta nacionalista. Malgrat la seva responsabilitat com a força governant durant 23 anys en el subdesenvolupament de la xarxa ferroviària, malgrat el pacte Mas-Zapatero certificant l’escanyament del procés de reforma estatutària… CiU ha aconseguit apropiar-se la bandera del “dret de decidir” i mobilitzar les seves bases. La projecció aconseguida pel nacionalisme conservador és també indiscutible. Els seguicis d’ICV-EUiA o d’ERC foren nombrosos. Tanmateix, aquestes formacions estaven políticament a la defensiva per la seva pertinença al govern de Montilla i per la seva relació amb l’executiu del PSOE en el decurs de tota la legislatura. (La presència de les CUP també va ser notòria; però, en aquest context, encara es tracta més d’una promesa de futur que d’una alternativa consolidada). Aquesta correlació de forces ha tenyit de “pujolisme” la mobilització i n’ha desdibuixat el perfil social. Potser per això alguns comentaristes han parlat de “triomf del sobiranisme”. Però, sota l’ègida de CiU, aquest “sobiranisme” acabaria en la participació de la patronal catalana en la privatització dels serveis traspassats a la Generalitat. Amb el consegüent risc d’un allunyament de les classes treballadores pel que fa a l’horitzó de l’autodeterminació. Per dir-ho d’una manera clàssica, “la lluita per l’hegemonia” està plantejada.\nA l’acumulació de greuges que pateix la ciutadania catalana, tant en les seves condicions de vida quotidiana com en la seva dignitat democràtica. La ministra “antes partía que doblá” ha esdevingut tot un paradigma de la incompetència i la insensibilitat que han caracteritzat sempre el centralisme espanyol. Més enllà de la dificultat per donar-li una expressió política operativa, el desig de prendre en mà el seu propi destí està arrelant en la societat. I, més enllà també de les contradiccions esmentades, el caràcter massiu d’aquesta manifestació – com de la marxa del 18 F – confereix a la gent un innegable sentiment de força.\nSí, varem donar suport a la convocatòria de la PDD des del primer moment i varem treballar pel seu èxit des de les nostres modestes posicions en el moviment sindical, veïnal o associatiu. De fet, en ple desgavell de rodalies, estàvem considerant la possibilitat d’impulsar la formació d’alguna mena de plataforma ciutadana a partir d’algunes forces de l’esquerra sindical – com el Sindicat Ferroviari o la IAC – i de diferents moviments socials. Aleshores va sorgir, per una altra banda, la iniciativa de la PDD… En aquells moments, creiem que era urgent desactivar un discurs – que hem pogut sentir en boca d’algun dirigent d’esquerres – i que assenyalava els assalariats i assalariades de RENFE com a gent hostil o indiferent a l’avanç de l’autogovern… pel fet de defensar les seves condicions laborals. Recordem que, a les acaballes de l’anterior legislatura, el Parlament de Catalunya va adoptar per unanimitat – des del PP fins a ICV-EUiA – una disposició obrint les portes a l’explotació de la futura xarxa ferroviària per part d’operadors privats…\nNo pretenem que la PDD esdevingui un sindicat. Però, en el seu manifest, el tema de les privatitzacions, per exemple, no s’esmentava. I es tracta d’un problema cabdal. Si la classe treballadora té la percepció que traspassos i autogovern comporten una degradació de les condicions laborals, dels drets socials i de la qualitat del servei, podem passar de l’actual desafecció respecte a l’Estat central a un allunyament pel que fa a les reivindicacions nacionals democràtiques de Catalunya. Aquestes només triomfaran si la seva conquesta és percebuda com quelcom d’indestriable del progrés social per a la immensa majoria de la població.\nVet aquí la bona pregunta: i ara què? L’èxit de la manifestació palesa que no hi ha atonia social. Sovint, el potencial de mobilització social no arriba a expressar-se per dificultats polítiques – com ara l’efecte apaivagador dels governs “progressistes” i el desconcert que generen les seves polítiques de tall neoliberal, continuistes de les orientacions clàssiques de la dreta en matèria pressupostària, de sanitat, educació, habitatge, etc. – o per manca d’un marc apropiat. Potser aquesta empenta ajudi a consolidar i enfortir lluites concretes en defensa del territori – com la campanya contra la MAT, el Quart Cinturó o el mateix traçat de l’AVE pel centre de Barcelona… A banda, per descomptat, de la necessària mobilització en favor d’un transport públic de qualitat. Però, d’una manera més general, aquesta mobilització ha fet palesa la profunda crisi de les esquerres. ICV-EUiA, de la mateixa manera que ERC, no han volgut quedar-ne despenjades. Però tampoc tenen una política alternativa al programa del govern d’entesa, el confort del qual no voldrien haver d’abandonar per res del món. ICV ho diu amb claredat: “No volem anar més enllà del marc estatutari”. Doncs bé, aquest “marc” vol dir degradació social, desgavell de serveis i menyspreu polític. Està plantejada la qüestió de la reconstrucció d’una esquerra combativa, anticapitalista i decididament compromesa amb la defensa de les llibertats nacionals.\nAra tot es llegirà en clau electoral, de cara als propers comicis legislatius. ICV i ERC intentaran mostrar un “perfil” propi… però sense qüestionar el social-liberalisme. Zapatero creuarà els dits perquè el descontentament català no es tradueixi en un moviment d’abstenció el proper mes de març. Pel que fa als governs, és més previsible una política de promeses i gestos que no pas una inflexió de les seves orientacions, fortament compromeses amb els grans interessos privats. Està per veure si CiU s’enfila electoralment i acaba esdevenint determinant per a la formació del govern de l’Estat. Per bé que tot això ens afecta, no ens podem perdre en especulacions. El proper Fòrum Social Català pot ser un bon moment de trobada i coordinació dels moviments i de l’esquerra anticapitalista, alternativa i independentista. Tant de bo fóssim capaços d’aprofitar l’avinentesa per teixir acords de col·laboració i de lluita.\nTeo Navarro, de Corrent Roja\nLa participació va estar molt nombrosa, això és indubtable. Cal dir que la convocatòria, tot i el seu plantejament i tal com era previsible, va mobilitzar el sentiment de descontentament i frustració d’amplis sectors de població amb la situació actual de les infraestructures a Catalunya. També s’explica per l’àmplia difusió que va rebre per tota mena de mitjans de comunicació, a la qual cosa no és aliena la participació de partits del govern tripartit i de la pròpia CiU. Els mitjans de comunicació sempre se’n fan un ampli ressò de les activitats i iniciatives vinculades o ben vistes pel poder.\nCom abans hem dit, la convocatòria va estar àmpliament difosa i, a més, ha servit per canalitzar el sentiment d’indignació i frustració d’àmplies capes de població catalana. No únicament amb la degradació de les infraestructures bàsiques, sinó també amb el sentiment d’imposició i discriminació centralistes cap a Catalunya.\nNosaltres no vam convocar i vam fer públic un comunicat amb les raons per les quals no ho feien. Bàsicament perquè consideràvem, i els fets posteriors ens ho han confirmat, que es tractava d’una convocatòria que, pel seu contingut reivindicatiu, estava al servei dels interessos de la burgesia catalana i del tripartit actualment governant. Tot i que les principals forces gestores i garants de l’actual ordre polític i social a Catalunya no hi eren físicament presents (ens referim al PSC-PSOE, els sindicats CCOO i UGT i a la patronal catalana), les reivindicacions principals de la manifestació, tot i que expressades amb més contundència, coincidien amb els seus plantejaments i aspiracions: publicació de les balances fiscals, més autogovern i capacitat de gestió de les infraestructures i més recursos econòmics. En canvi, no hi eren presents cap de les reivindicacions socials vinculades a la classe treballadora i els sectors populars: no a l’AVE, xarxa pública i digna de transport públic…\nEl problema de la convocatòria de la PDD és que, amb l’argument que la participació fos molt àmplia i tothom se sentís identificat, incloia únicament reivindicacions assumibles per les forces representatives i gestores de l’actual estat de coses. Per què no hi ha cap crítica al TGV, una obra faraònica, pagada amb diner públic, un tren elitista, d’un altísisim i negatiu impacte mediambiental, i la inversió en el qual s’ha fet a costa de la necessària millora de la xarxa de rodalies, el tren veritablement popular? Per què no hi ha cap esment de les condicions de precarietat que pateixen els treballadors de les obres del TGV, unes condicions que ja han costat catorze morts? Per què no es vincula la reivindicació de sobirania sobre les infraestructures a l’exigència que tinguin caràcter públic, quan se sap que el projecte que es defensa des del tripartit, un cop traspassades les competències, és el de privatitzar el servei de rodalies i fragmentar-ne la plantilla? En resum, un manifest que vincula les reivindicacions de més sobirania a un plantejament social aliè als interessos de la majoria social, de la classe treballadora catalana.\nLa nostra opinió és que el que cal és construir un plantejament alternatiu que avanci cap a l’alliberament nacional i social, és a dir, que plantegi que tot avenç en la sobirania del nostre poble estigui al servei dels interessos de la majoria social catalana, de la classe treballadora. Si no és així, una vegada més el que estarem fent és fomentar que els treballadors i treballadores acabin essent mà d’obra política de les disputes entre el centralisme espanyolista i el catalanisme burgès. Nosaltres creiem que el descontentament i frustracions actuals s’han de poder transformar en un plantejament conscient i massiu que obri perspectives d’anar avançant cap a l’alliberament nacional i social. I això només serà possible si les forces anticapitalistes som capaces de trobar espais d’acció comuna. Aquesta acció avui és possible, per exemple, en la lluita contra els tancaments i acomiadaments. En el terreny dels drets nacionals, la reivindicació d’autodeterminació pot i ha d’aglutinar a aquelles forces i sectors socials que aposten fermament pel seu exercici i que, sembla evident, que no seran aquelles que han hegemonitzat la manifestació de l’1 de desembre. Dissortadament la proposta de fer una acció unitària antimonàrquica i pels drets nacionals el 6 de desembre –quan el poder actual celebra la constitució monàrquica—no ha quallat. Nosaltres estem convençuts que l’única perspectiva real d’avançar en els drets nacionals passa per vincular la reivindicació del dret d’autodeterminació –que només s’assolirà fent caure la monarquia— a les reivindicacions de la classe treballadora, amb un especial protagonisme dels i les joves, per la seva combativitat i per què no arrosseguen el llast de la transició.\nPer part del govern català, servirà com un element de pressió per obtenir més competències i recursos i per rentar-se la cara davant la població catalana de cara a les pròximes eleccions generals. En Montilla ja s’ha manifestat clarament en aquest sentit. El govern espanyol, per la seva banda, no canviarà gaire el discurs i, en tot cas, intentarà convèncer tothom que les coses van millorant amb l’augment de la inversió… Tot això en el quadre d’un Estatut el futur del qual serà decidit per un Tribunal Constitucional que ja veurem si no planteja una rebaixa del seu esquifit contingut. Ara bé, pel que interessa als treballadors i treballadores catalanes no creiem que la cosa canviï gaire. Els moviments i friccions d’interessos per dalt tindran poca transcendència per baix. Al capdavall, uns i altres comparteixen els mateixos plantejaments neoliberals i estan compromesos en el manteniment de l’actual ordre social i polític. La tasca, doncs, per tots aquells que aspirem a avançar en la transformació social és com actuem com un factor real d’acció i organització del potencial de rebel·lia social que s’expressa de formes variades –per exemple, en la important presència treballadora i jovenil a la manifestació de l’1 de desembre— i que, sense una alternativa real i sòlida, acaba diluint-se o essent instrumentalitzada per les forces perpetuadores del sistema.\nManel Ros, d’En Lluita\nLa valoració que em fem és molt positiva, sobretot si tenim en compte la massiva participació que va haver-hi. El fet que en pràcticament dos anys hagin tingut lloc dues manifestacions massives pel dret a decidir de Catalunya és políticament un avenç respecte a la lluita pels drets nacionals i pel dret a decidir, que no deixa de ser el dret a l’autodeterminació. En aquest cas va ser una bona oportunitat per lligar la necessitat d’uns serveis públics de qualitat i unes bones condicions laborals amb el dret democràtic de qualsevol poble a decidir per ell mateix el seu futur.\nEstà clar que la massiva participació és una resposta a tots els problemes que ha patit Catalunya aquest últims mesos. Des de l’apagada d’aquest estiu fins al desastre de las obres de l’AVE, que han acabat afectant els ja de per sí malmesos trens de rodalies. La privatització y subcontractació ens han portat a aquesta situació que com sempre ha acabat repercutint en la vida de la gent treballadora. A més, molta gent està començant a percebre que l’Estatut aprovat fa dos anys, alhora de la veritat, no ens està servint per millorar ni els serveis públics ni molt menys la capacitat de decidir. Tot això sumat al fet que partits polítics com IC-V, ERC i CiU van mobilitzar les seves bases per la manifestació fan que la manifestació fos massiva. Amb les eleccions generals a prop CiU ha de començar a ser més bel·ligerant amb el Govern de l’Entesa alhora que ERC i IC-V han de començar a desmarcar-se com a forces polítiques independents del tripartit.\nSí, la nostra organització va convocar per la manifestació. Per una banda creiem que s’ha de recolzar una manifestació pel dret a decidir de Catalunya sobre el seu futur i les seves polítiques públiques. Per altra banda era necessari plantejar com a grup de l’esquerra anticapitalista que el problema amb les rodalies i les infraestructures a Catalunya és un problema que sorgeix de les polítiques neoliberals que es porten implementant en aquets país durant dècades, primer amb el governs de CiU i després amb el tripartit. Més enllà de la nostra organització, creiem que era necessari que els diferents grups de l’esquerra radical també dies la seva en la manifestació i es fes visible com alternativa a les polítiques que ens han portat a aquesta situació, tant per part de la dreta catalana com per part del social-liberalisme que representa el govern de l’Entesa.\nAl principi, malgrat que enteníem que era important convocar a la manifestació, no estàvem d’acord en signar un manifest on no es parlava en cap moment de la necessitat d’uns serveis públics de qualitat, més enllà del fet, també important, de poder-los gestionar des de Catalunya. Entenem que els problemes que pateix Catalunya en temes de infraestructures no es solucionaran mai mentre continuïn les privatitzacions i es deixi tot en mans del mercat. Al final i gracies a les organitzacions de l’esquerra radical que estaven treballant activament dins la Plataforma Pel Dret a Decidir, s’hi varen afegir algunes referències a la necessitat d’uns serveis públics de qualitat que ens varen semblar suficients per signar-lo. Malgrat tot, des de el nostre punt de vista, ens hagués agradat que el manifest entres més en el problema de les polítiques neoliberals i les privatitzacions fins al punt que una coalició com CiU no s’hagués atrevit a signar-lo. Un manifest amb un caràcter marcadament social hagués servit també per tenir un lema per la manifestació més enfocat a la necessitat de defensar uns transports públics de qualitat.\nSeria molt important per la lluita dels drets nacionals i socials de Catalunya que d’aquesta manifestació sorgís un moviment prou fort que es pogués canalitzar més enllà d’una manifestació concreta. Però perquè això es dones hauria de ser un moviment que s’organitzés des d’abaix, independentment del Govern de la Generalitat i deixes clar que els drets nacionals de Catalunya han d’anar lligats als drets socials. Ara mateix intentar que la gent continuï mobilitzada als carrers reclamant els seus drets i intentar lligar les reclamacions nacionals i pel dret a l’autodeterminació amb les socials és un primer pas per anar més enllà de l’exigència de simplement tenir més competències.\nLes manifestacions al carrer, sobretot si son massives sempre fan por als governs més enllà de si tenen unes conseqüències immediates o no, el fet de sortir al carrer ja implica en si mateix la idea d’estar més o menys pressionant al govern perquè faci quelcom. Per molt que ho vulguin dissimular tant el govern català com espanyol no poden ignorar el fet que tanta gent surti al carrer, sobretot si tenim en compte que falta poc per les eleccions generals. Per desgracia no podem esperar res de uns governs que amb les seves polítiques neoliberals han estat els causants de la situació actual. Per nosaltres tot el que està passant darrerament fa més palesa que mai la necessitat de construir entre totes les forces de l’esquerra independentista i anticapitalista una alternativa unitària que planti cara a tots aquests governs i que plantegi clarament la necessitat de lluitar pel dret a l’autodeterminació, però també la necessitat d’unir això a la lluita pels drets socials de tots i totes.\nXavier Gispert, de la CAJEI\nCrec que aquesta manifestació passarà com una anècdota més en la història del joc polític al nostre país, ni més ni menys. Passarà com han passat moltes de les manifestacions contra la guerra de l’Irak, o com va passar l’última manifestació de la PDD. És a dir, sense conseqüències reals ni incidència social a llarg termini. No serem nosaltres els qui neguem els efectes positius i transformadors de sortir el carrer i de mobilitzar-se col·lectivament, però si que cal fer una reflexió sobre el vertader rerafons i l’artificialitat d’aquestes mobilitzacions. Igual que el marketing polític aconsegueix mobilitzar milions de ciutadans en les conteses electorals cada quatre anys, en aquest cas s’ha fet sortir la gent el carrer. Però no hi ha una autèntica base organitzativa, ni estratègica de caràcter transformador. Per desgràcia, sentiments i reivindicacions legítimes i revolucionàries estan sent promoguts i instrumentalitzats per l’oportunisme polític de la dreta catalana, que al final és qui es vanagloria i s’apodera d’aquestes mobilitzacions.\nA diverses raons, però era més que previsible. La dreta catalana té un poder econòmic i mediàtic gairebé hegemònic al Principat, i l’ha aprofitat fins a les últimes conseqüències. Aquesta mobilització és, en últim terme, una peça més de la partida que s’està jugant al Parlament de Catalunya per tal d’aconseguir les competències en infrastructures.\nDe fet, curiosament, l’1-D vàrem poder veure centenars de milers de persones d’esperit progressista, gent d’esquerres, fins i tot militants revolucionaris i sectors de l’Esquerra Independentista, manifestant-se al costat dels màxims representants de la patronal catalana i de la classe política que ens ha condemnat a l’actual estat de divisió i negació nacionals.\nCom hem arribat fins aquest punt? No creiem, ni molt menys, que ni la PDD ni les organitzacions que li donen suport hagin manipulat res. Senzillament, hi ha hagut un error d’interpretació d’aquestes mobilitzacions. Bona part de l’èxit de la PDD ha sigut gràcies al recolzament actiu i interessat de la patronal i la dreta catalanes. I aquests són, precisament, els enemics del nostre poble. Què està passant? L’Esquerra Independentista no podem seguir bolcant esforços amollant-nos als ritmes de reivindicació nacional ni de CiU ni d’ERC que, al final, només cerquen almoina.\nPer acabar, dir que aquesta massiva participació és, sens dubte, satisfactòria, senzillament perquè ens mostra un cop més que el poble català és viu, i que si som capaces de fer arribar la veu de la protesta i de la reivindicació al nostre poble, aquest respondrà.\nAra el que s’ha de valorar és la petjada que deixa una mobilització així. Sortir al carrer ha de ser l’expressió pública d’una voluntat d’avançar que es viu als barris i ciutats dels Països Catalans. No podem gastar cartutxos en mobilitzacions efímeres que sota el paraigües de l’autodeterminació només serveixin per pressionar al PSC i a Madird a l’hora de negociar unes determinades competències.\nNo vam convocar, i podríem haver-ho fet. Però l’única raó possible per convocar l’1-D hagués estat el prendre una decisió estratègica per extreure un rèdit polític: podríem haver anat a la manifestació amb la nostra propaganda i amb el nostre discurs, fent-nos visualitzar entre tota la gent jove que s’hi va aplegar. Però no estem disposades a donar més propaganda a un discurs que considerem interessat, demagog i molt, molt perillós.\nPrecisament el manifest és una mostra claríssima del perillós discurs que finalment s’ha articulat al voltant de la PDD. A través d’un discurs que proclama el dret a decidir de la nació catalana es crea un clima de reivindicacions genèriques que evita a tota costa la interpretació transversal i revolucionària de l’Autodeterminació com a punt de partida del dret a decidir, així com el reconeixement dels Països Catalans, que queden exclosos de tota reivindicació política.\nÉs molt legítim partir d’un problema real, com el de les infrastructures (que també vivim en altres regions dels Països Catalans) per oferir solucions reals i més àmplies, com ho és el dret a decidir del nostre poble. Però és que al manifest de la PDD ens trobem amb el cas contrari. A partir de la defensa del “dret a decidir” i de “la nació catalana”, ambdós conceptes sense més concreció, s’acaba per reivindicar només el traspàs de les competències de la xarxa ferroviària per la Generalitat de Catalunya. S’inverteix el discurs i es buida de contingut el dret a decidir del poble català.\nI el que més repugna -i cal dir-ho així de clar: repugna!- és que parlem d’infrastrucutres i que no abordem el principal problema, l’arrel de la qüestió: la progressiva liberalització de tots els sectors estratègics de la nostra societat. Si les infrastructures del Principat, de Mallorca o de València no funcionen no és només per culpa de Madrid. És també, i sobretot, per una concepció del transport més encaminada cap al progrés econòmic dins l’Europa capitalista occidental que cap al benestar i l’equilibri col·lectius. D’un projecte com el TAV no es pot negar que reportarà grans beneficis econòmics a les butxaques més ben farcides del nostre país. Però tampoc es pot negar que es farà a costa de destruir el nostre territori i sense aportar res a la cohesió econòmica, social i cultural dels homes i les dones dels Països Catalans.\nLa PDD té el potencial per ser un gran projecte de país, perquè reivindicar el dret a decidir com el camí cap a l’eradicació de qualsevol imposició és, sens dubte, un gran encert. Però això és tan evident com que el dret a decidir no té cap futur si no es defineix el “qui decideix” ni el “com es decideix”. Per això, la “canalització d’aquesta participació massiva” passa per definir qui som els Països Catalans i quines eines tenim per decidir el nostre futur.\nEl dret a decidir no pot passar per seguir demanant almoina a Madrid. Això ni és construir els Països Catalans ni és transformar res. La nostra tasca sobiranista no es pot limitar a fer una manifestació un cop l’any. Les mobilitzacions són eines de pressió social molt útils sempre que parteixin d’una voluntat transformadora real. Per tant, plantegem-nos quins poden ser els nostres aliats en aquest camí i fem una aposta clara d’unitat i mobilització, com considero que l’Esquerra Independentista ja comença a fer malgrat el camí que encara ens queda per recórrer.\nDepèn de com actuï ara la PDD. Amb la crisi de l’Estatut del Principat i la més que probable censura del Tribunal Constitucional espanyol no seria estrany que la PDD tornés a situar-se en un escenari depenent dels debats interns del Parlament de Catalunya.\nVeure milers de persones al carrer protestant per la penosa gestió de les infrastructures del Principat i alhora cridant independència no li deu fer gaire gràcia ni al president espanyol Rodríguez Zapatero ni a la sucursal encapçalada per Montilla. Més que res, per les conseqüències que pot tenir al Parlament de Catalunya, que després és qui negociarà amb Madrid.\nCom més a prop tinguem els centres de gestió de les nostres vides, millor. Però al final, i pel que fa el futur de les nostres infrastructures, el perill de privatització i submissió a interessos privats és una realitat més que presumible, també, amb les competències transferides.\nPel que fa al possible procés de transferència de les competències en matèria d’infrastructures al Principat, el Govern espanyol ara té un aliat més que fidel a la presidència de la Generalitat. I per la resta de governs catalans que poden negociar amb Madrid, no crec que aquesta mobilització hagi tingut el més mínim efecte, perquè tampoc era el seu objectiu.\nSortim de l’atzucac. Apunts per entendre la disjuntiva “Mas o març”.\n23 de desembre de 1015\nby Quim Roca · Published 23 de desembre de 1015\nReflexions sobre el Referèndum d’independència\nby Tariq Ali · Published 5 de setembre de 2014\nNext story L’expropiació i la nova llei de l’habitatge\nPrevious story L’hora de les crítiques


Educació analitza 207 propostes de modificació de jornada escolar i autoritza a 70 centres a continuar amb la segona fase del procés | Valencia Extra\nLa Conselleria d’Educació, Recerca, Cultura i Esport, a través, de la direcció general de Política Educativa, ha analitzat 207 propostes dels centres educatius que s’han acollit al procés d’autorització d’un Pla Específic d’Organització de la Jornada Escolar per a segon cicle d’Educació Infantil, Educació Primària i Educació Especial.\nEn total han estat 329 els centres que han presentat projectes sol·licitant un canvi de jornada escolar, dels quals 262 corresponen a la província d’Alacant, 15 a la de Castelló i 52 a la de València.\nAixí mateix, la Conselleria ha denegat 6 dels projectes analitzats, per no complir amb els requisits exigits i ha demanat a 131 centres que completen o esmenen la informació que han aportat. Per a això, els centres públics disposaran de 7 dies hàbils i els centres concertats de 10, a explicar des del dia de la notificació per part de l’administració.\nDels 70 projectes acceptats, 68 corresponen a la província d’Alacant i 2 a la de València i de les propostes denegades, 4 corresponen a la província d’Alacant, 1 a la de Castelló i 1 a la de València.\nA més, del total dels 131 projectes remesos pels centres i que estan pendent de completar documentació, 128 corresponen a la província d’Alacant i 3 a la de Castelló.\nLa Conselleria d’Educació té previst finalitzar aquesta setmana el procés d’avaluació de les 122 propostes que estan pendents d’anàlisis.\nCal recordar que el procediment es va iniciar amb les sol·licituds remeses pels centres a les diferents direccions territorials. Posteriorment, s’han realitzat els informes de la Inspecció que han estat remesos per la Direcció territorial, al costat de la resta de documentació, a la direcció general de Política Educativa de la Conselleria.\nAquesta adreça ha anat informant els centres educatius, a través d’una resolució, de l’autorització o no per iniciar el procés de consulta a les famílies. En aquests moments encara no ha conclòs la fase d’avaluació per part de la direcció general.\nUna vegada conclosa aquesta fase i remeses totes les resolucions, els centres podran publicar el cens provisional fins al 8 de setembre i procedir a informar a les famílies sobre la celebració de la consulta. De manera extraordinària, en aquelles poblacions en què el dia 8 siga festiu, el termini es prorroga fins a l’endemà lectiu. La publicació del cens definitiu es produirà 48 hores després de la publicació del cens provisional.\nUna vegada enviats els resultats de la consulta a la conselleria, el director general de Política Educativa dictarà, entre el 19 i el 23 de setembre, l’autorització definitiva perquè cadascun dels centres educatius aplicació el Pla Específic d’Organització de la Jornada Escolar que ha presentat. Les modificacions es podran engegar a partir d’octubre, i coincidiran amb el canvi de l’horari habitual de tot el curs.


Va nàixer Jesús en desembre? | Què diu la Bíblia\nVa nàixer Jesús en desembre?\nLA PARAULA de Déu no diu quan va nàixer Jesús, però ens dóna raons de pes per a concloure que no va nàixer al mes de desembre.\nPensa per un moment en la temperatura que fa a eixes altures de l’any a Betlem, on va nàixer Jesús. El mes jueu de quisleu (que correspon a novembre/desembre) es caracteritzava pel fred i la pluja. El mes següent era el de tevet (que correspon a desembre/gener). En este mes es registraven les temperatures més baixes de tot l’any. Fins i tot podia nevar als cims de les muntanyes. Vegem què diu la Bíblia sobre el clima d’aquella regió.\nL’escriptor bíblic Esdres indica que quisleu era, de fet, un mes conegut pel temps fred i plujós. Després de dir que una multitud es va reunir a Jerusalem “el vint del mes novè [quisleu]”, Esdres explica que la gent estava “tremolant [...] per la pluja que queia”. Respecte al temps que feia durant eixa època de l’any, la multitud va dir: “Som a l’estació de les pluges: no ens podem quedar més a la intempèrie” (Esdres 10:9, 13; Jeremies 36:22). No ens estranya que els pastors d’aquella part del món s’asseguraren que els seus ramats no passaren la nit al ras en ple desembre.\nNo obstant això, la Bíblia explica que, la nit que va nàixer Jesús, els pastors passaven la nit als camps cuidant dels seus ramats. De fet, l’escriptor bíblic Lluc indica que, en eixa època de l’any, els pastors “vivien al ras i de nit es rellevaven per guardar el seu ramat” prop de Betlem (Lluc 2:8-12). Fixa’t que diu que els pastors vivien al ras, no que eixien fora durant el dia. Tenien els ramats al camp durant la nit. ¿Et quadra esta descripció de vida a camp ras amb el temps fred i plujós de Betlem al desembre? De cap manera! Per tant, les circumstàncies que van rodejar el naixement de Jesús indiquen que no va nàixer en desembre. *\nLa Paraula de Déu ens diu el moment exacte de la mort de Jesús, però dóna molt poca informació sobre el seu naixement. Açò ens recorda les paraules del rei Salomó: “Una bona fama és millor que un bon perfum, i el dia de la mort, millor que el del naixement” (Eclesiastés 7:1). Llavors, no ens sorprén que la Bíblia done tants detalls del ministeri i la mort de Jesús, però ens en done tan pocs sobre el moment del seu naixement.\nQuan Jesús va nàixer, els pastors i els seus ramats passaven la nit al ras\n^ § 1 Si vols més informació, consulta les pàgines 111 a 114 del llibre Razonamiento a partir de las Escrituras, editat pels Testimonis de Jehovà.\nEncara que molts saben l’origen del Nadal, el celebren. T’agradaria saber per què els testimonis de Jehovà no ho fan?\nCompartix Compartix Va nàixer Jesús en desembre?\nQuan va nàixer Jesús?


Tres consells per triar la seva marca: Branding | 5 minutos\nTres consells per triar la seva marca\nCada any a França, es presenten prop de 100.000 noms de marca L’Institut Nacional de Propietat Industrial (INPI). Per ser capaç de distingir-se sense arriscar-se al “Bad Buzz”, és més curós: si un té els mitjans – utilitzar una agència de “nomenament” per ser assessorada al nom de la seva marca. Consells de Marcel Botton, fundador del nomen, i Julien Mechin, cofundador de l’agència de Creads.\n# 1 trencar els codis\n“Una bona marca es nota i destaca . Els estudis mostren que, de mitjana, un francès té 2.000 noms de marca, cal tenir èxit en convertir-se en el següent “, diu Marcel Botton, el fundador de Nomen. Julien Mechin comparteix la seva opinió i llisca un exemple especialment il·lustrador. “Voleu llançar una marca de xocolata. La xocolata és de color marró, de manera que la vostra marca ha de reprendre aquest codi allà. O dius: la meva tauleta, serà violeta. I es dirà milka”, detalla el fundador de CREDAS. Els dos especialistes també coincideixen amb les tendències de la denominació: Trucar a una agència de “nomenament”, incloent-hi la “K”, les noves tendències són l’ús de noms i seqüència de lletres improbables, de vegades de 2 o 3 consonants immediatament. “Heu de crear un accident de so i gràfic”, resumeix Marcel Botton. Aneu amb compte, però no fer res. “Una gran empresa que vol llançar una nova marca tindrà més restriccions legals”, diu Julien Mechin. Per tant, una marca no pot ser enganyosa ni falsa. És en aquest sentit que la marca BIO de Danone havia de ser rebatejada a Activia sota la restricció d’una directiva europea.\n# 2 Definiu les seves prioritats\nque cada nou client sol·licita a un Naming Agency? “Una marca pronunciada nom a tot arreu, que transmet la idea d’una bugaderia que al mateix temps respecta el medi ambient, però lava en profunditat, eficient però no estimada, en sis lletres màxim”, detalls Marcel Botton en un somriure. Evidentment, és impossible, i els dos experts s’enfronten molt regularment a aquestes demandes malicioses. El seu paper ja no és només creatiu, sinó que té més consells. Primer error important per evitar: una marca massa descriptiva, que es tanca en una activitat i un territori. “El dia que el lliscament francès voldrà vendre mitjons o proporcionar-se a Itàlia, es tornarà a complicar per a ells”, va predir Marcel Botton. Segon error: ser massa afirmatiu. “Si una marca diu: Sóc verd, ningú no ho creurà. No siguis perentori, però multipliqueu les ulleres per fer que els consumidors entenguin”, diu l’especialista.\n# 3 Comproveu el significat en altres idiomes\nEl canvi de dimensió d’una empresa sovint implica el desenvolupament de la seva marca internacional. Si de vegades és simplement trobar un nom menys franco-francès, com “la forquilla” que és simplement reconeguda “La forquilla”, l’atenció a l’elecció de les paraules … “Els sabaters són el pitjor paviment. Cotxe en francès, la nostra Nom, nomen, va bé, però en anglès, llegeix “No homes”, que tenen regularitat a algunes històries … “, prefereix riure avui el seu fundador. L’anglès és, òbviament, la llengua sobre la qual es concentren totes les atencions, amb detalls subtils de vegades. “Si vols una marca que sigui un nom, has de tenir cura. En francès, Bénédicte és un nom femení, Nicolas un nom masculí. En anglès, Benedict i Nicola, és el contrari”, diu Marcel Botton. Si la companyia ja és internacional i vol llançar una nova marca, un bon truc és utilitzar … números. “Els números àrabs s’utilitzen a tot el món. Banc en línia N26 o Chanel número 5, de manera que es pot llegir a tot arreu”, conclou Marcel Botton.


Científics emprenedors, al Parc Científic de la Universitat | infouniversitat\nCientífics emprenedors, al Parc Científic de la Universitat\nPosted by Redacció on 9 novembre 2012 in Ciència, Ocupació · 0 Comments\nLa Universitat de València, a través del Parc Científic i en col·laboració amb Adeit i la Fundació InnDEA València, ha organitzat el Primer Congrés Nacional de Científics Emprenedors. La cita es desenvolupa sota el lema From Science to business.\nMés de dos-cents congressistes, huitanta ponències i comunicacions orals i les més de cinquanta empreses assistents a aquest Primer Congrés Nacional de Científics Emprenedors donen mostra de la necessitat d’una trobada de gran importància en l’àmbit científic i empresarial.\nAquest congrés, que se celebra per primera vegada a Espanya, es presenta amb una particularitat, que és l’aposta per l’aplicació de la ciència al món empresarial. Sorgeix com una oportunitat perquè professors i investigadors puguen obrir-se un determinat camp en el món empresarial. Els participants en les ponències i taules redones analitzen els reptes, les oportunitats i els obstacles que es generen davant la creació i el desenvolupament d’una empresa científica.\nTags: Científics emprenedors, Parc Científic\nPrevious Post El periodista Pere Miquel Campos dedica el Premi Vicent Ventura als companys de RTVV afectats per l’ERO Article següent Tractaments personalitzats per a combatre malalties com ara el càncer


Speed-Café Networking amb UVocupació\nComptar amb una agència de col·locació i amb un servei d'assessorament en la contractació de personal són dos de les prestacions per a empreses que ofereix l'àrea UVocupació de la Universitat de València. A més, disposa d'un directori d'empreses on es recullen les dades d'accés dels responsables de Recursos Humans de la companyia, la qual cosa facilita l'autocandidatura dels usuaris.\nPer a conéixer de prop aquests serveis i poder traslladar als seus responsables les necessitats reals de les empreses instal·lades en el Parc Científic, el divendres 25 de gener comptarem amb la presència de la seua directora, Marisol Quintanilla, en un nou Speed-Café Networking.\nParal·lelament, es presentaran als assistents quatre de les noves empreses que han arribat recentment al PCUV. No oblides les teues targetes per si trobes entre els participants un nou client, proveïdor o soci, al qual t'uneix, com a mínim, una oferta innovadora.\nEl format del desdejuni serà el següent:\n9.20-9:45h Comunicació de Marisol *Quintanilla, directora d'UV *Ocupació\n9.45-9:55h Torn de preguntes\n9.55-10:25h Presentació de quatre noves empreses\nNo perdes aquesta oportunitat de relacionar-te amb les empreses amb les quals convius i saber dels seus últims desenvolupaments! Per assistir tan sols has de fer clic en l'enllaç que trobes al final de l'esdeveniment creat en ESPAI PCUV: https://www.pcuv.es/va/intranet/eventos


AMPA CEIP Guillem d'Entença: d’abril 2013\nCONVOCATORIA DE TANCAMENT I ASSEMBLEA INFORMATIVA\nDijous 2 de maig a les 20:00 TANCAMENT I ASSEMBLEA INFORMATIVA\nLes Associacions de Mares i Pares d’Alumnes dels Col·legis públics Pare Jofré i Guillem d’Entença us convoquen a una assemblea informativa sobre la implantació de la LOMQE (Llei Orgànica per a la Millora de la Qualitat Educativa) i posterior tancament que es farà el dia 2 de maig al Pare Jofré. Aquesta convocatòria es fa extensiva a tota la comunitat educativa (pares, mares, professorat i alumnes) i aprofitarem l’ocasió per a debatre la situació actual del sistema educatiu, com ara l’augment del nombre d’alumnes per aula i la reducció de plantilles per al curs pròxim.\nUs esperem el dia 2 de maig al Col·legi Pare Jofré. L’assemblea es farà a les 20:00h i romandrem al centre fins a les 22:30 aproximadament.\nLas Asociaciones de Madres i Padres de Alumnos de los colegios públicos Pare Jofré y Guillem d’Entença os convocan a la asamblea informativa sobre la implantación de la LOMCE (Ley Orgánica para la Mejora de la Calidad Educativa) i posterior encierro que se harán el día 2 de mayo en el Pare Jofré. Esta convocatoria se hace extensiva a toda la comunidad educativa (padres, madres, profesorado y alumnos) y aprovecharemos la ocasión para debatir la situación actual del sistema educativo, como por ejemplo el aumento del número de alumnos por aula y la reducción de plantillas para el próximo curso.\nOs esperamos el día 2 de mayo en el Colegio Pare Jofré. La asamblea se hará a las 20:00 h y permaneceremos en el centro hasta las 22:30 aproximadamente.\nAMPAs dels C.P. Pare Jofré i C.P. Guillem d’Entença\nPublicat per Ampa C.P. Guillem D'Entença a 29.4.13 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEscola de mares i pares: motivació des de casa\nEscola de mares i pares: xerrada sobre motivació des de casa\nData: divendres 26 d’abril 2013\nLloc: Aula Audiovisuals de l’edifici terracota\nEl curs de motivació des de casa està destinat a mares i pares d'alumnat d'Infantil, Primària i de l'ESO.\nLa motivació és la palanca que mou tota conducta, la qual cosa ens permet provocar canvis tant a nivell escolar com en la vida en general. És un conjunt de processos que activen, dirigeixen i fan que persistim en la nostra conducta.\nL'estudi, com qualsevol altra conducta, necessita ser estimulat perquè s'establisca i es mantinga. Dotar als pares i mares d'eines adequades per a motivar als seus fills/es al fet que estudien a casa afavorirà que persistisquen en les seues metes, toleren millor la frustració i, en definitiva, adquirisquen una actitud positiva cap a l'estudi i una motivació orientada a l'assoliment.\nLa coordinació del curs és a càrrec de Sara Lacomba Piqueras, llicenciada en Psicologia, amb experiència en reforç socioeducatiu i atenció a alumnat amb necessitats educatives especials.\nImatge obtinguda del blog http://miblogeducacionysociedadsonia.blogspot.com.es\nPublicat per Ampa C.P. Guillem D'Entença a 23.4.13 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\n21 d'abril: Trobada d'Escoles en Valencià en Alboraia\nEl diumenge dia 21 les escoles en valencià de l'Horta Nord tenim una cita a Alboraia: la Trobada anual d'escoles en valencià.\nÉs un dia en el que es revindica, dins d'un ambient festiu, el compromís amb la llengua valenciana, i on estan representades escoles i organitzacions que reivindiquen la promoció i ús del valencià.\nLes famílies que comprareu paperetes per a la Trobada ja teniu la carpeta que conté la revista Tornallom amb tota la informació sobre les activitats que es realitzaran, el plànol de situació, recorregut de la cercavila, etc.\nAcí teniu els enllaços a la web d'Escola Valenciana i la revista Tornallom en format digital.\nSi voleu afegir-vos a la cercavila, el nostre cole ix des del CEIP Cervantes, i acabarem tots al "parc de les vies".\nS'habiliten zones d'aparcament per als visitants però és recomanable anar en transport púbic. La parada de metro Alboraia-Peris Aragó queda molt prop del lloc dels tallers.\nPublicat per Ampa C.P. Guillem D'Entença a 16.4.13 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Trobada d'Escoles en Valencià\n5ª Fireta d’Intercanvi de Llibres\nAmb motiu del Dia del Llibre (23 d’abril), l’AMPA organitza la 5ª Fireta d’Intercanvi de Llibres.\nRecordem el seu funcionament:\nFins al 17 d’abril, els xiquets interessats a participar portaran a classe 1 o 2 llibres, d'aquells que ja han llegit moltes vegades, que ja s’han quedat "xicotets", o senzillament que tenen ganes de canviar. Per cada llibre rebran un val. És important que els llibres estiguen en bon estat. El dia de la Fireta acudiran a les “paradetes de llibres” amb el seu val per a canviar-lo per un altre llibre\nAquesta activitat té tres objectius: fomentar el gust per la lectura i l’estima pels llibres; fomentar la solidaritat, pel fet de compartir; i donar un missatge "ecològic": aquell llibre que ja no llegim o ja no ens interessa no és necessari arraconar-lo. Aquest llibre pot tindre un altra vida.\nTambé és important donar als xiquets l'oportunitat de triar el llibre que més els agrada, que tinguen autonomia de prendre aquesta decisió per ells mateixos.\nVolem insistir en que els llibres estiguen en bon estat. Els llibres deteriorats (ratllats, amb fulles arrencades, amb les tapes trencades, enganxines posades, etc.) es descarten en una tria inicial. La major part dels llibres que ens arriben estan molt bé conservats i els xiquets que els han portat es mereixen poder triar un en les mateixes condicions.\nAnimeu als vostres fills a participar! Sempre queden contents amb el seu llibre “nou”.\nPublicat per Ampa C.P. Guillem D'Entença a 15.4.13 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Activitats culturals, Fireta\nJa estem en el tercer trimestre del curs. Aquest mes d’abril tenim un calendari carregat d’activitats, així que després de les vacances reprenem la marxa i continuem amb els projectes i activitats que tenim entre mans. Els primers que vindran són:\nTrobada d’Escoles en Valencià: Alboraia, 21 d’abril. Les persones encarregades d’aquesta activitat han anat a les reunions de la coordinadora comarcal de l’Horta Nord de les Trobades durant tot el curs, juntament amb les mestres. Hem posat a la venda les samarretes de la trobada. S’està en comunicació amb el professorat i el dia de la Trobada col·laborem en el taller que prepara el nostre col·legi.\nFireta d’Intercanvi de llibres: Dia del llibre, 23 d’abril. Esteu a punt de rebre la circular convocant als xiquets a la cinquena fireta del llibre. És una de les activitats més estimades per nosaltres (i una de les que dóna més feina!). Ja hem explicat anteriorment en què consisteix, però porta un treball previ: reunions per a coordinar-nos amb la direcció del centre, recollida i classificació dels llibres, i estada en les paradetes dels llibres el mateix dia 23.\nEn els propers dies donarem més detalls sobre la Trobada, però ja la podeu apuntar a l'agenda per al diumenge vinent.\nPublicat per Ampa C.P. Guillem D'Entença a 12.4.13 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\n21 d'abril: Trobada d'Escoles en Valencià en Albor...


Eric Pickersgill, el fotògraf que esborra els mòbils de les seves imatges\nL'ICEC estrena ajudes al còmic en català, a la creació de podcasts i a projectes de realitat virtual\tL'ICEC estrena ajudes al còmic en català, a la creació de podcasts i a projectes de realitat virtual\nEls onze carnavals que no us podeu deixar perdre aquest 2020\tEls onze carnavals que no us podeu deixar perdre aquest 2020\nQuan anem pel carrer, al metro o l’autobús; quan som al bars, al parc, a casa… Pertot arreu, la presència de gent mirant el mòbil és absoluta. El fotògraf nord-americà Eric Pickersgill l’atreia molt, aquesta realitat, fins el punt que va decidir de començar a fotografiar individus, parelles i grups enganxats a la pantalla del telèfon, la pissarreta o la videoconsola, i posteriorment esborrar de la imatge tots aquests dispositius mòbils.\nEl resultat és una sèrie de fotografies plenes de persones amb posicions i posats estranys i aïllades les unes de les altres malgrat la proximitat física.\n‘Removed’, com es diu la sèrie, permet de comprovar gràficament com l’atracció per les petites pantalles ens pot impedir, sovint, de contemplar entorns preciosos o d’establir relació amb els qui ens envolten: ‘Són les implicacions socials i físiques’ de l’omnipresència del mòbil, avisa l’autor.


La CUP alerta que el conflicte laboral de Reus Transport Públic pot esclatar a pocs dies de l’inici del curs escolar » Candidatura d'Unitat Popular - Reus\nLa CUP alerta que el conflicte laboral de Reus Transport Públic pot esclatar a pocs dies de l’inici del curs escolar\nLa formació anticapitalista lamenta la passivitat de la direcció de l’empresa municipal i avisa que “cal actuar per tal que no esdevingui en un conflicte més greu”\nConciliació horària familiar, un horari i quadrants acordats, lavabos disponibles per als conductors o transparència en les nòmines. Aquestes són alguns dels drets laborals que els treballadors de Reus Transport Públic reclamem des d’inicis d’any. La regidora de la CUP Mònica Pàmies explica que «el fet que l’empresa demani als treballadors recuperar les hores que no s’han fet durant el confinament ha fet esclatar el conflicte».\nLa regidora també ha explicat que durant les darreres setmanes el comitè d’empresa ha intentat reunir-se sense èxit amb diferents agents responsables. «Tant el gerent de l’empresa, el Sr. Adserà, com el cap de recursos humans, el Sr. Escoda, no els van atendre», reclama. Segons Pàmies, el comitè d’empresa hauria intentat contactar amb l’alcalde Pellicer, absent per vacances, quan era alcalde accidental Daniel Rubio, regidor de Recursos Humans, que tampoc els va atendre. La cupaire alerta que el malestar entre els treballadors ha anat augmentant i afegeix, «un conflicte que pot esclatar en un moment delicat com és l’inici del curs escolar».\nPàmies denuncia, a més, que des del Consell d’Administració no s’hagi fet cap traspàs d’aquesta problemàtica i que fa mesos que s’hauria d’haver convocat una reunió. En clau propositiva, la regidora demana una convocatòria urgent d’un Consell d’Administració monogràfic on hi participi directament el comitè d’empresa i pugui exposar el conflicte. També demana una major transparència de les decisions que se’n derivin cap els treballadors i apunta, «creiem que hi ha un greu problema de comunicació entre la direcció i la plantilla». Finalment, Pàmies demana que s’hi estableixin uns quadrants i horaris clars acordats entre els treballadors, que és una de les principals peticions dels conductors de l’empresa.\n« La ciutat de Reus, més bruta que mai\nLa CUP proposa una comissió de seguiment pel curs escolar excepcional a la ciutat de Reus »


SCOTT HAMILTON & TONI SOLÀ QUINTET @ JAMBOREE (Barcelona) - 25/01/2020 - Concierto - Agenda de Conciertos de Catalunya\nrecomendar SCOTT HAMILTON & TONI SOLÀ QUINTET\nScott Hamilton saxo tenor, Toni Solà saxo tenor, Gerard Nieto piano, Ignasi González contrabaix, Xavi Hinojosa bateria.\nNascut a Providence l’any 1954, el saxofonista Scott Hamilton és un vers lliure en l’escena del jazz internacional. El seu so preserva la tradició del mainstream que van patentar referents com Benny Golson i Roy Eldridge. Per la història queden els seus discos amb el mite del saxo baríton Gerry Mulligan, entre altres proeses. Ell és, de fet, una autèntica llegenda viva del jazz. Al Jamboree, a més, és retrobarà amb Toni Solà, un dels millors saxofonistes tenors de la nostra escena. Aquest és, doncs, un encontre d’alta volada, una oportunitat única per a gaudir del jazz més autèntic.


La Cuina de la Isabel: d’agost 2013\n500 grams d'espinac fresc\nAmb un recipient apte per anar al microones, courem les fulles d'espinacs netes i escorregudes, les courem durant 3 minuts i reservem.\nBatrem les llesques de pa per separat, 1 llesca, 2 ous i 1/2 got de llet (100 ml.) i 1 llesca, 2 ous, i la resta de llet i reservem.\nEls cigrons els passem per la batedora amb 1 grill d'all i una mica de comí molgut i una mescla del pa.\nFem lo mateix amb els espinacs i una vegada batuts afegim uns quants pinyonets torrats.\nCol.loquem amb un motlle de silicona (apte per anar al micro), primer la crema d'espinacs i sobre la de cigrons, posarem sobre el plat del micro, el motlle i courem 8 minuts al 100% de potencia, deixem reposar 2 minuts i tornem a coure 3 minuts més.\nComprovar sigui cuit, si cal posem 1 minut més.\nDesemmotlle tebi, i cobrir amb els allets tendres o cebetes petites i la resta de pinyonets, passat per la paella.\nEs pot servir fred o amb salsa de tomàquet i formatge gratinat.\nPublicat per ISABEL a 21:23 6 comentaris:\nAquesta coca es ideal per fer improvitzasions, quan venen amics a prendre cafè....\nSi tenim a casa una massa de pizza industrial o una feta per nosaltres al congelador, tant sol tenim que treure-la i fer-la com ara us explico.\nLa base de massa per fer pizza\nEstirar la massa ben fina, donant forma allargada i estreta. Aproximadament 30x 7 cm.\nPinteu-la amb un pinzell amb l'oli . Empolvore-ho amb sucre i repartir per sobre els pinyons.\nFiqueu al forn calent a 200º durant uns 12 minuts, fins que quedi daurada (vigile-ho que o es cremi).\nTraieu-la del forn i tot seguit, ruixeu generosament amb anís.\nL'anís li dona la textura de vidre.\nJa teniu, un bon acompanyant d'un cafè, gelat, té...........\nA l'entrada de pizza de carbassó, trobaren les mides per fer la massa de pizza.\nPublicat per ISABEL a 23:17 4 comentaris:\nPublicat per ISABEL a 23:27 8 comentaris:


Sardanes - Instruments\nAssociació L'Avenç, Centre Cultural\nPrograma del XIV Aplec\nAquests dos instruments són accionats pel mateix intèrpret.\nEl flabiol és el més antic de la cobla, el més petit i sovint el més poc valorat. No obstant això, la seva funció en la interpretació d’una sardana és essencial, ja que és l’encarregat de l’execució de l’introit i dels contrapunts.\nEl trobem a les antigues cobles de joglars de l’Edat Mitjana, que amb molt poques variacions passaren a la cobla de tres quartans del segle XIX i posteriorment a la cobla actual.\nEl tamborí és l’únic instrument de percussió de la cobla. Procedeix de la família dels timbals però de dimensions reduïdes. Té poc volum de so i s’acciona mitjançant una baqueta de fusta que el flabiolaire sosté amb la mà dreta mentre aquest resta lligat a la mà esquerra.\nEl tible és un instrument de fusta amb embocadura de doble canya que pertany a la família de les xeremies. El seu nom propi és el de xeremia tible. Aquest instrument es tocava arreu d’Europa fins al segle XVII. Hi havia xeremies de diferents grandàries, que doblaven les veus en la música coral. D’aquí vénen precisament els noms abreujats de tible (xeremia tible) i tenor (xeremia tenor), amb els quals es coneixen encara els dos tipus d’aquesta família que s’han perpetuat a la cobla.\nEl tible, igualment com la tenora, pertany a la família dels instruments de canya o llengüeta, de la qual també formen part el clarinet, l’oboè, el saxofon, el corn anglès, el fagot, etc. La vibració de la llengüeta és el que produeix el so, el qual depèn en gran manera de les característiques de la canya utilitzada. Els instruments de tible i de tenora se serveixen de l’anomenada canya doblada, factor de gran importància i motiu de preocupació constant dels nostres músics.\nAntigament aquest instrument consistia en un tub de fusta amb forats que es tapaven amb els dits. Era un instrument molt semblant a la gralla. Segons tenim entès, al segle XIX se li afegiren unes claus metàŀliques amb un sistema molt rudimentari que havia ideat el clarinetista Ivan Muller l’any 1811.\nPel que fa a la construcció de l’instrument, recordarem que la fusta utilitzada pels artesans és la de ginjoler, molt dura i no gens propensa a esquerdar-se. Els constructors de tibles i de tenores fan servir la fusta de ginjoler al cap d’uns trenta anys d’haver estat tallat l’arbre. Molts artesans catalans fabricaren aquests instruments i aconseguiren èxits molt remarcables, especialment els cèlebres Llantà, Soldevila, Joan Fabra, Pardo i Puigdellívol, entre d’altres.\nDins la cobla trobem el tible primer i el tible segon. El primer és la veu aguda de la cobla, o sigui la soprano o prima. A vegades té un paper solista, en què pot expressar molt bé motius joiosos i també de caràcter senzill i tendre. Són d’exceŀlent efecte els diàlegs que a voltes s’estableixen entre el tible i la tenora. El tible segon té com a missió principal reforçar la veu del primer, ja sigui en el tutti o bé fent la segona veu en els duos picats, tan característics d’aquest instrument, que donen un caire molt festiu a la sardana.\nPodríem dir que la tenora és la germana gran del tible; per tant, el seu veritable nom és el de xeremia tenor.\nLa tenora és l’instrument rei de la cobla. La majoria de temes centrals de les sardanes són pensats perquè siguin interpretats per aquest instrument, ateses les bones condicions que presenta, tant pel que fa a la sonoritat com per l’expressivitat.\nLa qualitat i pastositat del seu so la fan insubstituïble per donar vida a tota mena de passatges, des dels més dramàtics fins als de caire líric, o aquells que traspuen joia i optimisme.\nSi d’una banda hem posat de manifest algunes de les seves qualitats més perceptibles, tampoc no podem deixar en l’oblit les greus deficiències que presenta, sobretot pel que fa a la mala afinació i a les innegables dificultats quant a l’execució, atribuïbles no solament als problemes que ocasionen les canyes, sinó al seu sistema antiquat de claus. De totes maneres, el seu so únic, l’accent a vegades aspre a vegades dolç, punyent o enyoradís, és capaç de provocar en nosaltres una sensació interior que costaria molt de definir.\nLa tenora és un instrument de vent, llarg i cilíndric, construït amb fusta de ginjoler i constituït per la canya, el tudell, el cos superior, el cos inferior, i la campana, que és de metall. Té unes quinze claus que fan els sons.\nEl seu origen, el trobem al final del segle XVIII, quan la cornamusa o sac de gemecs, que formava part de l’antiga cobla de tres quartans, fou substituïda per una mena de tenora rudimentària. Aquesta tenora primitiva, construïda enterament de fusta i d’una mida més curta que la tenora actual, no era altra cosa que una xeremia de tessitura i d’afinació molt greus (fins i tot més greus que les tenores actuals). A mitjan del segle XIX, un constructor d’instruments de Perpinyà va dissenyar, amb l’assessorament de Pep Ventura, el model actual de la tenora, amb la campana metàŀlica i un sistema de claus per facilitar l’execució de les notes. Aquestes claus, també metàŀliques, es construïren segons el sistema que ideà el clarinetista Ivan Muller l’any 1811. Es tracta d’un mecanisme anacrònic, avui dia totalment superat, que sorprèn els entesos i els especialistes de tot el món.\nSegons paraules del mestre Joaquim Serra «el tenor és, dins la cobla, l’instrument solista per exceŀlència. Els matisos de joia, de dolor i de passió són expressats per ell d’una manera sorprenent. Cada registre del tenor té la seva característica d’expressió. El registre greu, sever i solemnial. El registre mig, dolç i expressiu. I el registre agut, apassionat i punyent.» I afegeix: «Només hi ha un instrument al món capaç de donar un crit de joia o de dolor amb veu humana, i aquest és la tenora.»\nA la cobla actual, hi trobem el tenor primer i el tenor segon. Així, el tenor primer, el sentim dialogar sovint amb el tible o amb el fiscorn. També és freqüent que s’estableixi un diàleg entre els dos tenors. Moltes vegades la veu del segon tenor no se sent d’una manera personalitzada, però la seva missió és molt important en el revestiment de la música: contracant, notes agudes, etc.\nAbans de la reforma de la cobla introduïda per Pep Ventura portaven la veu cantant de la sardana els instruments de metall, especialment el cornetins. Això explica, doncs, que el “regnat” dels virtuosos de la tenora comenci precisament amb l’adveniment de Pep Ventura (1818-1875), figura de fama llegendària que, segons alguns cronistes de l’època arribava a humitejar el ulls dels seus admiradors. Benet Ventura, fill de l’avi Pep, va ser també un magnífic instrumentista de tenor, per bé que mancat de l’aspror genial que caracteritzava el seu pare.\nLa trompeta és un instrument de metall dels més antics que es coneixen, i així com els instruments anteriorment esmentats es toquen només a Catalunya, la trompeta és coneguda universalment i s’utilitza en els àmbits més diversos de la música: orquestres simfòniques, orquestres de jazz, bandes, cobles, etc.\nLa funció de la trompeta dins la cobla queda molt ben especificada pel famós tractadista Lluís Albert: «Aquesta, com tots els instruments de metall moderns, permet fàcilment de tocar amb tots els matisos i obtenir suavitats que mai no han sospitat tenores i tibles. I, sobretot, és d’una claredat de so i té un timbre dotat d’una tal noblesa i serenitat que la fan imprescindible en els passatges triomfals i guerrers tan sovint emprats en la música de la sardana.»\nA la cobla hi ha dues trompetes, a excepció d’algunes grans cobles que en porten tres per equilibrar-ne la sonoritat conjunta.\nEl primer trompeta és la primera veu del quintet de metall, format per les dues trompetes, el trombó i els dos fiscorns.\nEl segon trompeta s’acostuma a utilitzar per reforçar la veu del primer. Moltes vegades, les dues trompetes també es fan servir per al ritme alt d’acompanyament.\nAntigament, la trompeta consistia en un llarg tub de metall tot recte, amb el qual no es podien fer sonar sinó unes quantes notes que s’aconseguien per la major pressió que feien els llavis del trompetista. Posteriorment, perquè resultés més còmoda de tocar, van cargolar el tub sobre si mateix, i al principi del segle XIX, es va idear un sistema de vàlvules o pistons que servís per unir entre elles les diferents seccions dels tubs i així poder executar totes les notes de l’escala musical.\nL’invent de cilindres o pistons es remunta a l’any 1815 i en fou l’autor un trompetista de l’Alta Silèsia anomenat Stölzel.\nPodem observar que algunes vegades el trompetista tapa el pavelló de l’instrument amb una mena d’embut anomenat sordina. Amb això aconsegueix que la trompeta prengui un so esquerdat i burlesc, també molt apropiat per a efectes d’eco.\nLa sordina va ser introduïda per primera vegada en el metall de la cobla per Juli Garreta en la seva sardana Llicorella.\nPodríem definir el trombó com una trompeta llarga, és a dir, com si fos el germà gran de la trompeta amb un registre més greu. Les seves característiques són, doncs, molt semblants.\nHi ha dues menes de trombó: el de colissa (utilitzat en les orquestres simfòniques i en el jazz) i el de pistons, el més característic de la cobla, tot i que en l’actualitat hi ha instrumentistes de trombó a diverses cobles que prefereixen el de colissa.\nDe fet, els trombons de les cobles són una variant del trombó genuí (descendent directe del sacabutx, instrument d’una gran elegància pel fet que les diferents notes s’obtenen allargant o escurçant la colissa).\nEl trombó de pistons és un instrument molt usual a les bandes de música. Això vol dir que en els temps heroics de la sardana, Pep Ventura i els seus coetanis ja portaven el trombó incorporat a la seva formació. De totes maneres, aquest instrument ha estat el darrer inclòs a la cobla. Aquest fet es produí de manera definitiva a les acaballes del segle XIX, pel voltants del 1890. Fou una incorporació acollida amb un cert escepticisme.\nEn aquest sentit, el més iŀlustre defensor de l’actitud antitromobó a la cobla va ser el mestre Enric Morera, que va escriure sempre les seves sardanes sense particeŀla per a aquest instrument.\nComptat i debatut, sigui per les raons que sigui, molts compositors han atorgat un paper insignificant al trombó en escriure les seves sardanes i l’han condemnat a una tasca de simple suport, utilitzant-lo per reforçar l’acompanyament, per contracants, per complementar l’efecte de les trompetes en passatges èpics o triomfals, per reforçar els fiscorns i també amb caràcter solista en alguna ocasió.\nJuli Garreta va ser un dels primers compositors que redimiren el trombó de la indiferència i l’oblit incorporant a moltes de les seves sardanes passatges sencers dedicats a aquest instrument: A La pedregada, per exemple. Altres casos són Tramuntanada, d’Emili Saló; El rossinyol, de Josep Serra; La noia matinera, de Josep Blanch Reynalt; Girona 1808, de Ricard Viladesau; Galanteig, de Conrad Saló; La presó de Lleida, de Joaquim Serra; Quin trombó, Jordi!, de Jaume Ventura Tort;Toc de trombó, d’Antoni Albors...\nHem de parlar del darrer instrument de la família del metall: el fiscorn.\nEl fiscorn és un instrument de l’anomenada família dels bugles, més aviat voluminós, de formes arrodonides per raó de la presència del tub de metall, amb una boca molt ampla.\nÉs de tessitura greu i posseeix una sonoritat més aviat pastosa. Per les seves característiques diguem-ne tècniques, presenta una gran facilitat per a l’emissió del so, tant en els forts com en els pianos, en els registres aguts i en els greus.\nLa imatge d’un bon fiscornaire interpretant una sardana obligada, dret damunt l’empostissat, té una innegable bellesa plàstica.\nA la cobla actual, hi trobem el fiscorn primer i el fiscorn segon.\nEl primer té una sonoritat dolça, més expressiva que el segon, per això se li confien moltes melodies i contracants. També s’utilitza molt en el diàleg amb la tenora, i resulta indispensable en l’acompanyament.\nEl fiscorn segon és l’instrument que té el registre més greu, o sia, més baix dels instruments de vent de la cobla.\nPrincipalment l’identifiquem com un instrument característic del ritme típic de la sardana. Moltes vegades serveix per a reforçar el contrabaix en els acompanyaments. La veu del contrabaix, tot i que és més greu, resulta feble i per això cal reforçar-la, sobretot en els tutti, amb la del segon fiscorn que és més potent. En algunes ocasions, el registre greu dels fiscorns s’ha utilitzat per aconseguir efectes tètrics o misteriosos.\nEl contrabaix fou incorporat a la cobla per Pep Ventura, i probablement per algun altre músic empordanès contemporani seu, als voltants del 1850.\nAquest instrument és el més voluminós de la cobla i pertany a la família de la corda, conjuntament amb el violí, la viola i el violoncel, dels quals és el més gran i el que té una sonoritat més greu. Se’l pot trobar amb tres, quatre o cinc cordes, si bé pel que fa al contrabaix normal amb cobles, sol ser de tres cordes fetes de tripa, al contrari d’altres instruments de la mateixa família que s’han pogut adaptar amb cordes de material més modern. En el contrabaix de la cobla això no és possible (segons alguns instrumentistes d’aquesta formació), perquè sembla que per tocar sardanes calen uns sons molt forts, que originen unes vibracions molt grans, que probablement no aguantarien altres tipus de materials.\nEl contrabaix sona una octava més baixa que la nota escrita.\nEl seu origen sembla que es remunta cap al segle XVI, quan es comença a tocar a les esglésies italianes i flamenques per ajudar les veus dels cors. Fou l’any 1716 quan s’introduí a les orquestres d’òpera, a causa de la necessitat d’aconseguir un so més greu que el del violoncel. Actualment, el podem trobar també a les orquestres de jazz, a les simfòniques, a les de cambra...\nEl contrabaix, a la cobla, té una doble funció: harmònica i rítmica. Observareu que el contrabaix, a vegades, es toca fregant l’arc sobre les cordes i altres vegades, pessigant-les, que és allò que tècnicament s’anomena pizzicato. Tocat amb l’arc, el so és més profund, mentre que el pizzicato no es pot emprar sinó per a notes curtes; l’efecte és, en aquest cas, molt més percucient, i per tant, molt més rítmic.\nEl contrabaix i el segon fiscorn constitueixen el suport rítmic de la cobla, raó per la qual convé que els instrumentistes siguin músics molt competents. En algun cas el contrabaix també fa el paper de solista, com s’esdevé a les sardanes En Cacaliu, de Joaquim Serra i a les prop de mitja dotzena que n’ha escrit Antoni Albors: Dolç contrabaix, Ressò de contrabaix, etc.


Els ministres d'Afers Estrangers de la UE aborden la situació de l'Iran - À Punt\nEls ministres d'Afers Estrangers de la UE aborden la situació de l'Iran\nL'atac nord-americà que va matar el general iranià Soleimani i les reaccions posteriors han augmentat la tensió al Pròxim Orient.\nLa presidenta de la Comissió Europea, Ursula von der Leyen, i l'alt representant de la Unió per a Afers Estrangers, Josep Borrell / Stephanie Lecocq (Efe)\n10 de gener 2020 - 07:30\nEls ministres d'Afers Estrangers de la Unió Europea (UE) es reuneixen a Brussel·les per a abordar la situació a l'Iran, després de l'atac nord-americà que va matar el general iranià Qasem Soleimani i l'augment de la tensió al Pròxim Orient.\nL'alt representant de la Unió per a Afers Estrangers, Josep Borrell, ja ha mantingut una conversa telefònica amb el ministre iranià Javad Zarif, en què ha recalcat la necessitat de rebaixar la tensió i la importància de preservar l'acord nuclear iranià, "que continua sent crucial per a la seguretat global".\nAixí, Borrell ha lamentat que l'Iran haja anunciat que deixarà de complir amb les limitacions imposades al seu programa atòmic per l'acord nuclear de 2015.\nDurant la conversa telefònica amb Zarif, el polític espanyol també ha convidat al ministre iranià a Brussel·les per a tractar la situació al Pròxim Orient, tant l'acord nuclear com l'atac dels Estats Units a l'Iraq que ha provocat l'escalada de les tensions entre Teheran i Washington. Després de la mort del general Soleimani, l'Iran ha promés represàlies contra els Estats Units.\nCrisi en el govern francés: acusen un nou ministre de violar dues dones Els talibans obliguen les presentadores de televisió afganeses a cobrir-se el rostre Necessite un certificat covid per a viatjar a l'estranger? Rússia declara la "victòria total" a Mariúpol amb la presa d’Azovstal El pas d'un tornado per l'oest d'Alemanya deixa un mort i 40 ferits Zelenski denuncia "l'infern" al Donbass després de la mort d'una vintena de civils en un seguit de bombardejos russos Biden dona suport a l'ingrés en l'OTAN de Finlàndia i Suècia contra les suspicàcies de Turquia Explosió de covid a Corea del Nord: dos milions de contagis en menys d'un mes Oklahoma aprova la llei d'avortament més restrictiva dels Estats Units: prohibit des de la fecundació


L’Ajuntament de Figueres enllesteix les obres d’asfaltatge pendents\nEn total aquest pla haurà permès l'asfaltat d'11.291m2.\nAl llarg dels pròxims dies s’enllestiran les actuacions de la segona i tercera fase del pla d’asfaltatge 2014. En total aquest pla haurà permès l'asfaltat d'11.291m2 i aquests dies els treballs s'han centrat a l'avinguda Marignane i als carrers Portlligat, Capallera, Montgó, Pujada del Castell, Pení, Albera, Monturiol, Ponent i de l'Oliva. Vies de la ciutat que havien quedat pendent d'asfaltar a l'espera que finalitzessin obres com ampliació de voreres, entre d'altres. Aquests dies els operaris acabaran de polir les últimes actuacions que passen per pintar els carrers Monturiol i Oliva o aixecar les tapes del Ponent.\nRecordar que al llarg del 2014, i amb un pressupost de 274.182,55 euros, s’ha actuat en 13 àmbits diferents de la ciutat millorant prop de 12.000 m2 de via pública. Els tipus d’intervencions realitzades s’han definit tenint en compte l’estat de l’asfalt, la caixa del paviment o l’existència, o no, de rigola i el seu estat de conservació. En paral•lel, els serveis tècnics també han treballat en un pla de voreres per resoldre problemes d’accessibilitat i seguretat inclosos en alguns dels àmbits que s’han asfaltat.\nA més, recordar que en actuacions anteriors també s'ha millorat el paviment als carrers Jóncols, Castelló, Méndez Núñez, Sant Pau, Riumors, Pujades, Vilafant i Concòrdia.\nEl regidor de Serveis Urbans, Joaquim Felip, recorda que “són actuacions emmarcades en la voluntat del Govern municipal de millorar, de forma constant i any a any, la via pública de Figueres. Ja sigui a través d’asfaltar carrers o actuant en voreres”. Felip avança que el "Pla d'Asfaltatge per aquest 2015 ja està llest i a punt per licitar-ne les obres que començaran abans de l'estiu".


Aquest cap de setmana el Carter Reial recollirà les cartes dels infants per a Ses Majestats – Begur\nAquest cap de setmana el Carter Reial recollirà les cartes dels infants per a Ses Majestats\nEls nens i nenes que facin entrega de la seva carta rebran una bossa amb elements per a poder fer el fanalet.\nLa recollida de les cartes es durà a terme dissabte 2 de gener, de 17 a 20 h, al pati de la Biblioteca; i el diumenge 3 de gener, de 17 a 19 h, també al pati de la Biblioteca Municipal. A més, els nens i nenes que facin entrega de la seva carta rebran una bossa amb elements per a poder fer el fanalet.\nAquelles persones que hi assisteixin hauran de complir totes les mesures de seguretat i protocols vigents; entre elles, ús obligatori de la mascareta i respectar en tot moment la distància.\nL’Ajuntament fa una crida als infants i famílies a participar de l’activitat i a fer arribar els seus desigs als Reis Mags; i recorda que tota la programació nadalenca a Begur i Esclanyà es pot consultar íntegrament a través del següent enllaç.


Conferència pronunciada pel Dr. Andreu Mas-Colell, professor d'Economia de la UPF i president del Barcelona Institute of Science and Technology (BIST), en el marc del fòrum Barcelona Tribuna.\nEl professor Andreu Mas-Colell, durant la seva ponència a Barcelona Tribuna, va repassar les causes de la votació a favor del Brexit en el referèndum celebrat al Regne Unit el passat 23 de juny, com també la situació política que n'ha derivat i les possibles conseqüències tant al Regne Unit com a la Unió Europea.\nPel que fa les “tipologies” de Brexit, Andreu Mas-Colell en va diferenciar dues: una de “dura”, on la relació entre el Regne Unit i la Unió Europea es limitaria a ser una zona de lliure comerç; i una de més suau, on “les coses quedarien com estan però sense el poder de participació del Regne Unit en el govern de la Unió Europea”. Aquest últim model de Brexit podria ser similar a la relació existent entre Noruega i la Unió Europea, en el qual els nòrdics tenen quasi totes les obligacions d'un estat membre de la UE però en canvi no tenen el dret de participar en la presa de decisions.\nEl professor d'Economia dela UPFtambé va fer referència a com podria ser l'etapa posterior a la sortida dela Unió Europea.Mas-Colell va preveure una etapa de incertesa per al Regne Unit però amb conseqüències econòmiques limitades. A llarg termini, l'ex-conseller va preveure que el Regne Unit deixarà de ser el punt d'entrada dela Unió Europea, que les institucions europees abandonaran Londres per instal·lar-se a d'altres països, i que les financeres segurament transferiran algunes activitats al continent. Respecte a les conseqüències per a Europa, Mas-Colell va anticipar certa desestabilització comunitària i va advertir contra els populismes que hi poden donar com a resultat l'aparició d'imitadors i oportunistes. Davant d'aquesta situació, el Dr. Mas-Colell va reclamar a Europa treballar per finalitzar el projecte polític i dotar de més poder les institucions europees, contràriament, la inestabilitat a la Unió Europea serà constant.\nFinalment, el president del BIST va desitjar la col·laboració entre ambdues parts “pel bé comú” tot i que va advertir que les negociacions seran complexes.\n[Si voleu llegir íntegrament la conferència, descarregueu-vos l'arxiu PDF]\nParaules clau: #Brexit #europa #política\n'Brexit?' pel Dr. Andreu Mas-Colell\nBarcelona Tribuna amb el Dr. Andreu Mas-Colell


Des de l'executiu lamenten que els darrers dies hi ha hagut un increment de la mobilitat dels ciutadans\n2 min. Andorra la Vella 03/04/2020 21:48\n651x366 El ministre portaveu, Eric Jover, en la roda de premsa d'aquest divendres al vespre. / SFG El ministre portaveu, Eric Jover, en la roda de premsa d'aquest divendres al vespre. / SFG\nEl Govern ha volgut llençar "un missatge fort" per cridar a la responsabilitat dels ciutadans a no trencar el confinament i en aquest sentit, sortir de casa només en els casos que siguin necessaris i, sobretot, certes activitats de risc o les trobades socials. En aquest sentit, el ministre portaveu, Eric Jover, ha destacat que s'ha pogut veure "un increment de la mobilitat que no s'adequa a les dades sanitàries" que es donen en aquests moments al país, amb 439 casos positius i setze defuncions. En aquest sentit, ha manifestat que per evitar que la població es relaxi s'ha decidit fer "un pas més" i que la policia sigui molt més present sobre el territori per recordar les obligacions i recomanacions al voltant del confinament.\nEn funció de com es desenvolupi el cap de setmana, Jover no ha descartat que es pugui fer "un pas més", de cara a la setmana vinent. En aquest cas, cal recordar que la llei de l'estat d'alarma ja està vigent, que ja es podria decretar i que, per tant, la mobilitat es podria restringir molt més. En aquest sentit, el portaveu de l'executiu ha manifestat que fins ara hi ha hagut una "recomanació molt forta" perquè la gent compleixi el confinament però no s'ha volgut arribar a una obligació. Ara bé, ha recordat que si és necessari es podria aplicar la llei esmentada, que sí que podria imposar obligacions de confinament i sancions.\nD'altra banda, el portaveu de l'executiu també ha manifestat que ja hi ha 415 persones inscrites al registre de persones acomiadades que es va posar en marxa i que n'hi ha 110 que tenien un contracte indefinit i la resta, 305, temporal. L'administració ha contactat ja amb 231 d'aquests afectats, 28 dels quals haurien tingut un acomiadament que no seria conforme a llei i, per tant, se'ls ha aconsellat els passos que poden emprendre, com per exemple la via judicial. Jover ha recordat que cada any quan acaba la temporada d'hivern hi ha molts contractes que acaben i que, per tant, entre la gent que està referint que perd la feina cal tenir en compte aquest aspecte. D'altra banda, ha manifestat que ja s'han estudiat 81 sol·licituds de crèdits tous i que 64 s'han estimat de manera parcial o total, mentre que 17 s'han desestimat.


SOS Racisme busca testimonis sobre accions policials\nL’ONG SOS Racisme, a través de la campanya “Pareu de parar-me“, busca testimonis de persones que creguin que hagin patit identificacions o accions policials condicionades per un tema de raça o ètnia. Amb les dades que recopilin, la voluntat és poder fer un estudi de la relació entre aquest tipus de pràctiques i condicionants racistes xenòfobs, que és una de les actituds que es volen eradicar amb l’impuls d’aquesta campanya. La campanya “Pareu de parar-me” compta amb el suport de diverses entitats, entre les quals es troba la Federació d’Associació Gitanes de Catalunya (FAGIC).\nPer participar en aquest estudi, simplement cal omplir el formulari que trobareu en aquest enllaç. Es tracta d’un formulari totalment anònim, i al final del qual les persones que l’omplin rebran també informació sobre assessorament legal que poden rebre, en cas que el necessitin. Des de la campanya es fa una crida tant a persones que hagin patit un cas d’identificació policial per motius racistes, com aquells que n’hagin estat testimonis i desitgin compartir el que han observat.\nAl formulari, les persones que desitgin col·laborar en aquest estudi hauran d’explicar la data de l’identificació, quin cos policial n’era protagonista, i oferir detalls com l’ús de violència física, els arguments que es van donar des del cos policial per justificar l’acció policial, o si era visible el seu número d’identificació. Per poder analitzar de forma precisa la realitat, es demana que es comparteixin, el més textualment possible, les paraules expressades pels agents en el moment de la identificació.\nInicialment, el projecte es limita al territori català, però des de la campanya “Pareu de parar-me” es plantegen també estendre’l a la resta de l’Estat, pel que es recolliran també altres casos que hagin passat fora de Catalunya.\nPodeu descobrir més detalls sobre els objectius i accions de la campanya “Pareu de parar-me” en aquesta notícia publicada a Gitanos.cat.\nAjuts per a gitanos que cursin estudis postobligatoris\nÈxit del servei de mediació per al poble gitano a Amposta