COSTUMARI DURBÀ: 2020\nFins ara, la neu havia aparegut de manera esporàdica. Una lleugera capa que enfarinava la terra i oferia una estampa idíl·lica sobre les teulades de les cases i sobre els balcons, a caramull d’aquesta matèria blanca que sol anunciar-se a poqueta nit i descarrega mentre les persianes romanen abaixades i els ulls es mantenen aclucats. Els matins, per això, solen ser espectaculars, un despertar lent i pausat de la letargia que convida a prendre un calentet i a endreçar casa a fi de passar el dia, tot el dia, entre el caliu de la llar. I tapats amb una manta. Curiosament, sol veure’s més gent pel carrer els dies de neu que els dies, diguem-ne normals, tot i que com sol ser habitual, els comentaris que se’n desprenen allunyen qualsevol efecte sorpresa, o millor dit, qualsevol sensació de novetat. És clar, els oriünds n’estan acostumats. Jo no. I per a mi, per als meus, tot és nou, un impacte paregut al d’aquell que no ha vist mai la mar i es queda petrificat davant la immensitat de l’aigua un dia de lluna plena, amb la carena que resplendeix per l’efecte del lluent. Té un component fortament hipnòtic, la neu, de veres que sí, més o menys com el foc, més o menys com qualsevol element natural en el seu estat salvatge. Sentir-la en la pell de l’home resulta curiós i instructiu, això com a mínim. De seguida, les mans adquireixen un to rogenc i gelat quan hi prenen contacte. I la sensibilitat intacta dels dits i els palmells deixa de respondre a l’instant. Tanmateix, resulta inevitable. Ara un ninot de neu, ara una costera per on deixar-se caure. O la tendència gairebé suïcida d’estacar els peus en un toll de neu verge que cobreix els camps de blat. Ben a la vora del camí, les xemeneies de les cases regolfen fum de manera contínua i la llenya crepita i crema mentre els més vells de la contornada passegen pel carrer alhora que amollen una sentència que ja em té fins als nassos: «antes sí que nevava, esto no es nada». Doncs això. Tot és qüestió d’acostumar-se, perquè cada lloc construeix el seu inventari semàntic o les seues frases per l’ocasió. No res frena, en canvi, el compassar de les estacions...\na 14:34:00 0 Comentaris Temes Zona zero\nUna part dels girs i l’entonació lingüístiques que ronden per la Ribera els podem comprovar en aquestes dues mostres paròdiques de les pel·lícules Braveheart i Pulp Fiction. Sens dubte, un testimoni de gran valor humorístic que alhora ens endinsa en el caràcter barroc i còmic dels valencians del sud. En el primer, destaca la temàtica grollera i eròtica, amb paraules com totis (o tòtils, que és una espècie de gripau) i fogones (eina de cuina que en aquest cas fa referència al grau d'excitació sexual). En el segon, què no dir del gran doblatge i les reflexions al voltant dels plats més típics de la gastronomia valenciana: l’arròs de senyoret i l’allipebre, per exemple. Tot un plaer. Ací van, gaudiu-los.\na 16:38:00 0 Comentaris Temes Llengua viva\nEl bosc desperta compassat amb les primeres boires hivernals. Un capa de gel cobreix les praderies i pinta de blanc tot allò que ahir de vesprada era verd i tan verd, roques cobertes de molsa que posseeixen el romàntic passejant. A la recerca dels últims bolets, ja en procés de descomposició com a conseqüència de les temperatures gèlides, els sorolls de la natura ocupen l’instint d’aquell que s’hi ha deixat caure avui. I de sobte, li crida l’atenció una manta espessa d’herba fresca i humida sense cap badall en el cel que li done claredat. Pins interminables que amaguen la profunditat del no res. Costera amunt, el crepitar de les branques caigudes anuncia que el bosc cobra vida mentre s’enfila cap a les crestes del cim. I una manada de cèrvids capta l’objectiu de la càmera i immortalitza un instant meravellós. Són cabirols i n’hi ha un gavadal! Pasturen tranquils després de les successives batudes que els caçadors de la zona encapçalen orgullosos setmana rere setmana. I ara reposen sense l’estrèpit dels tirs. Alguns es queden paralitzats davant la presència del visitant perdut i inofensiu, un segon, només un segon, i de seguida marquen el camí que traça el mascle dominant, majestuós, cornamenta poderosa. L’aspecte llobregós de l’espai convida a buscar més moviments d’aquest estil entre l’espessor i el temps s’accelera quan s’escolen alguns sorolls diferents al brunzir del vent. Crec, crac, crec... Aleshores hi apareix, estampa imponent, galopant sense enemics ni oposició, si fa no fa a uns cinquanta metres, taca blanca en el cul que s’esvaeix alertada per la presència d’aquell que, feixugament, entropessa amb les pedres, que s’esvara pel terreny, que s’embolica amb les argelagues i els esbarzers. Caigut en terra, la batalla resulta desfavorable per a un oponent de ciutat. I rendit, torna a la clariana de la font on un altre grup nombrós de cèrvids se’l mira familiaritzat. Desapareixen sense pressa conscients que els humans es divideixen en dues categories: els que disparen i maten; i els que se sorprenen perquè encara queden llocs en el món on la natura es lliure i salvatge.\na 10:39:00 0 Comentaris Temes Zona zero\nLa crítica, aquella entesa com una lleugera disparitat envers l’opinió generalitzada, està molt mal vista d’un temps ençà. Corren mals temps per a la vida, certament. I això no ajuda. No. Morts per ací i morts per allà. I entretant, qualsevol expressió de dubte, per irrisòria que siga, es veu sotmesa a l’imperi d’una realitat incontestable que acoquina la població i la subjuga sota l’amenaça d’un panorama desolador i apocalíptic del qual ningú no pot escapar. Ningú. Una simple pregunta, en aquest sentit, pot ser motiu de denúncia infame o objecte d’etiquetes indecoroses: suïcida, paranoic, assassí, irresponsable, feixista... I això té un cost, evidentment. Tanmateix, els dubtes persisteixen. I de sobte, un es desperta entremig d'un laberint, amb noves restriccions sobre la taula, amb noves normes que han de ser acatades pel bé de tots, amb nous avisos suposadament conciliadors però que resulten contradictoris amb allò establert a penes fa unes setmanes, o a penes fa uns dies. A treballar i a callar, heus ací el gran què, el gran missatge. Però almenys a mi, des de ben menut, m’ensenyaren a dubtar i a valorar l’alternativa, a distanciar-me de la unilateralitat de tot plegat i a veure les coses amb certa perspectiva, per bé que manaren "els meus". La reflexió sempre per davant, no debades hi ha molt de frau repartit pel món. I el pensament únic és perillós. Obvia, de fet, la varietat cromàtica de la vida i els diferents camins que marquen, per exemple, les escorces dels pins. Així que sí, cal obeir, no diré que no. Però sereno. I a pleret. Perquè jo no me’n vaig, soc qui torne.\na 20:44:00 0 Comentaris Temes Zona zero\nI Brad Pitt em salvà del sopor...\nVaja per davant que no tinc per costum compartir el que em passa dins l’aula, de fet em negue en redó des d’aquella experiència iniciàtica en el Baix Segura que quasi em costà la pell, el futur i jo què sé quantes burrades més que preferisc no citar perquè em trobe immers en l’última setmana de classe abans de les vacances de Nadal i avui he tingut un d’aquells dies que en un principi semblava mortífer i, a la fi, ha resultat magnífic. Podria haver entrat en col·lapse, de fet, però això no ha passat perquè amb el temps d’experiència acumulada dec haver aprés a torejar els factors incompatiblement compatibles que es donen cita cada dia en un institut de secundària.\nLa meua parròquia estudiantil, a tot açò, em deu considerar a hores d’ara un docent d’aquells que en diuen estrany, dels qui fa i desfà al seu gust, el típic que busca l’aïllament a l’hora d’esmorzar i que defuig el debat en les interminables sessions d’avaluació, altrament dites les ovulacions. Un professor a mig camí entre la il·lusió i la desil·lusió, sense cap intenció de fer barret en la sala de professors i aliè a les pedagogies revolucionàries d'aquest present alienador que imposa un boç a la cara mentre l’alegria de l’adolescència ens passa per davant sense ni tan sols parpellejar. Potser és que soc un incrèdul. O un meninfot. Potser és això. Sí, és ben possible. O potser, també, és que els alumnes són animetes càndides que cal apreciar de cap a cap. Feliços i despreocupats malgrat les circumstàncies. Almenys a mi no em diuen profe, que ja és dir. Em diuen pel meu nom. I això em fa feliç. Pel·lícula, per tant. De l’Antiga Grècia, a més a més. I un alumne fabulós que me l’ha portada en un pendrive. Allí tot ell, perseguint-me per l’escala mentre jo pujava taciturn perquè una alumna obsessionada per les notes m’havia exigit, moments abans, dos dècimes més en un examen. Dos dècimes? Això només, reina? En fi. Troya que ha caigut. I Brad Pitt en plena efervescència. Que guapo, por Dios! ha exclamat una alumna. I no ha parat de dir qué guapo, por Dios durant les dues hores que Brad Pitt ha desfilat per la pantalla matant sacerdots i prínceps troians. I després ho ha dit la seua companya. I l’altra del costat... I jo he hagut de llevar la pel·lícula momentàniament per a posar un poc d’ordre en un galliner que es descontrolava per moments. Però és que era guapo de collons, ho és, de fet. Despitralat, fibrat, musculat, tot un cànon de bellesa que, evidentment, ha despertat també els instints més primaris del mascle de la classe. ¿Y yo qué? Tu res, borinot! Tu a callar! I així estant és quan la sirena m’ha salvat de caure en un debat estèril on no hi havia color. Perquè un moniato és un moniato. I Brad Pitt sempre serà Brad Pitt. Amb trenta, amb quaranta i amb seixanta anys...\nTenia cita, poc després, amb els futurs candidats a engreixar les llistes d’estudiants de les escoles municipals d’adults. Els meus estimats alumnes d’FPB. I va i resulta que avui no tenien ganes fer classe. Novetat absoluta! Així que m’han demanat passejar per la mar. I jo els he dit que sí, com no!, que el dia romania enterbolit, però que malgrat això es veia l’horitzó. I de camí cap a l’infinit, un s’ha descarregat una brúixola en el mòbil. I ha identificat el Montgó al sud, i els cims del Desert de les Palmes al nord. I m'ha comentat el trànsit marítim, que és un factor humà que altera el paisatge. I després m’ha dit que l’aigua no es filtra en les mallades del Saler i que per això s’entolla després de cada temporal. I jo li he dit que, segurament, tenia raó i que el que em contava era molt més valuós que les històries que em sol contar qualsevol altre dia de classe, diguem-ne normal. I al remat, ha tornat xarra que xarraràs a l’institut per un senderi meravellós on un altre alumne ens ha explicat la diferència entre un pi blanc i un pi pinyoner. I jo, pensatiu perquè no donava crèdit, he desfilat per fi cap a casa conscient que per un banda Brad Pitt m’ha salvat de caure en el sopor del clima prevacacional i la humitat de l'ambient m’ha refrescat el suficient com per intentar-ho de nou demà, des de primera hora, a la trinxera nostra de cada dia.\na 20:57:00 0 Comentaris Temes Vitualla\nPilota en temps de COVID\nPuchol II, campió individual\nd'Escala i Corda per tercera vegada\nDesprés d’un temps apartat dels trinquets i de tot allò que es cou per aquests temples sagrats de la cultura popular, la pilota valenciana rebota de nou al meu dedins gràcies a les retransmissions televisives i condicionada per les circumstàncies actuals: sense públic, a porta tancada i tan sols amb una percepció virtual de l’època que ens han tocat de viure. No hi ha crisi sense aspectes positius, no obstant això. I bé es podria aprofitar més i millor aquesta avinentesa derivada de la COVID-19 per a atraure, allò que en diuen, nous patrocinadors, noves imatges corporatives, nous al·licients i noves audiències. Perquè no tot ha de ser una contínua lamentació ara que el personal veu les partides reclòs i a través d’una pantalla. Del negre al blanc, doncs. Perquè algú en sabrà d’aquestes coses, dic jo... I de moment, es va fent. I amb la cara ben alta. Heus ací l’exemple de pilota a casa, certament meritori. O el de l’espai cultural Pelai, també molt interessant. O en un altre àmbit, el de la mateixa À punt, implicada a la seua manera en la retransmissió en directe i sense talls dels Campionats Individuals de Raspall i Escala i Corda. Benvingudes siguen aquestes iniciatives, doncs. I que servisquen per a afrontar els reptes de la pilota en plena pandèmia i en ple segle XXI. Faena feta, no fa destorb.\nTenia jo, d’altra banda, un especial interès per veure la final del mà a mà entre Puchol II i de la Vega. I la veritat és que al marge del resultat, que fou molt aclaridor, 60-25 a favor del gran pilotari de Vinalesa, no s’ha de desmerèixer el paper d’aquest altre prometedor jugador nascut a Almussafes que domina les dues mans i que ha vingut per a delectar els aficionats com feia temps que no es veia. Ja li arribarà el moment, diuen què. Perquè és clar que a hores d’ara, Puchol II se situa un esglaó, o dos, per damunt. Un pilotari en plenitud de facultats, poderós i incontestable. Un bou de vint-i-nou anys que, atesa la superioritat demostrada al llarg de tot el campionat, ha tornat a obrir l’etern debat de disputar partides a l’antiga, és a dir, ell i una granera contra tres triats. En fi, la càtedra o els responsables de la fundació, o ell mateix, diran. Mentrestant, ací en deixarem constància, tot esperant que aquest present tan complicat reforce les bases del que ha de venir en un futur. Salut i pilota, no ens queda altra! I enhorabona al campió.\nUn dels pròxims esdeveniments\nque tindrà lloc al trinquet Pelayo\na 15:07:00 0 Comentaris Temes Pilota valenciana\nMuseu Escolar de Puçol (Elx)\nAmb motiu de la publicació del meu darrer llibre Les Nostres Festes, fa unes setmanes vaig rebre un missatge d’un bon mestre de primària en el qual m’expressava la seua opinió sobre l’opuscle en si i em convidava, molt gustosament, a visitar l’escola en què treballava: el Museu Escolar de Puçol, situat al bell mig del camp d’Elx (Baix Vinalopó). «Uf, molt lluny», vaig pensar de seguida; «per a què anar-hi?»; «què se t’ha perdut a tu, allà baix»... No sé, supose que al meu dedins encara bategaven aquells particulars camins al sud que desembocaren en un llibre l’ombra del qual encara em persegueix i que tants temors m’ha creat des d’aleshores ençà. Sí, aquell llibre, aquell... Perquè si bé ho pense, ja són quinze anys, ni més ni menys. Quinze anys des que vaig fer classe en el niu d’incerteses i vacil·lacions en què cauen tots els professors de valencià que són enviats a les missions i són despertats, abruptament, del seu somni daurat de transformació del país quan ensumen les revoltes del riu Segura. Impossible. Del tot. Tanmateix, els anys passen. I els prejudicis es dilueixen. I les reticències de seguida són vençudes quan a l’altre costat de la pantalla hi ha algú que insisteix i et planteja una cosa molt simple i molt senzilla: fer escola. I a més a més, amb tu com a protagonista, que has escrit un llibre sobre festes genuïnes i amb el qual es pot generar un dia magnífic entre criatures que aprenen i mestres que estimulen a través de jocs, tallers i projectes educatius. Així que sí. «Sí», vaig dir finalment. «Hi aniré». I en efecte, ara no puc estar sense dir la meua. Perquè, tot d’un plegat, l’experiència fou fabulosa. Un privilegi, de fet. Des del principi fins al final. I és que el primer que em va cridar l’atenció fou una escola que, en efecte, és un museu. Literalment. Els alumnes van i venen entre classes i espais on s’hi exposa la forma de vida lligada a la terra que ha caracteritzat el camp d’Elx des de temps immemorials: oficis, botigues tradicionals, atifells de conreu... I a més, hi són part activa: guien, presenten i plantegen dubtes. Sense cap indici d’estar clavats en un sistema educatiu rígid i basat en l’acumulació absurda de continguts. Només això. Utopia i llibertat. Un gust en aquests temps de pandèmia mundial en què un llibre o un simple brot de palma es poden transformar en un somni o en una bonica flor.\na 19:53:00 0 Comentaris Temes Privilegis\nLa rosada blanca s’apodera dels camins mentre les fulles marcides dels xops s’hi acumulen i esgoten els seus últims moments de protagonisme tardoral. A poqueta nit, les temperatures cauen en picat fidels als bioritmes d’una contrada on la foscor és sinònim de fred i de fum a les xemeneies. Llar que brama. Llenya seca de carrasca mesclada amb resina seca de pi. Quan un s’alça, quan ho fa, els moviments lents són la tònica dominant. I la mandra s’eternitza al compàs d’uns minuts que passen a pleret. Tic-tac, tic-tac... No hi ha ganes, certament, a quin sant! Tan bé i tan confortable com s’està en un sobre que durant les llargues hores de pau i silenci nocturns ha absorbit el fred penetrant que congela els bassals. Del verd al blanc. Quan hom es fixa en el termòmetre s’adona que són les deu del matí i que encara fa un grau negatiu. I que el calendari marca una data que sí, que significa moltes coses i que té una gran transcendència històrica: 20 de novembre; però que a mi, ara per ara, ja no m’importa. Gens ni miqueta. Les notícies m’importen poc, de fet. I alguns morts, ben morts estan. Ai. El contacte amb l’exterior, altrament, es redueix als pocs cotxes que circulen per la carretera. I els dies, més aviat els caps de setmana, s’esfumen a la recerca d’una harmonia definitiva que arribarà en breu, potser quan les muntanyes estiguen cobertes de neu i els cérvols i els cabirols s’acosten als camins a la recerca de sal o d’herba tendra i fresca. De moment, però, el verd s’hi fa omnipresent mentre brilla el sol. I el terreny s’emporpra a la llum del capvespre. Un servidor apura els últims dies de la temporada dels esclata-sangs, allò que per ací en diuen níscalos, refugiats en la molsa i la vegetació i encara amb energia suficient per animar les llargues passejades per les clarianes del bosc. Ja no en queden, de gírgoles, tanmateix. I els fredolics s’apoderen dels marges de les savines formant reguitzells interminables. La digestió és lenta una vegada hom pren el sofà i es colga sota la manta, al caliu de la llar de foc i amb aquest perfum característic de llenya cremada que tant costa d’arravatar. El mes de desembre, definitivament, s’albira més enllà de la carena nuvolosa i solitària...\na 20:17:00 0 Comentaris Temes Zona zero\na 20:19:00 0 Comentaris Temes Paisatges costumistes, Zona zero\nLa carretera s’obri davant meu i completa un cercle estrany, certament estrany. Deixe enrere quatre dies que, en qualsevol altra circumstància, hagueren resultat sanadors i reconfortants. El temps tardoral, a més, augmenta la contrarietat. I la tonalitat verdosa dels xops decreix de manera proporcional a l’avanç del camí cap a València, ara més lluny, ara més prop. El vent m’acomiada sense embuts i s’enduu un sol que, en qualsevol cas, es manté poderós fins l’arribada de la nit. Les temperatures cauran amb estrèpit quan la brillantor s’oculte entre muntanyes, això ho sé, però jo ja no ho veuré... No. Ja no hi seré, de fet. Dormiré a tres-cents quilòmetres de distància. I m’hauré de conformar amb retenir en la memòria les imatges i els records de quatre dies que saben a poc, a molt poc. Four days, més o menys com en aquella pel·lícula fabulosa que es deia The bridges of Madison. Tanmateix, no hi ha temps per a nostàlgies. I el temps es buida mentre dura el pont festiu. Els camins sinuosos de la zona ens fan parar a la zona boscosa del Autillo i també en aquest poble preciós situat entre roques arenoses que rep el nom de Chequilla. Una antiga pista forestal, alhora, ens connecta entre cérvols, savines i pinedes amb el poble de Peralejos de las Truchas. I per bé que ja n’havíem sentit parlar, de la seua bellesa i del seu encant, el que veuen els nostres ulls, ens connecta de ple amb la natura agrest i solitària, amb una natura plena i harmoniosa. Llibertat condemnada! El senderi avança entre planícies d’argelagues i timonet, amb marges de pedra caiguts que ja mai no seran reconstruïts. I quan la immensitat ens abraça i ens acull, apareix, de sobte, el gran riu, el Tajo, claríssim i en consonància amb la morfologia del terreny. Revoltes i salts d’aigua. I, mentrestant, aquell pescador que tracta d’enxampar els grans peixos que donen nom a aquesta població enclavada entre llomes i valls. El cel, ple de voltors que planen, marca l’abundància i la mort a parts proporcionals... Per què, em pregunte jo, aleshores. Per què? Però la incògnita perd el sentit de camí cap a València, quan la fi d’aquest pont festiu del mes d’octubre m’escup directament sense martingales ni estampes bucòliques que valguen. La pau, aquest bé tan preat!\na 20:38:00 0 Comentaris Temes Privilegis\nI allí que ens hem traslladat, coberts per les nits ja fredes del mes de setembre, sota un cel enterbolit durant el dia i entapissat d’estrelles durant la nit. Vistes fabuloses que ens alegren l’existència, mentre un pensa i repensa sobre les mil i una raons que l’han situat ací, en plena Lapònia (espanyola). Fum de sutja que emana de les xemeneies que ja ensumen la tardor. I després, l’hivern. Pluja i neu. Gel a les carreteres i als camins. I nosaltres al bell mig, de moment abillant la casa, familiaritzant-nos amb l’entorn, proveint-nos de llenya i a recer del caliu familiar. Tot ben bonic, sí, però també molt sec i molt auster. Senzill, si més no. A penes fa una setmana, encara... De sobte, renillen els cavalls, l’un de color blanc, l’altre de color castany, i el de més enllà, de pelatge bru. El riuet que se sent des de casa i que travessa el poble marca una separació entre el barri de nova construcció, tancat majoritàriament; i el casc antic, amb certa vida, amb gent que ens mira i ens saluda en una barreja de tendresa i estupefacció, sense acabar de trencar el gel: «Los nuevos vecinos, ¿no?». Estem en boca de tots, certament. Però ja n’hi haurà temps de parlar-ne, d’això. Els xiquets, mentrestant, s’enfilen pels caminals de terra i brossa, a la recerca d’un final que mai no arriba, que si ara una era, que si ara una pallissa, que si ara un tancat, que si ara una densa pineda... Ja de tornada, un oriünd ens para i enceta una conversa al voltant de la puresa de l’aire i al voltant del fred que fa per aquestes contrades: «Aquí hace mucho frío, pero mucho, mucho... En invierno, somos muy pocos, algunos de los que hay ahora se van en unos días, como mucho en unas semanas». I jo no puc evitar pensar en aquella pel·lícula titulada La resplendor, amb un inici pertorbador i molt en consonància amb les paraules d’aquest senyor. Preparem-nos per a l’aïllament, això és el que m’està dient. És clar que una cosa és la ficció que a mi em sobrevola i una altra molt diferent l’experiència engrescadora en què ens hem clavat. No crec que tarde a establir-me definitivament, per això. O sí, qui sap. Tot dependrà d’unes circumstàncies que em fan dubtar de tot, però que no em descoratgen. En absolut. Motivat i amb força suficient per acarar una nova etapa vital que fins ara només m'havia imaginat. Somnis infinits. Només això. Coses dels romàntics, tanmateix, que no saben mai quan s’acabaran tals somnis...\na 21:00:00 0 Comentaris Temes Paisatges costumistes, Zona zero\na 15:46:00 0 Comentaris Temes Recomanacions\nL’he tornada a veure. Il buono, il brutto, il cattivo. I aquesta vegada ho he fet motivat per un documental perdut en la immensitat de Netflix que es diu Sad Hill Unearthed; un documental que, almenys a mi, m’ha paregut una meravella. Pura passió. I no només perquè conta la consecució d’un projecte sincer i fabulós com és la reconstrucció d’un dels escenaris més emblemàtics de la història del cinema: el cementeri de Sad Hill; sinó perquè també convida a visitar un paratge d’un alt valor ecològic que, pel que es veu, s’ha convertit en lloc de peregrinació dels cinèfils del món cinquanta anys després del rodatge de la pel·lícula. Situat a Burgos, concretament al conegut com a Valle de la Mirandilla, molt prop de Santo Domingo de Silos. Sens dubte, un bon lloc per a perdre’s i, sens dubte, un bon lloc per a passar unes vacances en plena naturalesa, és clar que això ja hi arribarà. A hores d’ara, em conforme amb repassar una vegada i una altra l’escena final d’una obra mestra dirigida per Sergio Leone i datada de l’any 1966, be siga perquè em ve de gust, bé siga perquè un documental l’existència del qual desconeixia totalment, fa que m’emocione de bell nou mentre un mite com Eli Wallach corre entre les tombes al ritme de The ectasy of gold, si més no la peça musical del gran i recentment traspassat Ennio Morricone. Sobren les paraules, en aquest sentit. I els qualificatius. I això que, a banda del compositor italià, la figura que ronda tot el muntatge del documental és, ni més ni menys, que Clint Eastwood, que tampoc no mereix cap presentació, per descomptat. M’encanta, per això, quan els esforçats membres de l’Associació Cultural Sad Hill s’emocionen davant l’aparició en pantalla del qui consideren el seu Déu. I no m’estranya, perquè deu ser molt gratificant, la veritat, comprovar com un somni, ni que siga la posada en valor d’un cementeri fictici deixat perdre entre molsa i vegetació durant cinquanta anys, es fa realitat i es culmina amb les paraules d’un dels més grans, el senyor Clint. Desprén molta gratitud aquest documental, en definitiva, i molta bondat i molta honestedat. Respecte i altruisme, o simplement devoció pel cine. Sad Hill Unearthed. Molt recomanable, de veres que sí.\na 20:35:00 1 Comentaris Temes Recomanacions\nLes eres des del Picorozo de Megina\nEncara amb el regust de l’infame confinament sobrevolant els nostres subconscients i amb l’etern avís que a la mínima les autoritats ens tornaran a encauar i a controlar sense contemplacions, ens encaminem drets cap als confins de la llibertat més pura que conec, la que no té altra eixida que la mort: la denominada zona zero de la Lapònia espanyola, allà en ple cor de les muntanyes i les serres de Terol, Conca i Guadalajara. Una nova visita amb tots els ingredients necessaris per gaudir de la natura i la pau en el seu estat més primitiu. Solitud i silenci, només el brunzir del vent, només el soroll compassat de l’aigua que raja de les fonts. «No podemos presumir de otra cosa», ens diu un pobletà només arribar-hi. Tanmateix, no cal. No és necessari. Sobren justificacions. La bellesa es presenta de manera innata i ens somou, sense intervencions, tant per a bé com per a mal, tan sols a l’abast dels pocs privilegiats que avui tenen la sort d’assaborir-la per una simple qüestió d’amor i de destí. Jo, el primer. Temps aturat. Estampa embriagadora. I l’olor de les savines, i després dels pins, arrenglerats en una perspectiva que hipnotitza i que es manté com sempre, i que saluda el nostre pas per les sinuoses carreteres cobertes d’ombra i de badalls que s’obrin entre el brancam i que permeten l’entrada del sol impietós, sempre present en les clarianes del bosc. Curiositat pregona del visitant que s’endinsa entre l’herba, la molsa i la roca calcària. Un embruix molt poderós, sens dubte. Per no parlar de les vastes terres on es cultiva el gra. I de les enormes vistes que ofereixen els pics que s’alcen entre pobles amb topònims desconeguts. Oblidats. Els pardalets sobrevolen l’entorn. Els voltors planen el cel clar. I quan cau la nit, les temperatures baixen fidels al clima continental, de forts contrastos també a l’estiu, molt sec, sequíssim, calor picadora durant el dia, frescor molt agradable durant la nit. I mentrestant, la flaire de les plantes aromàtiques, de les herbes i de les flors silvestres, que saturen els sentits i conviden a la llarga conversa a la llum d’unes estrelles resplendents convertides en un autèntic espectacle. No ho canvie per res, això. No, de veres que no. Perquè és una delícia immensa. Milers i milers d’astres entremig de la foscor més interminable. I, de sobte, alguna estrella que es mou i que brilla fent un senderi de foc. I jo, que em quedaria hores i més hores contemplant tal exhibició de força del firmament més net mai contemplat pels meus ulls. És clar que no poden presumir de res més els esforçats habitants d’aquestes latituds. Ho necessiten, potser? Ni de lluny. I que així siga mentre aguanten drets sobre els garrots. Guarde una especial predilecció per unes terres deshabitades que mai no m’han enganyat. Sempre franques, sempre honestes. Enguany es presenten verdes després d’un hivern penetrant, després d’una primavera plujosa. I els cérvols campen a pler. I els rius baixen plens de vida, transparents. Resulta inevitable no endinsar-se en aquesta aigua freda que brolla des del mateix cor de les muntanyes. I és realment difícil deixar enrere tan noble exuberància, d’una senzillesa impressionant, amb uns batecs de nostalgia que s’allunyen a poc a poc camí de la nova normalitat i de la rutina imposada per la globalització. Que insulsa, la ciutat, quan apareix reflectida de bell nou entre carreteres i llums artificials... Que insulsa, de veritat.\nNaixement del riu Cuervo\na 20:49:00 1 Comentaris Temes Paisatges costumistes, Privilegis, Zona zero\nI una vegada entrats en el que les autoritats governatives denominen la fase 2 de la desescalada, és arribat el moment de dir adeu, l’adeu definitiu a un dietari que m’ha acompanyat durant tot aquest temps i que m’ha salvat de caure estrepitosament en l’angoixa més absoluta, en l’ansietat més depriment i en el pou d’inconseqüències i frivolitats que han campat a bastament al llarg d’una quarantena infame i demencial. Bon vent i barca nova, per tant. I fins al pròxim confinament, diuen els entesos, que açò va per a llarg. Ai mare. Per a llarg! Com si aquests gairebé tres mesos, hagueren estat curts! Curts, sí, és clar! Aguantant marea, que és com es diu per aquestes latituds. I entretant, a títol particular, un torrent d’emocions, de vegades contradictòries entre si. Perquè no crec que torne a passar per una etapa així, tan estranya i tan creativa al mateix temps, tan ociosa i tan desesperada, tan de tot. Reclusió forçosa o arrest domiciliari? Disjuntiva sense rèplica, sens dubte. Però algú haurà de respondre a tal pregunta. Algú amb capacitat, és clar, al marge d’uns viaranys particulars que almenys, per a mi, han representant un pou de somnis absoluts i literals, alguns preciosos i bells, alguns altres horribles i tristos, la majoria de caràcter reservat, allò que no es pot dir, ni escriure, ni res que no siga alçar-se del llit a les cinc del matí totalment desvetllat i incapaç de comprendre la ira d’un present embriagat d’interrogants. Però s’ha acabat, de moment. I per a la història quedaran tots els fragments de vida que cadascú, allí tot sol o acompanyat, deu haver acumulat, tant per a bé com per a mal. Aquell familiar que mor, aquell amic o amiga reclosos en una habitació, malalts, incrèduls, a veure-les passar. Records que, en qualsevol cas, caldrà revisitar de tant en tant perquè han estat certs, i tan certs, i tan palpables, i tan visibles, i tan pròxims: gent amb mascaretes, i aquesta desconfiança, i la por instal·lada al pensament, i tantes opinions distants, i el frenesí per tornar o no tornar a una normalitat que ja no tornarà a ser la que era. Disparitat en el poder. L’economia en primer lloc! Missatge principal. Déu cagat i recagat! Una cura d’humilitat, deuria ser. O un toc d’atenció als quefers rutinaris dels humans. Conclusions, tanmateix, les pròpies i les personals de cadascú, no res més. Vagareig dispers per un entorn que obri ja els primers badalls després de la gran perplexitat. Sempre ens quedarà la literatura, malgrat tot. I l’amor. I tots aquests jocs i entreteniments barrejats entre la pluja i el sol que ha entrat per les finestres. La felicitat entre el desastre. Així que fins a una altra, estimats lectors. I gràcies, moltíssimes gràcies per estar a l’altra banda. Sempre fidels a les incerteses d’un servidor rendit als designis de la vida.\na 21:23:00 0 Comentaris Temes CORONAVIRUS\nMai m’ho haguera pensat abans. De fet, en condicions normals haguera resultat inviable. I impossible. No un impossible de l’estil ja veurem o ja en parlarem, no, un impossible de veritat. Dels que no admeten rèplica. No. Sec. I així fins al pròxim assalt dels meus fills, on la resposta haguera estat la mateixa. No. Contundència al poder. Ni un clivell de dubte. Això és un pare, sí senyor! És clar que jo no comptava amb aquest maleït coronavirus, que ha pogut amb tot, també amb la meua resistència històrica a tenir animals a casa, dos hàmsters per a ser més exactes, Coco i Copito, entranyables a ulls de les meues criatures, que els qualifiquen de preciosos, de meravellosos, de graciosos i de tot. Tot floritures, tot. Tot per als hàmsters. Que si fan açò, que si fan allò, que si escalen, que si roden, que si mengen pera, que si mengen meló... En fi, que no caben de goig, els meus menuts, entusiasmats de veritat, que els han encaixat amb moltíssima il·lusió. Com jo, vaja, com jo, que també estic encantat, de veres que sí. Encantadíssim. Perquè si hi ha alguns animals que no puc veure ni en pintura i pels quals sent una especial animadversió aquests són els ratolins, o com vulga que es diguen ara, roborovski em pensen que són aquests, però a mi no m’enganyen. Ratolins són i ratolins seran. O rates menudes. O rates, directament, que collons! Ara per ara, tinc dos rates a casa, xicotetes i adorables, sí, però rates, al capdavall. I jo, doncs mira, no puc. És sentir la paraula rata i començar a posar-me nerviós, i a patir, i a sentir por, i repugnància, i tot plegat. Mentre escric aquestes línies, de fet, em ve a la memòria el personatge aquell de la novel·la 1984, el tal Winston Smith, que els tenia pànic i que no podia amb elles, tot el que vulgueu, però que fou torturat amb una gàbia de rates atacada en plena cara, el seu pitjor malson. Em va a la memòria també el dia aquell de ja fa molts anys, en l’època dels grans viatges de la meua vida, quan en una aldea peruana, en companyia de la meua Cris i envoltat de ruïnes inques, ens oferiren menjar kui. Una broma, vaig pensar. Però no, ni de bon tros. El menú no oferia alternativa ni tampoc hi havia la possibilitat de dir que no. Així que kui que vam menjar, tot cap a dins, ben especiat, amb uns tallarins d’aderezzo que mai abans m’havien sabut tan bons i tan exquisits. Rata a la saca! Mmmm, que bo!, dèiem. Amb aquelles dentoletes que sobreeixien, amb aquell entusiasme de la gent local per un plat que era típic i exclusiu de la zona. I vinga la graella de rata, i vinga, i vinga. Inoblidable! Confesse que no he passat més fàstic en ma vida. Però ara resulta que les rates han tornat a mi, i que les tinc a casa, i que les he de contemplar perquè això és el que se suposa que fan els pares moderns i comprensius d’avui. Maleït coronavirus i maleït confinament! Així que sí, no em queda una altra. Benvinguts sigueu, hàmsters, a la meua llar. Perquè casa meua, és casa vostra. Si és que hi ha cases d'algú...\na 21:36:00 0 Comentaris Temes CORONAVIRUS\nCoronavirus. Capítol 59: 'Xicotets plaers'\nSi del que es tracta és de fer un dietari estricte i d’apurar fins al màxim aquesta etapa històrica privada de llibertat, puc parlar d’algunes de les coses que he fet durant un cap de setmana en el qual he visitat escenaris vetats al llarg d’un confinament que ja no és tal. La mar, evidentment. I també algun que altre bar del poble, perquè és evident que al marge dels moviments més o menys distants que, de moment, ens permeten les autoritats, també cal complir amb un ritual oblidat en els darrers temps: l’esmorzar. Truita d’espàrrecs amb pernil, plateret d’olives i cacaus i vi mesclat amb gasosa, és a dir, allò que per aquestes contrades tothom convergeix a anomenar llimonà. Fresqueta. Una delícia per als sentits i per al paladar. I ja després, dret cap a l’immens espai obert que m’ha regalat el destí i que pareix predisposat ja a rebre multitud de visites estivals tant per a bé per com per a mal, allí amb un aspecte tranquil, com una bassa d’oli que se sol dir, amb gent, sí, però no amb tanta com es podria suposar. Gent tranquil·la en la seua majoria, present en l’arena i el pedregar interminable sense fer grans escarafalls, contemplativa en molts casos. Mescla de llengües: valencià, castellà, francès. Parelles d’enamorats, famílies amb menuts, esportistes... I pescadors, això sí, pescadors en abundància entre els quals m’he diluït tant de matí com de vesprada, allí tots postrats als peus de la mar Mediterrània enfront d’unes canyes immòbils, sense cap indici d’activitat marina més enllà de les moles de sorells i palometes que s’albiren superficialment. I jo amb un rall que no parava de treballar. Un llobarro, dos llobarros, tres... I per a acabar-ho d’adobar, un bon sopar amb uns amics. Amb distància, sense abraçades, sense besos. Tanmateix, tot ben compensat per una menja mai abans degustada i deglutida: llobarros torrats en una graella, a la brasa, fets amb fusta de taronger. Sense cap additiu, sense res, si de cas només amb un pessic de sal, perquè en realitat no cal gran cosa més. Perquè el llobarro és un dels millors peixos de la mar Mediterrània, depredador solitari que rep el nom de llop de mar a França o Itàlia. I que, segons Josep Pla, és el número dos en qualitat per darrere del corball. Número dos! Tanmateix, en el pòdium, perquè de la mateixa manera que el corball, tampoc el llobarro fa gust de peix. O almenys això assegurava aquell escriptor de Palafrugell, un detall sensacional que justifica el fet de no afegir cap salsa, ni cap guisofi elaborat, ni res de res. Només el llobarro i el seu consumidor, cara a cara. Piscifactoria al marge, és clar. Això no cal dir-ho! Bon profit, en qualsevol cas. I benvinguda\naquesta fase que ja anuncia el declivi temporal d’una pandèmia que potser reviurà els seus millors dies allà pels mesos tardorals... Pels mesos tardorals, per tant. Però no ara. Ara toquen els xicotets plaers.\na 13:53:00 0 Comentaris\nCoronavirus. Capítol 58: 'Paper higiènic'\nAclaparat per la paranoia, ara fa més de dos mesos, vaig eixir esperitat de la mar i de la solitud creativa que m’embriagava per por a quedar-me confinat i lluny de la meua família, quan encara no estava del tot clar fins a quan s’allargaria tot açò i un poc, o molt, nerviós, inconscient d’estar vivint els últims moments de vida de l’antiga normalitat. Era 13 de març. Divendres. Abans de tancar la porta del garatge, però, recorde que vaig mirar fixament un paquet de paper higiènic a estrenar, pres d’un encanteri derivat del pànic que ara he de confessar que fou cert, sí, i que em va empènyer a agafar-lo i a posar-lo a dins al cotxe, en un rampell. Acció gratuïta? Tot al contrari. Corrien els temps en què aquest producte s’exhauria dels supermercats, amb imatges certament incomprensibles de gent amb els carros a caramull de paquets i més paquets, tots a la recerca d’un tresor del qual ja ningú se’n recorda més enllà del moment en si, que tampoc cal descriure ara mateix. Necessitats primàries, només això. A més, el temps i els esdeveniments han demostrat que en la vida hi ha productes molt més importants com la farina i el rent. No obstant això, algú hauria d’explicar per què, és a dir, per què aquella dèria sobtada pel paper higiènic. Perquè jo no ho vaig entendre aleshores, i tampoc no ho entenc ara. Amb més raó, si de cas, després d’obrir el maleter del meu cotxe i trobar-me amb la sorpresa que sí, en efecte, el paquet de paper estava en el mateix lloc que el vaig deixar ara fa més de seixanta dies. Ací van, però, algunes raons que serveixen per justificar aquell acte i també altres compres compulsives realitzades durant una pandèmia que ha estat molt per damunt de les expectatives creades. I és que alguns experts asseguren que entre la societat va estendre’s l’efecte imitació i la psicologia de la supervivència, a banda d’altres factors com ara l’efecte visual, és a dir, allò de quan més gran és un producte més el veiem en les prestatgeries dels supermercats, que també són grans. I en conseqüència, si aquestes prestatgeries es buiden, doncs ens preguntem per què. I aleshores, ja no hi ha marxa enrere: també ho volem! I així successivament. Un cercle viciós. El problema és que al remat, no serveix de gran cosa. Si de cas, només per a malmirar-se, desconfiar del proïsme i instaurar unes pràctiques odioses que, al meu parèixer, seran les que més costarà d’eradicar quan tot açò acabe.\na 14:42:00 0 Comentaris Temes CORONAVIRUS\nDes del punt de vista dels costums, la solta és un terme associat tradicionalment al llenguatge dels coloms i dels colombaires, un terme que per circumstàncies de la vida, en els últims dies, l’he sentit ja unes quantes vegades en boca de gent que no té res a veure amb aquest món tan restringit i tan valencià. A grans trets, fa referència a amollar els coloms perquè posen rumb en direcció a la coloma, a la qual hauran de conquerir i galantejar a fi de guanyar la competició, allí tots en massa, amb un vol multicolor que els distingeix de la resta dels coloms, d’aquells, diguem-ne, no ensinistrats. I qui més puga, per a ell, com se sol dir. Coloms som, per tant. A tal punt hem arribat. I ara, després de més de dos mesos tancats a casa, el terme, —la solta—, traspassa la seua esfera tradicional i remet a l’obertura de la gàbia després del confinament estricte, tots pàl·lids, angoixats, plens de dubtes. «Que ens donen solta, ja!», diuen alguns, amb el rostre típic de l’esgotament mental. I sí, potser és el millor. Perquè la disjuntiva no admet cap altra discussió: o el risc, o la por constant. Naturalitat i contagi múltiple, doncs, amb tot el que això comporta. Perquè caldrà aprendre a conviure amb la pandèmia, o amb el virus, o amb el que siga, no hi ha més. Parcialment, això sí. I així fins que la vida s’òbriga pas de bell nou de manera completa, ves tu a saber quan, ves tu a saber de quina manera. Perquè no ho sap ningú, això. I el que importa és l'ací i l'ara. Els moments presents, que es redueixen al dia que transcorre. D’altra banda, la lliure circulació per aquesta entelèquia franquista tan repulsiva que se’n diu província, a mi almenys m’ha permés agafar el cotxe i anar fins allà, fins al meu poble, situat a cavall de la línia invisible que separa les comarques de València de les comarques de Castelló, i visitar mos pares, i respirar l’aroma de la mar, allí on tot es dilueix sense cap franja administrativa que diga que sí o que no. És igual. També m’ha permés ajustar els comptes amb els meus cabells, que creixien salvatges i escarotats, i sense cap indici d’alopècia, tota una sort la meua. Tinc moltes més canes, ara, això sí, no sé si per l’edat o per les qüestions derivades de l’estrés i l’ansietat que han caracteritzat els darrers dos mesos de confinament, molt difícils de qualificar, per cert: surrealistes, incrèduls, amb una càrrega evident de perplexitat que no puc espolsar-me del damunt per bé que haja escrit i reflexionat interiorment com mai abans ho havia fet. De vegades per a bé, de vegades per a mal. Malsons i creació, tot alhora. Al meu davant, però, s’albira l’estiu, i la calor infrahumana, que ja ha vingut per a quedar-se fins a la pròxima tardor, la que tots temem. La llunyana i la temuda tardor, la mateixa que anuncia una nova reclusió i un nou començament que, a hores d'ara, no significa res. Perquè tot pot canviar. I perquè visca la llibertat, en qualsevol cas, que crida aquell, que a sa casa té engabiat l’ocell.\na 15:34:00 0 Comentaris Temes CORONAVIRUS\nCoronavirus. Capítol 56: 'La Ribera, reserva espiritual'\nImatge: 'Som riberencs'\nLa notícia és demolidora i, la veritat, no hi ha per on agafar-la. El País Valencià directe cap a la fase 1 del desconfinament, sí, però amb una clàusula molt particular pel que fa al departament de salut de la Ribera del Xúquer. Perquè allí, o ací, segons es mire, no es permetran reunions de deu persones. En altres comarques o departaments de salut, sí, però a la Ribera, no. I el motiu? Doncs el motiu és el millor de tot, ja que com es diria en valencià diguem-ne no normatiu, és pa’ cagar-se i no torcar-se: “sería la gran concentración de personas y la costumbre de reunirse con amigos y familiares”. Ale, nyas! I si ens reunim amb enemics? En fi, que tal com se sol dir en aquestes ocasions, millor riure abans que plorar, com bé ja fan alguns a través de comentaris molt de l’estil riberenc en les xarxes socials o en els mitjans de comunicació: que si per aquestes contrades hi ha massa afició a la cassalleta, que si deuria haver un referèndum per independitzar-se de Valencialàndia, que si la fama d’anar de paella a les cases de camp ha pesat molt a l’hora de prendre tal decisió, que si tal, que si açò, que si allò. Però, al remat, a la fi de tota la correguda, tot pareix indicar que ni humor ni res de res. I per aquestes latituds alguns ens quedarem igual com estàvem fins avui, exactament igual, això és, com una reserva espiritual i fins als collons! Per a què, doncs, per a què desgastar-se més. Sempre ens quedarà el consol, després de tot, de pensar que la Ribera és una comarca singular i amb certa tendència a la celebració oberta i multitudinària, l’exemple resistent, si més no, del caràcter festiu i l'alegria mediterrània. Potser un xicotet país de gent histriònica, potser, però d'actitud molt oberta, ple de costums encara intactes, simpàtic, agradable, unit a les entranyes de les terra. Així que a remar, no en queda una altra. O això o autoflagel·lar-se amb la imatge terrible d’altres indrets potser no tan escandalosos en les formes i en el parlar, però igualment disposats a reunir-se al voltant d’un bon foc, allí tots vinga la burla, plateret d’olives en mà, cervesa, cassalla i vi, de paella o de torrà, és igual, de celebració en qualsevol cas. Ai mare! Açò? Açò deu tenir una altra explicació, és evident. Però jo em pregunte: és que no hi havia cap altra manera de justificar-ho. O què passa ací?\na 19:10:00 0 Comentaris Temes CORONAVIRUS\nCoronavirus. Capítol 55: 'Llibreries'\nAprofitant que les llibreries estan obertes des de fa una setmana i considerant que la lectura és una de les activitats més saludables que es poden dur a terme durant aquest confinament tortuós, avui he tornat a visitar la que hi ha situada al carrer Hort dels frares d’Alzira a fi d’endinsar-me un poc en tal univers vetat i restringit al llarg de tota la quarantena. I dic un poc, és clar. Perquè les circumstàncies són les que són i no van més enllà d’una cita prèvia entre persianes mig abaixades, moviments limitats i llibres a l’abast però intocables, com si tal reducte d’aventures i ficcions es tractara de la sala d’espera d’un ambulatori. On anirem a parar! Un ambulatori. Però sí, què en farem. Això pareix. Tot i que, per sort, l’espai i sobretot els remeis que s’hi subministren, són diferents, molt diferents. Per una banda, de fet, hi ha el metge, que emet diagnòstics i signa talonaris de receptes a tort i a dret, a mode de robot obedient d’un sistema sanitari ara en crisi però que, sovint, és extremadament administratiu. Y que pase el siguiente... I per una altra, hi ha la llibretera, perquè en el cas que ens ocupa és llibretera i no llibreter, que només ven uns xicotets objectes rectangulars que s’anomenen llibres. I ho dic així, en efecte, com sona: "xicotets objectes rectangulars", tirant mà d’aquella definició magnífica que sempre em ve al cap quan entre al meu temple particular i recorde aquella escena tan bonica de la pel·lícula La història interminable. Sí, home, sí. Aquella en la qual un xiquet de nom Bastian poregós i brut conversa amb el tal senyor Koreander, que roman assegut en una butaca pipa en mà, amb un llibre entre les mans que determinarà el curs dels esdeveniments d’una història que resultarà, doncs això, fantàstica i interminable. Com el seu títol indica. Una escena que mai de la vida no oblidaré. I molt apropiada per a la situació que he viscut avui, si més no, encara que jo, tot al contrari que Bastian en el llibre de Michael Ende, no fugia d’uns adolescents desaprensius que pretenien llançar-me a un contenidor de fem, sinó que ho feia d’un virus, d’un virus, sí, l’únic antídot contra les conseqüències del qual pareix ser, almenys en el meu cas, la literatura. I en tots els sentits, a més a més. Per a totes les edats, vull dir. Perquè, al remat, n’he comprat dos, de llibres. Un per al meu xiquet que es titula L’Agus i els monstres. I un altre per a mi: Diari d’hivern, de Paul Auster, que és un llibre en què tinc posades grans expectatives, no debades arriba després de molt de temps d’estar rondant les lletres d’aquest autor estatunidenc i després, també, de reveure la pel·lícula Smoke, codirigida per ell mateix. Per a recordar-la, certament, la pel·lícula, perquè és molt bona. Històries sensacionals que s'entrecreuen: un estanquer aficionat a la fotografia, un escriptor en crisi, i un jove negre a la recerca del seu pare. I de rerefons, una quotidianitat especial que, a hores d’ara, en aquests moments d’angoixa i incertesa pel nostre futur més immediat, és el que alguns més trobem a faltar. La quotidianitat...\na 19:53:00 0 Comentaris Temes CORONAVIRUS\nCoronavirus. Capítol 54: 'Balconazi'\nDoncs sí, després dels successius èxits dels termes compostos feminazi i cabronazi, patentats respectivament per la ultradreta més salvatge i per una pàgina de Facebook amb tendència a la burla i el sarcasme, ara pareix arribat el moment gloriós d’una altra paraula que també ha acollit l’element nazi com a part fonamental de la seua composició: balconazi, en efecte, un neologisme molt en consonància amb els temps lingüístics que corren i que defineix tota aquella persona que durant la quarantena s’ha dedicat a vigilar des del balcó els moviments dels qui han vagarejat pel carrer. S’entén: passejadors de gossos, policia, clients de Mercadona... I per extensió, ara mateix, també pares amb xiquets, —entre els quals m’incloc—, esportistes, quadrilles d’adolescents, i tot allò que es mou, així en general. Original el terme, sens dubte, tot i que en certa mesura, també deutor d’un altre molt més famós que la història, la literatura i les arts comunicatives s’han encarregat de dotar d’un significat més ampli i molt més rendible des del punt de vista comercial. I és que la figura del balconazi actual no deixa de ser la mateixa que la del Big Brother clàssic, altrament dit Gran Germà, això és, l’ull tenebrós que tot ho controla, la gran càmera oculta o descoberta que denuncia, manipula i sanciona totes i cadascuna de les accions del proïsme. Tot un Ministeri de la Veritat, almenys si prenem en consideració el contingut d’aquella magnífica novel·la de George Orwell anomenada 1984 segons la qual l’interés comú és reduït, de manera macabra i repressiva, a la falta absoluta d’intimitat i de llibertat individual. LA GUERRA ÉS PAU, LA LLIBERTAT ÉS ESCLAVATGE, LA IGNORÀNCIA ÉS FORÇA, quasi res porta el diari. Balconazis, doncs. En conclusió, una pràctica que pot resultar perillosa i amb una càrrega vírica molt més devastadora que la mateixa pandèmia que ens manté confinats a casa, amb capacitat d’establir-se perennement en una societat que duu vora seixanta dies reclosa i que ha estat qualificada, en l’últim informe del govern, com a fase 0, mancada de moviments i amb els sentiments negatius a flor de pell. Compte, doncs, amb les conseqüències. Perquè una cosa és el llenguatge i els seus capricis. I una altra, la realitat, que pot ser diversa, rica i sotmesa a visions que no sempre es corresponen amb l’estricta i l’oficial que emana de les autoritats. No és tot cert el que veiem, com tampoc és del tot cert el que ens conten i ens creiem.\na 13:18:00 0 Comentaris Temes CORONAVIRUS\nCoronavirus. Capítol 53: 'Pizza'\nDesconnectat de les tertúlies polítiques i de les confrontacions ideològiques derivades d’aquesta quarantena infame, ací, mentre em menge una pizza, no puc evitar fer-me ressò d’una representant electa que ja comença a erigir-se com el blanc predilecte de les crítiques i les burles sistemàtiques que emanen de les xarxes socials. Maria Isabel Ayuso, àlies posado de cine, la presidenta de la Comunitat de Madrid. I amb tot el mereixement. Sens dubte l’autoritat del ram que més titulars genera a hores d’ara i la que més contribueix a confondre el personal amb les seues eixides constants de coet borratxo. No passa dia, per això, que no vocifere cap barbaritat i, pel que es veu, es deu trobar còmoda, allí en la seua posició benestant, com si estiguera per damunt del bé i del mal, no del tot conscient d’estar fent el ridícul si del que parlem és de COVID-19 o de qualsevol altre tema controvertit, així en general. Carn de mem! Perquè mira que n’amolla, de bones, ja ho crec! És un no parar. Tantes que al remat, un no sap què és millor: si prendre-les seriosament, amb el consegüent cabreig que això suposa; o si prendre-les en broma, amb el risc que això comporta des del punt de vista psicològic, ja malmès de per si. No sé, per tant, fins a quin punt és bo tenir solta i fora de control una personatge així, però és clar que sempre dona joc, fins i tot en moments tan delicats com aquest. Una política estereotip de totes les vulgaritats, d’aquelles que superen les expectatives creades i d’aquelles que empenten a un a participar de la vida pública a fi d’impossibilitar que tal mediocritat arribe al poder. Perquè sempre m’ho han dit això, a mi, els qui es preocupen d’aquestes coses: «si et desentens, malament, permets que el poder l’ocupen els més incapacitats». I bona part de raó hi ha en aquest consell, sempre apropiat quan un s’atansa, tant per a bé com per a mal, al balcó del carabassar institucional. Però jo resistiré, com la cançó de moda durant el confinament. I no decauré. Ignoraré, si més no. No siga cosa que, fins i tot, em caiga malament el sopar, una simple pizza, per exemple, d’aquelles que s’engoleixen amb fruïció mentre a la tele posen una pel·lícula americana. Tot molt mediterrani, per descomptat, com afirma aquesta senyora sorgida de les entranyes més selectes de la societat madrilenya i que és tant de l’estil d’aquella altra anomenada Esperanza Aguirre. El mal és que ha vingut per a quedar-se. I el bo és que això, almenys, també ens recorda de quina manera no hem de ser quan ens fem majors.\na 14:10:00 0 Comentaris Temes CORONAVIRUS\nCoronavirus. Capítol 52: 'Mascareta'\nLes autoritats diuen ara sí, ara no. En alguns supòsits, cal; en alguns altres, no cal. Però en la seua majoria, tots la porten. I com que jo no vull ser menys ni tampoc vull sentir-me senyalat per ningú, doncs avui, per primera vegada en aquesta quarantena i, també, per primera vegada en la meua vida, m’he posat la mascareta per a eixir al carrer. És de color negre, el meu color preferit, i el color de la negativitat, diuen què. Què en farem. Soc com soc. I ara, amb més motius que mai. Però bé, deixem-ho córrer, això. Com deia, amb la mascareta posada, he eixit de casa i he enfilat el carrer dret cap a Mercadona, allí on encara no havia anat, creieu-me. Un supermercat on venen, entre altres misèries, fruita i verdura d'origen deshonest però que ara m’oferia l’oportunitat de fer un poc d’anàlisi d’aquesta situació tan estranya que patim. Allí, per això, m’he trobat amb gent del barri que ja feia temps que no veia, i sí, quasi tots portaven mascareta, en alguns casos d’un sol ús, en altres personalitzades, algunes amb dissenys trencadors, algunes altres més simples que una col, de millors i de pitjors. No he pogut evitar pensar que molts, jo el primer, la portaven per allò del què diran. Què en diran si no la portes, és clar! Però en fi... Quan he acabat de comprar les quatre favades que havia de comprar, he xarrat d’açò i d’allò amb un empleat que conec: que si mal merder, que si tot açò es fa molt pesat, que si com estan els xiquets,... El de sempre. I ell, amb mascareta, evidentment, que netejava les mans dels clients que hi entraven. I els donava guants. Veure per a creure. Però això és el que n'hi ha... Una vegada conclòs el meu periple per aquest centre de productes importats i prefabricats, m’he dirigit cap a la carnisseria, perquè què collons!, calia aprofitar que havia eixit de casa amb una mascareta nova de trinca. A lluir modelet! I allí, en la carnisseria he tingut la desgràcia de sentir un home que ni mascareta ni hòsties, ell duia una mampara. I això, pel que es veu, li donava cert avantatge respecte dels altres, tant en les formes com en les xarrades que feia, certament lamentables. A punt he estat de contestar-li, a puntet, però he preferit callar-me, ja que no tenia ganes d’afegir més llenya al foc de les inoportunitats que ens assetgen últimament. I això que s’ho mereixia, la veritat, perquè ell, allí, assegut en la cadira, i ordenant la comanda alhora que parlava i parlava: «ja veus tu, els mestres i els de l’ajuntament, ixos sí que me'ls conec, jo, tots sense fer ni un brot! I cobrant!»; «açò és com la pantanà, els que bé, bé; i els que mal, molt mal»; «i en la plaça? Pa cagar-se! Allí tots fent rogle, xarrant d’açò i d’allò, passant el virus! Després són els primers que es queixaran»; «i els mestres i els de l’ajuntament cobrant, cobrant!». Una vertadera obsessió la d’aquest home, amb els funcionaris, així en general. I mitja hora que ha estat comprant. I així fins que se n’ha anat d’una puta vegada de la carnisseria i la cara de la carnissera ha pogut relaxar-se un poc: —Com acabarem!, m'ha dit. Doncs sí, com acabarem. Com a gàbies. Però independentment dels amables vituperis que m'he hagut de menjar, ja ningú em podia arravatar el fet d’haver lluït la meua nova mascareta, que era, —és—, de color negre. Ben mirat, com el panorama que tenim...\na 15:11:00 0 Comentaris Temes CORONAVIRUS\nCoronavirus. Capítol 51: 'Espais públics'\nHi ha un recinte davant de casa que té per costum acollir atraccions de fira per Nadal, concerts en dates assenyalades i, de tant en tant, també alguns esdeveniments de marcat caràcter festiu o comercial. La resta, és a dir, els dies o els mesos que no està ocupat és un gran espai obert que normalment no presenta molta concurrència i que se sol evitar perquè resta apartat del poble. Alhora, també, perquè els mosquits i les rantelles ataquen sense pietat les canelles i els braços dels que s’hi aventuren. En done fe. La situació, però, ha fet un gir radical en les darreres setmanes com a conseqüència del llarg confinament al qual ha estat sotmesa la població. I bé siga perquè els xiquets i els pares ja estan més que esgotats psicològicament, o bé siga per la ja famosa i controvertida desescalada planificada pel govern, el recinte, així com els jardins i el passeig fluvial que envolta tota la zona, presenten un aspecte magnífic que a mi, particularment, em recorda aquell altre solar, ja desaparegut, que hi havia davant de ma casa quan jo era menudet. Un antic camp de futbol que solia acollir molts xiquets després d’eixir d’escola, vesprada rere vesprada, enfangats, suats, bruts. Assedegats. Sempre amb algun trinxo en les cames per culpa de les caigudes constants. I no, no és que el recinte que hi ha ara davant de la meua actual casa siga igual, ni de bon tros, però salvant les distàncies se’n pareix un poc. I sorprèn, la veritat, sorprèn. Sorprèn perquè és sensacional veure jugar els xiquets sense mòbils, ni sense aparells, ni sense res que no siga una pilota, o una corda, o uns patins o jo que sé, sense res que no siguen les seues mans i els seus braços, lliures ni que siga per una hora, una miserable hora. Bé està dir, per això, que la situació és excepcional, i també incòmoda, és clar, per l’obligat distanciament físic que imposa un virus encara per controlar, però ja va bé, ja, aquest retorn al passat més bonic, a aquell que tenia els grans espais encara per urbanitzar com a enormes patis de joc, sense incomoditats, ni modernitats, ni pors, ni res de res. Em ve a la memòria, per tot, un conte magnífic de Gianni Rodari en què els tramvies, els autobusos i els cotxes han estat suprimits per complet d’una ciutat com a conseqüència d’un invent meravellós que es diu la vorera mòbil. Diu el conte que els vellets ho han aprofitat per a ser-hi transportats una vegada s’han cansat d’estar-se en els jardins públics i que els xiquets, evidentment, han ocupat els carrers per a jugar. Quan un guàrdia, a més a més, intenta requisar-los la pilota amb què juguen, ells mateixos li posen una multa... I tot i que en la societat dels nostres dies estem molt lluny d’implantar voreres mòbils i de posar denúncies a la policia, potser arriba el dia, després de tot açò, que s’hi produeix el miracle i que algú més que els quatre de sempre s’adona que el progrés, i la seguretat ciutadana, i la tecnologia i no sé quantes martingales més no sempre són satisfactòries. Només amb això ja hauríem avançat un poc...\na 17:53:00 0 Comentaris Temes CORONAVIRUS\nI entretant m’arriben sorpreses molt agradables i molt gustoses de llegir. Tasques que realitzen alguns alumnes i que, d’alguna manera o altra, em diuen que sí, que hi són presents, virtualment, però que hi són, cosa que sempre, sempre, és satisfactòria. Perquè alguna cosa bona en traurem de tot açò, de ben segur, els mestres i els professors. Alguna cosa... Rep, per això, cada dues setmanes més o menys, un dietari de confinament d’una alumna que em té particularment fascinat. Amb les faltes d’ortografia pròpies d’una adolescent, no ho negaré, però fabulós en tot el seu conjunt, senzill, sincer, persistent, tenaç. No se’n pot demanar més, la veritat. Almenys, per la meua part. Això, de fet, és el que vaig demanar quan va començar tot aquest malson de la quarantena. Només això: que em contaren el que sentien, el que els envoltava, els seus somnis... I que ho escriviren, per favor. No res més. La iniciativa, tot ho he de dir, tingué una acollida més prompte freda, aspecte molt comprensible, d’altra banda, però mira, hi ha qui em va fer cas! I aquesta alumna, n’és una. I amb això és suficient. Tampoc demanava la lluna. L’últim episodi del seu dietari, a més a més, nomena la mar, la nostra benvolguda mar, i en parla al llarg de tot un paràgraf. En concret, diu que presenta un aspecte blavíssim, espectacular, i que convida a passejar perquè fa una oloreta boníssima i perquè hi ha ànecs que pareix que es burlen de nosaltres perquè no hi podem entrar. Magnífic, certament. Ànecs que es burlen de nosaltres... En aquestes paraules, tan aparentment innocents, veig reflectits molts dels aspectes que ens tenallen i ens identifiquen al llarg d’aquests dies: la solitud, la sinceritat, la llibertat, o fet i fet la tendresa de tot plegat,... Aquestes paraules em recorden també que una de les primeres coses que faré quan tot açò acabe, serà anar allí, precisament, a la que considere ma casa, on vaig passar bona part de la meua infantesa i passe bona part del meu temps de gaudi actualment, la contrada de la qual he estat sempre enamorat: el meu raconet de mar. Perquè com el trobe a faltar. I com envege el que em conta, altrament, un bon amic que hi viu: aquestes darreres setmanes, la mar presenta un aspecte d’ensomni, una estampa bellíssima que convida a seure sense més, contemplació pura i dura, hores i més hores. I el gos que corre i es banya les potes, i aquells que aprofiten la calma per a fer allò que es coneix com a paddle surf... I així un dia, i un altre, i un altre. Em conta, fins i tot, que s’han albirat moles de dofins des de la vora i que la solitud ho embriaga tot, només alterada ara pel soroll innecessari i engrescador que fa la policia, que patrulla vigilant en el seu paper de controlador, que s’ha cregut, ara més que mai, el seu paper repressor de la societat. Pobres. No donen per a més. Jo preferisc pensar, tanmateix, en les gavines de les quals em parla el meu amic —que no són gavines, sinó xatracs—, aus estilitzades que xoquen contra la superfície com un projectil, a la recerca d’algun peixet. Preferisc pensar, alhora, en el privilegi que tenen alguns de poder contemplar la carena i el sol ixent o el sol que es pon, i en les pedres que s’acumulen i amb les quals es poden fer castells, o torres, o simplement llançar-les contra el tel aquós perquè dibuixen un cercle perfecte d’ones concèntriques. I en cada cercle, una paraula, o un somni, o un record, o un pas més cap al retrobament del país que tant estimem.\na 13:43:00 0 Comentaris Temes CORONAVIRUS\nCoronavirus. Capítol 49: 'Gossera'\nEs podria fer un extens camp semàntic al voltant del terme coronavirus: aïllament, asimptomàtic, brot epidèmic, cadena bacteriològica, cas importat, cas confirmat, confinament, contacte, contagi, corba epidèmica, desescalada, distanciament social, diagnòstic, eradicació, incubació, mascareta, nova normalitat, pandèmia, OMS, quarantena, reclusió, teletreball, test, zona de risc... I moltíssims més. En la seua gran majoria són paraules a les quals no estava acostumat, encertades, supose jo; i científiques, què no dir-ne. Hi ha algunes, però, que són plenament desafortunades, com ara ‘nova normalitat’, que realment sona a la normalitat que als governants els passe pels nassos imposar-nos a partir d’ara; o ‘distanciament social’, que fet i fet es confon amb el tipus de distanciament que es pretén en realitat: distanciament físic, si més no. D’altra banda, hi ha altres paraules que són lingüísticament discutibles, tot i que acceptades per la normativa: desescalada, sense anar més lluny, un mot d’influència anglesa i que ha substituït de manera efectiva alguns més nostrats com ara disminució, rebaixa o reducció. Però bé, la bona qüestió no és aquesta, sinó altra. I és que en la llista de paraules que conformen el camp semàntic del coronavirus, hi ha algunes altres que gairebé de manera instintiva m’encaminen cap a escenaris que no res tenen a veure amb el maleït coronavirus i el seu vocabulari associat. És el cas, per exemple, de ‘zona de risc’, que a mi em sona a ‘zona de la mort’, i no perquè siga així, que va!; sinó perquè ahir vaig veure una pel·lícula sobre la muntanya de l’Everest i alguns alpinistes morien sense fre en la denominada zona, és a dir, per damunt dels 8000 metres d’altura, allà on hi ha manca d’oxigen, sobreesforç, congelació i mort sense pal·liatius. En fi, tot això. És el cas també de ‘mascareta’, que a mi em remet a màscara, directament, com la de l’enemic de Batman en La llegenda renaix, aquell que es fa dir Bane. I és el cas, finalment, d’una paraula que no hi és però que hi deuria, sens dubte, com ara ‘gossera’. És a dir, gossera de moure’s, gossera d’eixir, gossera de fer exercici, gossera de dormir, gossera de treballar, gossera, gossera, gossera... Tot gossera! Perquè després de vora dos mesos a casa, aquest terme duu camí de convertir-se en el resum definitiu d’una etapa on ja no valen coples, ni ximpleries, ni brofegades d'última hora. El que s'imposa sense remei és la gossera. Ben alt i ben clar. LA GOSSERA!\na 20:19:00 0 Comentaris Temes CORONAVIRUS\nCoronavirus. Capítol 56: 'La Ribera, reserva espir...


Dimarts, 18 Gener 2022 14:07\nEls nous models de mobilitat interurbana, com per exemple els patinets elèctrics, multipliquen les sancions i els accidents implicats en algun vehicle de mobilitat personal. Un exemple el trobem a Reus on l’últim any la sinistralitat amb bicicletes o patinets…\nDilluns, 17 Gener 2022 10:44\nDesbordades les farmàcies pels testos escolars. Se n’han quedat sense davant l’allau de cribratges una setmana després d’iniciar les classes. Salut espera que la situació estigui resolta demà. També serem a Reus per explicar-los que les colles que formen part…\nConnecta 10Comarques. Capítol 214\nDijous, 13 Gener 2022 13:28\nEls productors de cítrics de les Terres de l’Ebre passen per un mal moment. La caiguda de la producció ha vingut acompanyada d’una reducció del 50% del preu. Els pagesos critiquen les exportacions de taronges de Sud-àfrica. I més problemes,…\nConnecta 10Comarques. Capítol 213\nDimecres, 12 Gener 2022 13:43\nPreocupació a les Terres de l’Ebre per un paràsit que podria reduir a la meitat la població de nacres. Precisament el Delta és on hi ha la reserva més gran d’aquest mol·lusc a la península. Serem a la Badia dels…


EXPLICA'M UNA HISTÒRIA: ESTRENA DE LA TEMPORADA 1 DE CW: ENTREVISTA DE DANIELLE CAMPBELL - BLOC\ncom treure el vi negre de les estovalles\nalcohol en budweiser vs light light\nquants carbohidrats a mich ultra\nés legal beure a la platja\nespectacle de discoteca i bar a Las Vegas\nTell Me A Story arriba a The CW: Danielle Campbell explica el seu gir 'atractiu i misteriós' a la Caputxeta Vermella\nAntiga Originals L'estrella Danielle Campbell torna a The CW aquesta nit (9 / 8c) amb l'estrena a la xarxa de Explica'm una història , que troba que l’antiga bruixa de televisió cau sota l’encís d’un altre per canviar-la.\nPerò Explica'm una història ja he gaudit d'un vida de dues temporades a CBS All Access, Campbell afirma que té perfecte sentit que The CW doni als seus espectadors l’oportunitat de viure per primera vegada l’emocionant, atractiva i misteriosa sèrie d’antologies. Sens dubte, no fa mal que el drama de conte de fades vingui de la ment de Kevin Williamson ( The Vampire Diaries ) i co-protagonista Paul Wesley, l'home conegut anteriorment com Stefan Salvatore.\nDiaris de vampirs Crossovers: 20 actors que han saltat entre espectacles, inclosos alguns que probablement heu oblidat Inicia la galeria\nQuan la sèrie es va estrenar per primera vegada el 2018, molta gent la comparava amb Hi havia una vegada [a causa dels seus temes de conte de fades], diu Campbell. Però són realment contes de fades reinventat . L’espectacle únic d’aquest espectacle és que tornem a explicar les històries en un entorn actual sense molts d’aquests elements de conte de fades. Aquestes coses els passen a persones reals del món real.\nLa primera temporada del programa troba a Campbell interpretant a un personatge inspirat en la Caputxeta Vermella anomenat Kayla, una noia de Califòrnia que es veu obligada a traslladar-se a Nova York amb el seu pare després de la mort de la seva mare. Realment no coneix la seva àvia [interpretada per Kim Cattrall], de manera que no està contenta de mudar-se amb ella, diu Campbell. I està molt enfadada amb el seu pare. Bàsicament, està enfadada amb el món buscant qualsevol manera de provocar problemes, i ho troba.\nEl seu problema ve en la forma de Nick (Billy Magnussen), un encantador amb un costat fosc. Sembla que no tothom és el que sembla, diu Campbell sobre el nou home de Kayla. No creiem que haguem d’explicar de quin personatge Caputxeta vermella va servir d’inspiració per al personatge diabòlic de Magnussen. (Àvies, compte!)\nLa primera temporada del programa, que inclou elements de Els tres porquets i Hansel i Gretel - també protagonitza Dania Ramirez, Davi Santos, Dorian Crossmond Missick, Michael Raymond-James, Sam Jaeger, James Wolk i Zabryna Guevara.\nHit PLAY en una entrevista en vídeo que TVLine va fer amb Williamson, Wesley i James Wolk (no és un despatx d'advocats) a Comic-Con el 2018, llavors deixeu un comentari amb els vostres pensaments a continuació. Ja heu vist Expliqueu-me una història? Teniu previst comprovar-ho aquesta nit?


Després de la denúncia dels reis de Dressrosa i Arabasta durant l'últim Levely de Marie Geoise, el Govern Mundial va decidir desmantellar el grup.\nGekko Moriah: 320.000.000\nEn Trafalgar D. Water Law (トラファルガー・ロー), conegut com el Cirurgià de la Mort és un dels tres pirates que va entrar a formar part dels Shichibukais després del Time-Skip, juntament amb en Buggy i el Weevil. Va ser un dels Onze Supernoves amb una recompensa de 200.000.000. Després dels aconteixements de Sabaody, va anar amb les altres Supernoves a veure en persona el final de la Guerra, on va participar enduent-se i salvant en Ruffy i en Jinbe a Amazon Lily, on els va curar. A diferència de les altres supernoves, no va anar directament al Nou Món, si no que es va quedar a Paradís i va provocar l'incident del Rocky Port, fent que la seva recompensa augmentés fins als 440.000.000. Després va portar 100 cors de pirates al Quarter General i es va convertir en Shichibukai, aconseguint la confiança d'en Caesar per entrar a Punk Hazard, ja al Nou Món, començant a planejar la seva venjança contra en Doflamingo. La seva aliança amb en Ruffy per derrocar al Emperador del Mar Kaido va comportar que fos expulsat dels Shichibukais. Després de destruir el SAD, l'Aliança es va dirigir a Dressrosa per destruir la fàbrica de SMILES d'en Doflamingo, per tal de provocar que en Kaido el matés. Allà, els seus plans es torcen, i és derrotat dos cops per en Doflamingo i descobrim el seu tràgic passat. És usuari de la Ope Ope no Mi, una fruita del diable que li permet crear una àrea dintre de la qual pot controlar-ho tot, al igual que un doctor en la seva sala.\nCapità: Aladine • Jinbe * • Fisher Tiger †\nTripulació: Wadatsumi • Charlotte Praline • Arlong * • Hatchan * • Chew * • Kuroobi * • Pisaro * • Kaneshiro * • Macro * • Gyaro * • Tansui * • Koala *\nAliats: Pirates del Barret de Palla • Germa 66 * • Pirates del Tanc de Foc * • Pirates d'en Barbablanca *\nAfiliacions: Pirates de la Big Mom *\nObtingut de «https://onepiece.fandom.com/ca/wiki/Shichibukai?oldid=103189»


... n e m f e n t !: Circ de Pessons, amb Pic de Pessons i Pic de Montmalús\nAndorra té zones molt boniques, i sens dubte el circ de Pessons n'és una d'elles. Fa uns anys el vam recórrer amb raquetes a principis de primavera (veure entrada i ruta seguida aquí) i ja llavors vam proposar-nos repetir-ho novament a l'estiu per poder fer algun dels cims que envolten el circ (Montmalús, Ríbuls i Pessons). Per fi trobem data, el que no esperàvem és que el dia comencés nevant!!!\nArribem aviat al parquing de Grau Roig, punt d'inici de l'itinerari, i resulta que està molt tapat i neva força, així que decidim menjar-nos l'entrepà dins del cotxe i esperar una estona per si el dia millora una mica. Com que sembla que sí, aviat ens posem en marxa: pujada deixant de seguida enrere l'estació d'esquí i trobant el primer dels estanys: Estany Primer, que vorejarem per l'esquerra.\nNo triguem gaire a anar trobant els següents estanys. De fet, en poc més de dos quilòmetres i mig des de l'Estany Primer, en trobem sis més (estany Forcat, estany Tercer, estany Rodó, estany del Meligar, estany Sisè i estany de les Fonts), que poc a poc anem deixant enrere mentre guanyem alçada.\nL'itinerari guanya alçada en ziga-zaga per una tartera que acaba a la collada de Pessons, des d'on se'ns obren noves vistes cap a altres valls i a la d'on venim (podent apreciar els llacs que hem anat trobant i els de la resta del circ).\nDes de la collada de Pessons, el Pic de Pessons (2864m) està ja a poca distància i té també molt bones vistes als llacs que formen el circ.\nSeguim per la carena i no triguem a trobar el Pic de Ríbuls. Ens queda a un pas (mai millor dit, s'ha de passar el Pas de Ríbuls) però és un pas una mica exposat i fa molt vent, així que decidim descartar aquest cim i iniciar la baixada, amb vistes a altres valls amb més llacs. Petita pujada per aconseguir el cim del Montmalús (2781m)...\n... i després novament baixada cap a la vall. La major part de la neu del matí ja s'ha fos!\nTrack GPS de la ruta: Circ de Pessons amb cims\nCirc de Pessons, amb Pic de Pessons i Pic de Montm...


CFA VS. CPA - Què certificació és millor? [It's a Close Call]\nCFA vs CPA: Quina és la millor per a vostè?\n23 agost CFA vs CPA: Quina és la millor per a vostè?\nEls professionals de les finances sovint persegueixen qualificacions professionals per tal d'avançar en les seves carreres. Comptador Públic Certificat (CPA) i Chartered Financial Analyst (CFA) són discutiblement els dos títols de major prestigi en els seus respectius camps. Quines són les diferències, i quin és millor? La principal diferència entre els dos és el que cobreix cada posició i les oportunitats de carrera. CPA és considerat com "cinturó negre en la comptabilitat" i es prepara per a les carreres de Comptabilitat i Auditoria, mentre, Programa CFA se centra en la gestió d'inversions que cobreixen temes amplis com Corporate Finance, Gestió de la cartera, derivats, Renda fixa, Les inversions alternatives i et prepara per carreres a la banca d'inversió, Gestió de la cartera, La investigació financera, etc.. En lloc de fer aquesta pregunta que "el que és millor?", que s'hauria de fer ", que és és millor per vostè".\nCFA vs CPA: La aplicació\nCFA o CPA: Contingut i format de l'examen\nTan, Quin és millor?\nUn CPA és una designació per als comptadors no públiques, comptadors d'impostos, i professionals de les finances que busquen un títol que demostra la seva experiència càlcul de nombres. Un CPA també té drets legals per signar l'informe d'auditoria que fa que el peculiar títol. D'acord amb l'AICPA, CPAs guanyen més o menys 10-15% més quan comencen a treballar en comparació amb els comptadors no acreditats. També CPAs són més atractius per als ocupadors que els no CPAs. D'acord amb la U.S. Bureau of Labor Statistics (BLS), comptador i auditor ocupacions, que inclou la CPA entre d'altres professionals de la comptabilitat, es projecta que creixi per 13 per cent entre 2012 i 2022.\nEl títol CFA és l'estàndard d'or en les finances i la inversió. Si vostè està buscant una carrera com analistes de renda variable, gestors de fons, i professionals en la gestió d'actius o cases de fons de cobertura, aquest és el millor títol que pot aconseguir. AFC se centren en la gestió d'inversions.\nEls ocupadors superiors de les ACF inclouen les corporacions financeres més respectades en el món, tal com, JPMorgan, Citigroup, banc d'Amèrica, i Wells Fargo.\nMolts d'aquests són els bancs d'inversió, però el programa CFA va més enllà en el coneixement i les habilitats més rellevants per a la professió de gestió global de la inversió des del punt de vista d'un metge.\nEls criteris d'elegibilitat per al títol de CPA és el més alt entre totes les titulacions relacionades amb les finances. Ha de tenir com a mínim un títol de llicenciatura de 4 anys i en la majoria dels casos, 150 hores de crèdit (equivalent a 5 anys d'educació superior) per retre l'examen. La llicència de CPA és atorgat per cadascuna de les 55 estats o jurisdicció dels Estats Units. A causa de l'alta barrera d'entrada i el procés d'aplicació complicada, que és un procés bastant difícil. El CFA és una designació atorgada pel CFA Institute, una organització global sense ànim de lucre. L'institut té la seva seu als EUA, però hi ha 3 oficines regionals i 200 local chapters around the world. Es pot aplicar a través de l'Institut i l'aplicació és relativament simple. Com sempre que tingui un títol de grau (no necessàriament 4 anys), pot rendir l'examen. Fins i tot es pot prendre l'examen abans de graduar\nL'examen de CPA té 4 seccions de l'examen: Comptabilitat financera & informes, auditoria & atestació, La regulació i l'entorn empresarial & conceptes. L'examen és 100% informatitzat que consisteix en preguntes d'opció múltiple, simulacions basades en tasques (estudis de casos), i la comunicació escrita. Vostè pot optar per prendre el 4 parts d'una en una, 2 en un moment, o fins i tot 4 al mateix temps. Pot retre l'examen de qualsevol moment a la finestra de proves d'examen de CPA, que és la primera 2 mesos de cada trimestre i en qualsevol dels centres Prometric en tot els EUA. També estan provant centres al Japó, Brasil i 4 països de l'Orient Mitjà.\nLa majoria de les juntes estatals requereixen al voltant 1 anys d'experiència en comptabilitat abans d'obtenir la llicència, i per a la majoria dels estats aquesta experiència ha de ser supervisat i verificat per un CPA activa.\nEl format de l'examen CFA és molt menys flexible. hi ha 3 nivells d'examen, i el que necessita per a la seva realització en l'ordre correcte per passar a la següent. L'examen se centra en l'anàlisi i la cartera de gestió financera en lloc de la comptabilitat, auditoria i tributació. La prova s'administra dues vegades a l'any per al nivell 1, i un cop l'any per al nivell 2 i 3. Hi ha molts centres de proves internacionals per a examen CFA en les principals ciutats i àrees metropolitanes. Encara que tècnicament es pot completar l'examen CFA dins 18 mesos (nivell 1 al desembre, nivell 2 al juny, nivell 3 al juny de l'any següent), la majoria dels candidats realitzen 4 anys per completar els exàmens. Es necessita molt més temps per esdevenir un CFA d'un CPA. Vostè està obligat a tenir 4 anys d'experiència rellevant per obtenir la designació CFA. el seu supervisor, que es verifica la seva experiència, no té per què ser un CFA.\nEn decidir si anar a per CFA o CPA, la primera i més important que cal pensar és en la seva carrera. A més d'això, el títol de CPA té requisits d'educació i experiència més restrictiva, però una vegada que un professional qualificat, el procés és molt més ràpid. CFA té una barrera d'entrada més baix, però es necessita molt més temps per completar. La decisió entre aquests dos és en última instància, depèn de vostè i els seus objectius de carrera. Començar i amb el millor curs de revisió de CPA o find the best CFA Study Materials\nCPA, Roger CPA Review, descompte exclusiu, descompte profunda 41 s'utilitza avui\nÚltim utilitzat 54 fa uns minuts\nCPA, Wiley CPAexcel, descompte exclusiu 37 s'utilitza avui\nÚltim utilitzat 32 fa segons\nCPA, Surgent CPA Review, descompte exclusiu 35 s'utilitza avui\nCPA, Wiley CPAexcel, oferta especial 39 s'utilitza avui\nCPA, Roger CPA Review, descompte exclusiu 40 s'utilitza avui\nCPA, Surgent CPA Review, descompte profunda 37 s'utilitza avui\nÚltim utilitzat 11 fa uns minuts\nCPA, descompte exclusiu, Acadèmia d'avanç ràpid 41 s'utilitza avui\nÚltim utilitzat 13 fa uns minuts\nCPA, oferta especial, La aixafar CPA 41 s'utilitza avui\nCPA, Roger CPA Review, descompte profunda 36 s'utilitza avui\nÚltim utilitzat 45 fa segons\nCPA, Roger CPA Review, descompte profunda 41 s'utilitza avui\nCPA, Roger CPA Review, descompte profunda 33 s'utilitza avui\nCPA, Yaeger CPA Review, descompte exclusiu 33 s'utilitza avui\nCPA, Gryfina, descompte exclusiu 40 s'utilitza avui\nCPA, Gleim CPA Review, descompte exclusiu 40 s'utilitza avui\nCPA, Wiley CPAexcel, descompte exclusiu 39 s'utilitza avui\nCPA, Roger CPA Review, oferta de finançament 36 s'utilitza avui\nCPA, Surgent CPA Review, oferta de finançament 35 s'utilitza avui\nCPA, Roger CPA Review, un altre 41 s'utilitza avui\nCPA, Wiley CPAexcel, un altre 37 s'utilitza avui\nÚltim utilitzat 36 fa uns minuts


Omran, el nen de la guerra que simbolitza el drama sirià\nAlmenys tres morts per l'explosió d'un cotxe bomba al Kurdistan turc\tAlmenys tres morts per l'explosió d'un cotxe bomba al Kurdistan turc\nAlmenys 32 morts en un atemptat suïcida perpetrat prop de la frontera siriana amb Turquia\tAlmenys 32 morts en un atemptat suïcida perpetrat prop de la frontera siriana amb Turquia\nTurquia canvia les capitals de dues províncies de majoria kurda al sud-est del país\tTurquia canvia les capitals de dues províncies de majoria kurda al sud-est del país\nMés de 30.000 estrangers s'han unit a les files d'ISIS a l'Iraq, Síria i Líbia\tMés de 30.000 estrangers s'han unit a les files d'ISIS a l'Iraq, Síria i Líbia\nLa imatge d'un nen sirià ferit després d'un atac a un hospital d'Alep esdevé viral\nPle de pols i amb mitja cara coberta de sang. Es diu Omran i té cinc anys. Està atordit. Els seus ulls cerquen alguna cosa familiar, però l’ambulància li és estranya. Un avió del règim de Baixar al-Assad acaba de bombardar l’hospital d’Alep on estava. Se senten crits i corredisses. Només queden runes. L’Omran es palpa la ferida i es mira la mà. Continua atordit, no sap on és.\nAquest nen, que només ha conegut la guerra, s’ha convertit en el nou símbol del drama sirià. Un nou Aylan Kurdi, però, per sort, sense haver perdut la vida. Alep, la seva ciutat natal, és el camp de batalla on es juga el futur del conflicte.\nEls rebels resisteixen des de fa mesos els embats del règim i els seus aliats per a recuperar l’antiga capital econòmica del país. Poca cosa queda dels carrerons i el seu basar embriagador. La pols dels edificis, cada vegada més esmicolats, es confon amb la pols del desert. La guerra no entén de límits o misericòrdia. A Síria els hospitals són objectius militars ‘legítims’.\n— Raf Sanchez (@rafsanchez) 17 d’agost de 2016


IB3 | Medi Ambient i l'Ajuntament de Felanitx cerquen el responsable de l'abocador amb milers d'envasos al municipi\nIB3 Notícies > mallorca > Medi Ambient i l’Ajuntament de Felanitx cerquen el responsable de l’abocador amb milers d’envasos al municipi\nLa Conselleria de Medi Ambient i l’Ajuntament de Felanitx fan feina de manera conjunta per localitzar el responsable de l’abocador amb milers d’envasos situat devora la gravera de Ca n’Alou. Una deixalleria que va denunciar aquest dimecres Greepeace. L’entitat ecologista acusava Ecoembes, l’empresa que gestiona aquest tipus de residus, però Medi Ambient apunta que no es tracta d’un abocador actual. Segons les primeres investigacions, podria fer més de 30 anys que és a la zona.\nEls agents de Medi Ambient investiguen els fets però, després d’una primera inspecció, apunten que no es tracta d’una instal·lació recent. Creuen que pot fer entre 30 i 40 anys que és allà, per les dates que han pogut veure en algun dels envasos. Segons la normativa, si hi ha danys al medi ambient, la responsabilitat de persones o empreses no caduca. Per això, la investigació intentarà localitzar el responsable de la deixalleria. El director general de Residus i Educació Ambiental, Sebastià Sansó, però és conscient de la dificultat de saber qui ha abocat tot aquest material després de tant de temps.\nLes tasques de Medi Ambient també han de servir per determinar els danys que aquests envasos han causat a la zona, després de tants d’anys. Sebastià Sansó però fa una crida a la calma perquè assegura que els envasos no són el material que més contamina el territori.\nSegons Sansó, l’Ajuntament de Felanitx ja ha informat Medi Ambient de la seva intenció de netejar l’espai tot d’una que sigui possible.


Divendres vinent es presenta el primer recull fotogràfic dels Cingles de Bertí | ELS CINGLES DE BERTÍ\nDivendres vinent es presenta el primer recull fotogràfic dels Cingles de Bertí\nEl proper divendres dia 27 de març a les 8 del vespre presentarem al Centre Cívic de Riells del Fai el llibre "El Bertí. Flaixos d'una cinglera", llibre que recull l'essència patrimonial dels Cingles de Bertí basant-se en fotografies i en textos explicatius complementaris. L'acte comptarà amb la presència d'en Lluís Galobart, de Santa Eulàlia de Ronçana, que donarà la seva visió dels Cingles de Bertí, i amb la interpretació per part de Meritxell Chiva acompanyada per Tino Barba al piano de la peça "Sota els cingles de Bertí", poema de Carles Sindreu que va ser musicat al seu dia i que és l'himne del municipi de l'Ametlla del Vallès i una de les peces més representatives sobre la inspiració que han donat als artistes aquestes contrades.\nL'obra és coeditada pels ajuntaments de Bigues i Riells, l'Ametlla del Vallès, la Garriga, Sant Martí de Centelles i Sant Quirze Safaja; la Fundació Maurí, de la Garriga; Òmnium Cultural; el Forn d'Obra Duran, de Bigues; l'Hotel Molí de la Torre, també de Bigues; la Impremta Galobart, de Santa Eulàlia de Ronçana, i el propi autor.\nOn és el Centre Cívic de Riells del Fai?\nPublicat per Jesús Cano Sánchez a 3/20/2015\nJesús Cano Sánchez 25 de març, 2015\nEl dijous 23 d'abril, diada de Sant Jordi, a les 19h es presentarà a la Biblioteca Josep Badia de l'Ametlla del Vallès.\nJesús Cano Sánchez 01 d’abril, 2015\nEl dimecres 22 d'abril, a partir de les 17h, a la Plaça de la Porxada de Granollers dins la trobada d'autors comarcals del 2015 en motiu de la festivitat de Sant Jordi.\nJesús Cano Sánchez 29 d’abril, 2015\nEl divendres 29 de maig a les 19h a la sala d'actes de la Biblioteca Municipal de Sant Feliu de Codines, organitzada per la secció del Vallès Nord - Cingles de Bertí d'Òmnium Cultural, i comptarà amb la presència, també, d'en Lluís Galobart, com a la presentació de Riells.\nJesús Cano Sánchez 30 d’abril, 2015\nEl divendres 19 de juny a les 21h a can Queló de la Garriga, seu del Centre Excursionista Garriguenc.\nJesús Cano Sánchez 06 de maig, 2015\nEl dijous 25 de juny a les 20h a la Biblioteca ca l'Oliveres de Lliçà d'Amunt, juntament amb la Unió Excursionista de Catalunya (UEC) de la Vall del Tenes.\nJesús Cano Sánchez 12 de maig, 2015\nEl divendres 5 de juny a les 20h a la Biblioteca de Moià.\nJesús Cano Sánchez 14 de maig, 2015\nEl divendres 26 de juny a les 18h a l'Espai Tranquil de can Barbany (carrer Anselm Clavé 44) de Granollers, organitzat pel Centre d'Estudis per al Desenvolupament Humà i Comunitari (CEDHICO).\nJesús Cano Sánchez 26 de maig, 2015\nEl divendres 3 de juliol a les 19 hores a la Sala d'Actes de l'Ajuntament d'Aiguafreda.\nJesús Cano Sánchez 06 de juliol, 2015\nEl divendres 24 de juliol a les 19:30 hores a la Sala de Plens de l'Ajuntament de Sant Martí de Centelles.\nJesús Cano Sánchez 13 d’octubre, 2015\nEl divendres 27 de novembre a les 20 hores a la Biblioteca de Santa Eulàlia de Ronçana.\nJesús Cano Sánchez 20 d’octubre, 2015\nEl divendres 30 d'octubre a les 19:30 hores a la llibreria Muntanya de Llibres (carrer Verdaguer, 31) de Vic.


Ass Catalana de Fibrosi Quística. L’Hospitalet amb la Fibrosi Quística\nL’Hospitalet amb la investigació sobre la Fibrosi Quística\nLa informació defectuosa del missatge genètic provoca un excés de la mucositat que recobreix l’interior del cos de la persona amb FQ, la qual cosa obstrueix els conductes.\nA causa d’aquesta obstrucció, el pàncrees no pot aportar els ferments digestius necessaris per a l’assimilació dels aliments provocant malnutrició. El més greu, és l’obstrucció pulmonar que provoca falta d’oxigenació i fa que s’incrementin els gèrmens que produeixen infeccions que, a la vegada deterioren el teixit pulmonar.\nCom a conseqüència d’aquestes infeccions, els afectats pateixen greus problemes respiratoris i digestius i necessiten un trasplantament bipulmonar i/o hepàtic.\nNecessitem recolzar a l’Institut d’ Investigació Biomèdica de Bellvitge (IDIBELL), i en concret al grup d’investigació de Fibrosi Quística que coordina el Dr. Josep Maria Aran en aquest Institut, per avançar en la investigació de la Fibrosi Quística i aconseguir la desitjada curació de la malaltia per acabar amb el patiment del nens i joves que la pateixen i el de les seves famílies.\nUna part fonamental del Projecte sobre Fibrosi Quística que estant portant a terme és el treball de cultiu i manipulació amb cèl·lules epitelials respiratòries de pacients amb Fibrosi Quística. Per poder realitzar els assajos funcionals amb aquestes cèl·lules i observar el seu comportament quan es tracten amb diferents fàrmacs s’ha de poder treballar de manera molt precisa i amb volums molt petits. És per aquesta raó que s’utilitzen micropipetes d’alta precisió com les que sol·licitem en aquest projecte, per poder mesurar quantitats de líquids en microlitres de manera exacta. Això ens permetrà extreure conclusions vàlides i objectives dels diferents estudis que estant duent a terme dins del grup d’investigació sobre Fibrosi Quística.\nRecolzar el treball del grup d’investigació de Fibrosi Quística de l’Institut d’Investigació Biomèdica de Bellvitge.\nMillorar l’esperança i la qualitat de vida de les persones amb Fibrosi Quística.\nEls beneficiaris directes seran els afectats de Fibrosi Quística i la població en general.


Reobertura a Son Servera del Restaurant Can Julià | card.cat\nReobertura a Son Servera del Restaurant Can Julià\nReobertura del Restaurant Can Julià a Son Servera\nEl passat divendres 5 d’abril, els propietaris del Restaurant Can Julià de Son Servera, Julià Sansaloni i la seva dona, Marilén Riera Ordinas després d’una etapa de tres anys assumiren novament la direcció del local. El restaurant ha estat objecte d’una seria de reformes que fan més acollidor, tant el local com el gran pati interior, a més han afegit un nou torrador i forn de llenya.\nOfereixen una variada carta que respecta la clàssica línia de cuina mallorquina, El responsable de la cuina és en, Miquel Sureda Ferragut que compta amb més de vint anys d’experiència en el camp de la restauració. Excel·lent cuiner que a més de la cuina mallorquina domina la cuina italiana. A Milà (Itàlia) va aprendre cuina italiana i els secrets de la pasta fresca i la pizza.\nCan Julià ofereix uns preus assequibles a les butxaques en crisi, com requereix el moment actual. A la variada carta i menú diari han afegit les distintes especialitats de pizza i una variada carta de pa amb olis.\nVa animar la nova reobertura el grup, “Víctors Uris Quartet”. Els familiars clients i amics que assistiren a la inauguració pogueren degustar les noves especialitats que ofereix el renovat Restaurant Can Julià situat al, carrer Joan Massanet nº.42 de Son Servera.\nAquest article s'ha catalogat com a Altres, Festes, Gastronomia, Gent Gran, Sa Costa, Sant Llorenç, Son Carrió, Turisme i s'ha etiquetat amb Reobertuda del restaurant Can Julià per Magdalena Ordinas representant null. Afegeix a les adreces d'interès l'enllaç.\nUn comentari a “Reobertura a Son Servera del Restaurant Can Julià”\nMiguel Ferrer Amoros el 12 de setembre de 2014 a les 17:33 ha dit:\nFelicitaciones por lo buen profesionales que sois.


Estudi B2 és una petita empresa dedicada a la conservació-restauració del patrimoni artístic i documental.\nDes del 1998, sota la direcció de Carme Bello i Àngels Borrell, ofereix un servei d’alta qualitat basat\nen la dilatada experiència d’ambdues, tant en l’àmbit professional com en el docent.\nEstudi B2 compta amb un equip multidisciplinar d’especialistes. tant en conservació-restauració\ncom d’altres sectors relacionats amb el patrimoni cultural, i presta els seus serveis a institucions\n• Cursos i conferències formatives sobre la conservació de col·leccions, manipulació, sistemes de protecció etc.\n• Cursos pràctics i teòrics per a professionals de conservació-restauració.\n• Col·laboració docent en màsters de museografia, arxivística, papirologia, paleografia, etc. dirigits a treballadors i gestors del patrimoni cultural.\n• Estudi B2 col·labora amb l'Escola Superior de Conservació i Restauració de Catalunya, la Universitat Autònoma de Barcelona i l'Associació d'Arxivers de Catalunya.\nLLISTAT DE PONÈNCIES,\nEN CAS DE DESASTRE\n• Avaluació de la situació en cas de desastres (incendi, inundació, plagues).\n• Elaboració de plans d’actuació i de recuperació del patrimoni afectat.\n• Informe d’avaluació post-tractament.\nDE CONSERVACIÓ PREVENTIVA\n• Valoració i revisió de l'estat de conservació de les col·leccions, posant especial atenció a les degradacions que puguin suposar una amenaça per a la seva integritat.\n• Avaluació d'edificis, dipòsits i sales d'exposició. Revisió dels sistemes de seguretat, instal·lacions, mobiliari, etc.\n• Propostes per solucionar els problemes detectats, establint la prioritat d’intervenció en el cas que fos necessària.\n• Auditoria de projectes arquitectònics per a museus i arxius.\n• Restauració de material d'arxiu de diversa manufactura i format: papir, pergamí, manuscrits, impresos, material d'hemeroteca, llibres i enquadernacions, mapes, plànols de tela, de paper heliogràfic, de paper vegetal;\ncartells, fotografies, etc.\n• Sistemes de protecció amb materials de conservació (carpetes, caixes, etc.).\n• Fitxes i informes detallats (amb fotografies) dels diferents processos d'intervenció.\n• Assessorament sobre criteris de conservació i restauració, tractament de col·leccions i sistemes de reproducció de documents.\nDEL PATRIMONI ARTÍSTIC\n• Restauració d'obra gràfica i pictòrica sobre suports cel·lulòsics. Dibuixos, carbonets, pastells, temples, aquarel·les i gravats…\n• Especialitzats en obres de grans dimensions, cartells, dibuixos preparatoris i d'escenografia.\n• Informe del procés de restauració realitzat, acompanyat d’un reportatge fotogràfic.\n• Sistemes de presentació expositiva i d'emmarcament d'obres d'art amb materials especials per a la seva conservació.\n• Assessorament sobre criteris de conservació-restauració, d'exposició i sistemes de protecció\ni de reproducció.\nGALERIA · IMATGES\nGALERIA · PRESENTACIONS\nintervenció de l'obra de Picasso "La mare de l'artista"\n(Queda totalment prohibida la reproducció total o parcial de les imatges sense l'autorització d'Estudi B2 i del Museu Picasso de Barcelona)\nFIGUEROLA, I. DELGADO, I. BORRELL, À. Els Cartell del Museu de la Farmàcia Catalana. Barcelona: Ed. Universitat de Barcelona, 1998. (Col.laboració) Versió digital\nActualment Carme Bello i Àngels Borrell dirigeixen una nova col·lecció sobre conservació i restauració del patrimoni artístic per a l'editorial TREA.