"Understanding in residence" al Districte Cultural de l’Hospitalet - El Temps de les Arts\nSolar Symphony No. 1 © María Gaminde.\n“Understanding in residence” al Districte Cultural de l’Hospitalet\n27 des. 2020 per Saúl Baeza\nUna primera exposició, “Understanding L’Hospitalet”, que presentava una selecció d’obres de dissenyadors i dissenyadores de L’Hospitalet a la Milan Design Week del 2019, fou el punt de partida d‘”Understanding in residence”: una residència creativa que convida a dos perfils a instal·lar-se i conviure durant un mes al Districte Cultural L’H. L’objectiu: que desenvolupin un projecte d’inici a fi, des de la seva conceptualització i desenvolupament fins a la seva producció. La principal finalitat de la residència és fer partícips a creatius/ves d’arreu d’Europa de les possibilitats industrials i del teixit creatiu que ofereix la zona, crear contingut innovador, fruit de l’intercanvi entre els participants i els productors locals, tot generant valor creatiu per a la ciutat. Les residències s’han desenvolupat a les naus industrials del col·lectiu d’artistes i dissenyadors “Sociedad0”.\nLes propostes seleccionades han estat les de l’Helena Bosch i l’Oriol Arnedo, que durant aquest passat desembre s’han desenvolupat a L’Hospitalet.\nL’artista Helena Bosch al seu estudi © María Gaminde.\nNascuda i crescuda a Barcelona, l’Helena és dissenyadora i investigadora amb seu a Ginebra. Es va graduar del Màster en Disseny i Comunicació a HEAD Genèva (2019) i BA Arts i Disseny a l’Escola Massana de Bacelona (2016). Desenvolupa una praxi entre la investigació i el disseny com a base, que barreja amb filosofia, història i cinema experimental. La seva obra roman inevitablement lligada a un qüestionament feminista, queer i crític sobre el nostre context actual.\nDurant la seva residència, l’Helena ha abordat el projecte mitjançant processos de recerca (research-by-doing) que qüestionen els cossos, les identitats i les seves múltiples representacions. El seu projecte explora la representació del cos femení sota la mirada masculina, la construcció d’identitats tenint en compte les seves fronteres i l’era de l’autorepresentació. L’autora proposa una edició que consisteix en una representació persistent d’ella mateixa. Amb aquest objectiu ha fet servir el seu cos com a vehicle per navegar i generar llenguatges com a interfície per encarnar i qüestionar la història de la iconografia femenina present a L’Hospitalet; un procés que ha realitzat a partir de l’anàlisi de 3 escultures públiques: ‘Acollidora’ i ‘Dona Brava’, ambdues d’Eduard Arranz-Bravo; i ‘Dona’, de Joan Miró. L’Helena ha organitza, generat i desenvolupat aquest procés, durant 4 setmanes: “Durant les setmanes de producció, he desenvolupat diferents peces que prototipen una transformació del cos que les vesteix per a assemblar-se i així posar en qüestió les 3 escultures inicials. Aquestes 3 peces es desenvolupen amb materials i processos paral·lels però vinculats entre ells, prenent el sentit de col·lecció, o capítol. Per a desenvolupar aquests processos, ha estat important nodrir-se dels materials de la zona, però també el coneixement dels integrants de Sociedad 0, cadascú coneix materials i tècniques que han compartit amb mi durant tot el procés i que han influenciat el resultat de les peces. La setmana final, l’he utilitzat per preparar sessions de fotos per a generar material visual conclusiu de les reflexions i investigacions fetes durant la residència, en col·laboració amb Heidi Ramírez i Sidney Latil“.\nMotlles en procés © María Gaminde.\nPart essencial del projecte proposat per l’Helena és parlar d’un lloc i de les imatges que el representen, absorbint el context on es desenvolupa la pràctica. Això, li permet generar una conversa amb les persones que habiten l’Hospitalet, per poder qüestionar les imatges que ocupen al seu espai i imaginari, públic. Conjuntament amb elles, no com una crítica externa i dissociada.\nL’altre resident seleccionat és l’Oriol Arnedo, dissenyador i investigador amb seu a Londres que explora les profunditats personals del nostre món, ments i cossos canviants. Actualment centrat en la relació entre tecnologia i humanitat, utilitza la seva pràctica per desencallar, debatre i intentar resoldre les implicacions socials, culturals i ètiques de les tecnologies existents i emergents.\nOriol Arnedo © María Gaminde.\nDurant la seva residència, l’Oriol ha abordat una realitat, la nostra, en la qual la relació de l’ésser humà amb la natura i els seus habitants és cada vegada més inquieta. L’autor ha explorat aquesta relació a través del projecte ‘Solar Symphony no. 1’, un experiment de música electrònica realitzada i activada pel sol. Basant-se en els principis mecànics dels instruments musicals autoautomatitzats (instruments mecànics que toquen per si mateixos, popularitzats a finals del segle XIX), ‘Solar Symphony no. 1’ explora noves formes d’interacció amb les forces naturals mentre utilitza processos, tècniques i materials artificials. En aquest experiment performatiu, la llum solar s’utilitza com a energia crua per activar un artefacte automatitzat, que combina robòtica low-tech i tecnologia de producció musical. Com l’Helena, l’Oriol també ha desenvolupat el seu projecte, en 4 setmanes: “Les primeres dues setmanes, dedicades a una experimentació de la idea (possibilitats musicals, electròniques i solars, descobriment del context industrial i cultural de l’Hospitalet i possibles distribuïdors), van donar pas a una definició més sincera del projecte. Amb el context i les possibilitats més definides, i tenint un període de temps curt i pressupost tancat, es va anar definint d’una manera més realista la idea a la vegada que s’anaven adquirint materials i donant forma a elements finals. Les dues últimes setmanes han estat dedicades a una producció més física i matèrica de l’artefacte final. Els processos que en un principi eren independents, ara s’anaven unint, treballant-se ja de forma conjunta per tal de començar a finalitzar parts de l’artefacte. Els últims dies de la residència han estat dedicats exclusivament al treball intens d’assemblatge de l’artefacte i de la solució d’inconvenients o canvis sorgits a mesura que s’anava construint. També s’ha dedicat, finalment, a plantejar opcions de comunicació, com possibilitats de documentació, exposició i futures connexions.”\nSolar Symphony No. 1 © María Gaminde) María Gaminde.\nUn dels grans reptes de l’Oriol residia en l’articulació dels diversos formats que articulaven el seu projecte: parts musicals i electròniques, estructura de l’artefacte, recol·lecta d’energia solar, moviment, etc… El procés ha comprès diversos processos de treball simultanis que de forma coordinada, han permès l’harmonia, processual i musical, de l’instrument.\nPer tal de documentar tot aquest procés d’immersió, vam demanar a la fotògrafa María Gaminde que documentés l’experiència i el dia a dia dels residents. A continuació, podeu trobar quatre càpsules, una per setmana, amb una visió molt íntima, documental i descriptiva del que han estat les residències d’enguany.\nUn cop finalitzada la residència, els projectes resultants formaran part de les activitats emmarcades en l’exposició ‘Our Garden Needs Its Flowers’, que tindrà lloc entre els mesos de febrer i juny de 2021 al Centre d’Art Tecla Sala (L’Hospitalet).\nDirector Creatiu de l’estudi DOES Work, amb seu a L’Hospitalet. Investigador a l’Eindhoven University of Technolgy (Holanda) i ELISAVA (Barcelona). Fundador i editor de la revista i plataforma “VISIONS BY” i comissari de l’Associació “Understanding Design”.\nDistricte Cultural de l’Hospitalet: estat del disseny\nEtiquetes Districte Cultural de l’Hospitalet, Helena Bosch, Oriol Arnedo, Saúl Baeza Navegació per les entrades\nPere Portabella, política i cinema durant la repressió del franquisme\nPepo Hernando. El cicle de la vida


Política de privadesa – LO PLANTER\nQUINES LLEIS APLIQUEN AQUESTA POLÍTICA DE PRIVADESA?\nQUINA INFORMACIÓ PODEM RECOPILAR?\nA la web de loplanter.com i mitjançant un formulari recopilem les dades necessàries per poder posar-nos en contacte amb els usuaris que estiguin interessats en els nostres productes i serveis i així ens ho hagin indicat.\nEn el cas de contractar els nostres productes i serveis demanarem i tractarem les dades necessàries per poder realitzar un pressupost, un contracte i una factura, en el cas que es requereixi, i altres dades que siguin relatives al projecte a realitzar.\nDades de Contacte: Nom, domicili, números de telèfon, correu electrònic.\n: CIF/NIF, domicili, raó social, núm. de compte bancari.\nON ES GESTIONEN LES SEVES DADES PERSONALS?\nQuan contactes directament amb nosaltres, a través de la web loplanter.com, a través del nostre telèfon, o a través del nostre e-mail. Sempre que sigui per sol·licitar informació sobre els nostres productes i serveis.\nQuan contractes un producte o servei amb nosaltres a través de la web loplanter.com, per via telefònica o e-mail.\nEls serveis i productes de loplanter.com, així com les seves campanyes promocionals, estan dirigits i pensats per a adults. Per la qual cosa solament tractarem les seves dades personals si vostè té, almenys, 18 anys. Les dades dels menors de 18 anys han de constar conjuntament amb el consentiment del pare/mare o tutor legal. loplanter.com es reserva la possibilitat de realitzar verificacions d’edat a les persones que li faciliten dades personals. Qualsevol dada d’un menor de 18 anys que no consti conjuntament amb la pertinent autorització del pare/mare o tutor legal de la que tinguem constància serà eliminada immediatament.\nLes dades recopilades s’incorporen a un fitxer propietat d’ASSOCIACIÓ ESCOLA “LO PLANTER”, i gestionat per Carme Balagué Altadill, amb NIF 40927166T, i Pau Puig Olives, amb NIF 19000607P.\nPER A QUÈ S’UTILITZEN LES SEVES DADES PERSONALS?\nÚnicament utilitzarem les seves dades personals per informar-lo sobre els nostres productes i serveis, sempre que així ens ho hagi sol·licitat.\nEn el cas que contracti els nostres productes i serveis les seves dades s’utilitzaran per facturar i realitzar un contracte. Mai utilitzarem les seves dades per a altres finalitats. També és possible que dades addicionals siguin necessaris per dur a terme un projecte.\nLes dades s’emmagatzemaran durant el temps necessari per complir amb els motius pels quals es van recollir, oferir els productes i serveis de l’ASSOCIACIÓ ESCOLA “LO PLANTER”. És a dir que s’emmagatzemaran de forma indefinida fins que deixem de prestar serveis o se’ns comuniqui la voluntat d’eliminar-los.\nGarantir que les seves dades es troben a tot moment segures i íntegres és un dels nostres principals objectius pel que fa a la protecció de dades. La transmissió de dades a través d’internet sempre comporta un risc i no és possible garantir una protecció absoluta. Per això utilitzem una connexió xifrada mitjançant el protocol SSL.\nloplanter.com es compromet a respectar les màximes obligacions de confidencialitat i no permetrà l’accés a les dades a tercers no autoritzats.\nAquests drets s’exerceixen de manera personal, per la qual cosa únicament l’usuari al qual pertanyen aquestes dades pot exercir aquests drets i sempre per a un mateix.\nÉs possible sol·licitar exercitar els drets d’accés, rectificació, cancel·lació i oposició a través de correu postal a Plaça Mestre Monclús 2, 43500 Tortosa, juntament amb una prova vàlida d’identitat com una fotocòpia del D.N.I. o passaport indicant en l’assumpte “PROTECCIÓ DE DADES” i exposant els drets que es volen exercitar.\nTambé pots fer-ho via online, enviant un correu electrònic a info@loplanter.com.\nPer contactar amb nosaltres via online es requereix el consentiment explícit amb aquesta política de privadesa.\nEn el cas que vostè ens contacti directament per via telefònica o per correu electrònic el tractament de les teves dades es legitima quan s’ens indiqui explícitament la seva voluntat de rebre informació de la nostra part sobre productes o serveis.\nA QUI SE LI COMUNICARAN LES SEVES DADES?\nPer poder dur a terme la nostra activitat normal és estrictament necessari comunicar les teves dades personals a tercers, encara que no totes les dades ni en tots els casos, únicament compartirem les dades imprescindibles. Totes les empreses de tercers amb les quals compartim les dades es regeixen per la seva pròpia política de privadesa i per un estricte codi de confidencialitat.\nHosting: 1&1 Internet España S.L.U., amb domicili a Espanya a 1&1 Internet España S.L.U., NIF B85049435, Avinguda de La Vega, 1 – Edificio Veganova (Edif.3 planta 5o puerta C), 28108, Alcobendas. Realitza un servei registre de dominis web, suport de correu electrònic i web hosting a loplanter.com


Maria Barbal: «Els jurats s'han adonat que hi ha escriptores que també mereixen els premis» | NacióLleida\nper Jose Bergés / Jordi Ubach / Tomàs Garcia , 21 d'abril de 2021 a les 12:45 |\nMaria Barbal, davant la biblioteca de Tremp, que porta el seu nom | Jordi Ubach\nA les portes de la Diada de Sant Jordi, Maria Barbal, segurament l'escriptora pallaresa de més renom, arriba amb una nova novel·la sota el braç: Tàndem. Una obra que li ha valgut el 53è Premi Josep Pla i el 53è Premi d'Honor de les Lletres Catalanes. Conversem amb l'autora per parlar d'aquesta novel·la, que més enllà dels guardons, és considerada com "una obra de maduresa", allunyada tant de l'escenari pallarès com del rerefons històric que caracteritzen l'estil de Barbal. Una entrevista feta conjuntament amb Ràdio Tremp.\n- Ha estat guardonada amb el Premi Josep Pla i el Premi d'Honor de les Lletres Catalanes. Uns premis així sempre són benvinguts, oi?\n- Només faltaria. En el cas del Josep Pla, m'hi vaig presentar, mentre que, per altra banda, el de les Lletres Catalanes sí que va ser impensant. És una satisfacció molt gran, però també et dona una pressió, de cara a estar present a molts llocs, que interfereix en la vida quotidiana, i que s'ha de compaginar amb voluntat per no quedar una mica esbalaït.\n- Què en destacaria del seu darrer llibre, Tàndem?\n- Destacaria que és una novel·la que, encara que no ho sembli, és de maduresa. En el sentit que ha sorgit d'una forma molt nítida de l'època de la vida que jo estic passant, i que em sembla que és una novel·la que parla d'allò quotidià en una edat determinada. Es tracta de l'enamorament d'una parella que ja té molts anys viscuts i que no pensa gaire en el futur. Tracta, doncs, del present; de què poden fer, on poden arribar i si pot ser una vida plena o una rutina monòtona.\n- Tot i que fa poc temps que es va publicar, la novel·la ja passa per la quarta edició. L'ha sorprès la resposta que està tenint?\n- Sí, estic molt sorpresa. Cal dir que és una novel·la breu, que incideix a moltes persones perquè parla del dia a dia de la vida. A més, el que els passa als protagonistes els hi podria passar tranquil·lament a persones de 40 anys o menys perquè és un moment de canvi en què han de reflexionar. Crec que aquest fet ha atret a un públic que potser no és exactament el meu, més inclinat a rebre novel·les ambientades al Pallars i amb un rerefons històric sòlid, i que s'ha trobat amb una novel·la que els resulta més lleugera.\n- Com va sorgir la idea d'aquesta novel·la?\n- Doncs va sorgir d'un centre cívic, on es fan classes de molts tipus, i on moltes persones responen amb els ulls d'aquells que encara tenen molta utilitat, però que alhora fan poques coses i algunes troben a faltar la feina que feien abans.\n- Què diferencia aquesta obra de les anteriors?\n- Val a dir que Tàndem va en línia amb una sèrie de novel·les que he escrit. És el cas, per exemple, d'Emma (2008), que tracta d'una dona que va acabar morta en un caixer, de Carrer Bolívia (1999) o d'Ulleres de sol (1993), on també es tracten relacions de parella, fraternals o d'amics. És una línia de novel·les que no tenen rerefons històric i que no se situen al Pallars. Però al cap i a la fi, considero que el més important és llegir.\n- Avui en dia encara costa que es reconegui a la dona escriptora?\n- L'activitat creativa de les dones ha quedat arraconada des de fa molts i molts anys. Ara estem arribant en un moment com de consciència femenina o feminista molt poderós i fort. I crec que, com a qüestió positiva, ha arribat també als jurats dels premis. Han ampliat la mirada i s'han adonat que al costat d'una sèrie de creadors masculins hi ha creadores femenines que mereixen igualment els premis.\nMaria Barbal, durant l’entrevista, amb tota la seva obra al fons. Foto: Jordi Ubach\n- El 7 de juny se celebrarà l'entrega del Premi d'Honor de les Lletres Catalanes. On es farà?\n- Aquest any el guardonat podia triar el lloc on es rebia el premi, ja que Òmnium Cultural ha pensat que estaria molt bé que fos un premi que fes participar altres parts de Catalunya. Per tant, jo vaig escollir que la cerimònia tingués lloc a Tremp.\n- Té alguna futura novel·la ambientada de nou al Pallars?\n- Sí. També és una novel·la breu, en aquest cas ambientada entre Tremp i Salàs de Pallars. Ja està escrita, però encara l'he de revisar. Tanmateix, es publicarà l'any que ve.\nEscolta l’entrevista sencera, emesa a Ràdio Tremp, sota aquestes línies:\nEls imperdibles, Cultura, entrevista, Maria Barbal, Tàndem, Sant Jordi, Òmnium Cultural, Premi d'Honor de les Lletres Catalanes, Premi Josep Pla, literatura


S'accidenta borratxo i sense carnet amb una motocicleta robada - Diari de Girona\nS'accidenta borratxo i sense carnet amb una motocicleta robada\nEls Mossos imputen penalment un home que circulava ebri i amb el permís retirat quan va patir un accident a la Selva\n12.08.2015 | 16:18\nAgents de la Policia de la Generalitat – Mossos d´Esquadra de l´Àrea Regional de Trànsit de Girona van imputar penalment el dia 6 d´agost un conductor, de 27 anys, de nacionalitat espanyola i veí d´Hostalric (La Selva), com a presumpte autor d´un delicte contra la seguretat viària per conduir sota els efectes de l´alcohol, un altre delicte per conduir amb prohibició judicial i un tercer delicte de robatori i furt d´us de vehicle a motor.\nCap a tres quarts de vuit del matí del dia 6 d´agost es va produir un accident de trànsit, en el qual una motocicleta va sortir de la via i va xocar contra un arbre, al carrer Pinatell de la població de Riells i Viabrea (La Selva).\nDesprés de comprovar l´estat de salut del conductor, que tenia ferides a les cames, els agents van veure que l´home presentava signes evidents de trobar-se sota la influència de les begudes alcohòliques.\nEn fer-li la prova d´alcoholèmia, va donar un resultat positiu de 0.37 mg d´alcohol per litre d´aire expirat, quan en aquest cas el màxim permès era de 0.25 mg/l.\nDesprés de comprovar la documentació de vehicle i conductor, els agents van constatar que l´home tenia el permís suspès judicialment. Pel que fa a la motocicleta, constava com a sostreta el passat dia 9 de maig a Sils (La Selva).\nEl conductor va ser traslladat a l´hospital i els mossos van instruir diligències penals contra ell per conduir sota els efectes de l´alcohol, amb el permís retirat, i per la seva presumpta relació amb el robatori de la motocicleta.\nUn cop rebi l´alta hospitalària, haurà de comparèixer per declarar sobre els fets al jutjat d´instrucció en funcions de guàrdia de Santa Coloma de Farners.\nÀrea Regional de Trànsit de Girona


#ClickAlMercat-Entrevistem a María Cabedo, guanyadora Instagram 2018 | Comercvlc\nMaría Cabedo només va necessitar un xicotet paper, un bolígraf i una càmera per a crear la seua sèrie guanyadora, un treball en el qual mostra com una llista de la compra va evolucionant segons passa el matí i s’omple la cistella de la compra. Parlem amb una de les quatre persones guanyadores dels premis ClickalMercat Instagram 2018 per què ens explique com va viure l’experiència i què és el que més li ha sorprès de la vida als mercats municipals.\nPer què vas decidir apuntar-te a ClickAlMercat?\nVaig decidir inscriure’m en Clickalmercat per les recomanacions d’una companya que ha sigut participant. M’agrada la fotografia i el plantejament em va semblar molt interessant. Sóc usuària de Instagram, penge qualsevol cosa que m’agrada i veig interessant i també l’utilitze per a investigar llocs nous o simplement per a veure fotografies.\nUna de les coses que més em van sorprendre van ser els mercats en si, la possibilitat d’entrar amb la càmera i fer el que volgueres. El somriure de la gent, barrejada amb una mica de vergonya i alhora il·lusió. Jo vaig ser a mercats una mica més xicotets, i allí encara causava una mica de sorpresa veure’ns amb les càmeres, la curiositat dels clients i com volien saber per a què trèiem fotos. Acostar-se a la gent i parlar sobre el mercat i que t’explicaren coses solament pel fet d’estar fent fotos em va agradar i em va sorprendre molt. Volien ensenyar la seua història.\nQuins mercats vas visitar per a fer les teues fotos?\nVaig visitar el mercat de Jesús, el mercat de Castella i el mercat d’Algirós, mercats molt familiars amb ganes de donar-se a conèixer, molt acollidors i amb gent molt bonica.\nExplica’m quin tema has abordat en el teu treball guanyador i per què vas triar aqueix\nEn el meu treball vaig usar una llista de la compra. Em va semblar un tema molt lligat al mercat. Vaig confeccionar una llista de la compra que vaig fotografiar en les diferents parades en les quals segons la llista devia anar visitant. Em va fer gràcia perquè durant les visites al mercat vaig poder veure com a molts clients portaven una, segons l’edat, en paper o en el mòbil.\nRecomanaries l’experiència a una altra persona?\nRecomanaria l’experiència enormement a qualsevol persona que li agrade la fotografia, els mercats són un ambient únic, la gent aquesta predisposada a relacionar-se, hi ha un clima proper, estan plens de varietat i de color. A més les xiques de l’organització són una de les millors coses del concurs, t’animen durant la quedada i fan que et relaciones entre els altres participants i els treballadors del mercat. Va ser una experiència única que repetiré sens dubte i recomanaré.\nHi ha alguna anècdota curiosa que t’haja ocorregut i es puga explicar?\nEm va fer molta gràcia veure com molts treballadors del mercat volien posar amb els seus fills, com mostraven les seues parades amb orgull i recol·locaven el gènere perquè es mantinguera perfecte malgrat el treball que tenien. Els mercats són ambients de composició constant, estan plens de vida. Em vaig quedar fascinada en veure com de ràpid va passar la jornada, el mercat t’absorbeix de tal manera que la quedada es queda curta. Agrair-los sobretot als treballadors l’amabilitat amb la qual ens van deixar mostrar el seu dia a dia, la seua família i la seua segona casa.


Nepal, el veí tranquil...\nNepal és un petit país que fa frontera amb India, China i Tibet. I la seva principal característica és la seva geografía, el seus relleus. De fet aquí hi podem trobar les muntanyes més altes del món, com l'Everest, i serralades tan impressionants com la dels Anapurnes. Però Nepal és molt més...\nÉs un país tranquil, pacífic, amb una població majoritariament budista, que desprèn una pau en general que sobte, sobretot, si s'arriba d'un país tan bulliciós com la India.\nI és un país humil i respectuós, envoltat d'uns paissatges de selva i muntanya que li dónen un encant encara més espiritual...\nBany d'elefants, Parc Nacional de Chitwan [Foto: En Ruta]\nCamps d'arròs [Foto: En Ruta]\nCarretera principal direcció Katmandú [Foto: En Ruta]\nLumbini, lloc de naixement de Buda [Foto: En Ruta]\nLlac de Pokara [Foto: En Ruta]\nQuan vaig arribar a Nepal, la principal diferència que vaig trobar amb la India, va ser, en primer, lloc la pau i la tranquilitat que es respirava, en segón lloc, l'amabilitat dels nepalís (la majoria) i, finalment, la dignitat en general. És a dir, tot i ser un país més pobre, sense els recursos de que disposen els seus gegants veïns, és un país net, en el que la població viu en millors condicions de salubritat i seguretat, però, això sí, amb menys avenços.\nEls seus habitants són pagesos, pastors, cultiven l'arròs o són sherpas. Per tant, quasi tots viuen de la mateixa natura.\nPlaça Durban Foto: En Ruta]\nCarrers de Katmandhú [Foto: En Ruta]\nPoble de Lumbini [Foto: En Ruta]\nLumbini [Foto: En Ruta]\nBarber ambulant [Foto: En Ruta]\nCaos a la única carretera que porta a la capital, Katmandhú [Foto: En Ruta]\nTot i així, es nota la seva falta de recursos i de infraestructures, que li permetin posar-se al nivell de China o Inida. Però crec que és gràcies a això, el què ha fet que es conservi la seva essència més pura i tradicional.\nPublicat per Caterina a 24.5.11 4 comentaris:\nTren, bus o rickshaw?\nSegurament, una de les coses que més em va sorprendre del meu primer viatge per India, va ser el transport. Si bé les ciutats són un caos de motos, cotxes, bicis, carros, rickshaws, etc., el transport públic és puntual i eficient. Però en ambdós casos, cada viatge és una experiència...\nBus ple fins al sostre [Foto: En Ruta]\nBus local, Vijadka [Foto: En Ruta]\nCaos automobilístic [Foto: En Ruta]\n4 en una moto [Foto: En Ruta]\nPotser algú no opinará el mateix que jo en aquest tema, però per mi el millor transport per moure's per la India és el tren. Tant en viatges llargs, com per distàncies més curtes, és la solució més còmode, econòmica i emocionant. I tot i el caos aparent, té el seu ordre i la seva disciplina, i funciona amb una puntualitat britància heretada de l'antiga metropoli. Per tant no hi ha cap motiu per no endinsar-se en un viatge en tren per aquest país...\nÉs una oportunitat per descobrir paissatges i interactuar amb els habitants, i si us ho sabeu montar, és ideal per viatjar de nit, i així us estalvieu una nit d'hotel.\nDe fet, jo sempre que podia viatjava de nit, per estalviar-me la nit d'hotel, i per arribar a primera hora als llocs, i així buscar un bon allotjament, deixar la maleta, i començar a descobrir aquella nova zona el més aviat possible. I sempre intentava reservar els bitllets en Sleeper Class: Upper, que vol dir, els vagons de lliteres, i el llit de dalt. Així sempre que vols, et pots estirar, sense molestar als qui volen estar assentants. També m'agrada la classe Sleeper, perquè no té aire acondicionat (que sempre està a tope!), sinó ventiladors, que si molesten, es poden apagar.\nAndana tren [Foto: En Ruta]\nEstació de tren, a mitja nit [Foto: En Ruta]\nFamília que viu de la caritat dels viatgers [Foto: En Ruta]\n2nd Class [Foto: En Ruta]\nUn dels altres motius pels que m'encanta el tren és perquè és una molt bona oportunitat per relacionar-te amb gent d'allà. De seguida, els que parlen o "xampurregen" una mica d'anglès, intenten establir una conversa amb tu, i demanar-te moltes coses. Són molt curiosos i els hi encanta saber com és la teva vida al teu país, i a vegades poden semblar fins i tot una mica massa indiscrets. Però tot i així és molt divertit, perquè et conviden a menjar, et demanen fotos i et fan passar una bona estona.\nVenedors ambulants del tren [Foto: En Ruta]\nViatgers [Foto: En Ruta]\nSleeper Class [Foto: En Ruta]\nPerò no serà per opcions... Un dels transports que més em va sorpendre, va ser el bus de lliteres. Una altra opció per viatjar de nit, tot i que no tant còmode com el tren, perquè fa més fred i no es tan estable, i és una mica més car. Tot i així, si n'enganxes un de bastant nou, amb amortiguadors i llits nous, és ideal per fer els trajectes que no pots fer amb tren directe.\nBus de lliteres [Foto: En Ruta]\nI per les petites distàncies, del temple al hotel i de l'hotel a l'estació, el millor són els rickshaws. Aquests és el transport més característic d'aquest país. N'hi ha de mototitzats i n'hi ha que funcionen com una bicicleta. I el més divertit és que molts estan decorats per dintre i que es fiquen per qualsevol lloc. Només s'ha de tenir en compte que viatjar pels carrers de la india en general és complicat, i amb l'estil de conduir dels indis, no serà una viatge relaxat... I pel que fa al preu, és econòmic, però sempre s'ha de regatejar. Perquè als turistes se'ls dobla o triplica el preu real.\nCarrers de Delhi [Foto: En Ruta]\nRickshaw per dintre [Foto: En Ruta]\nPD: Per fer les reserves de tren, bus, i fins i tot de vols interns, el millor és a través d'internet, per tal d'evitar que us puguin cobrar més del compte (que a vegades vol dir 10 vegades més del preu real). A més així podeu pagar amb targeta de crèdit, i estalviar-vos de canviar tants diners amb efectiu (que sempre significa comissió). També evitareu així alguna de les estafes més habituals, com la de que l'oficina de venta de tiquets està tancada, que no hi ha tren i heu d'anar amb bus, o que la reserva d'internet s'ha no és válida si no es paga una taxa (amb verificació inclosa d'algun agent de seguretat que també está "compinxat"), etc.\nPublicat per Caterina a 16.5.11 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: India, Reflexions, Rickshaw, Transport, Tren\nLa calidesa del Rajastan\nPotser després d'haver voltat mig país, i d'haver descobert indrets increibles i viscut experiències inolvidables a la India, la meva ruta no era completa sense passar pel Rajastan, un dels llocs més mítics i més ben valorats pels qui visiten aquest país.\nDesprés de la primera impresió a Mumbay (Bombay); després gaudir dels paissatges i de la humanitat del sud; després del "xoc" de les grans ciutats turístiques com Delhi, Agra i Varanassi; després de la pau mística i del encontre amb el Dalai Lama al extrem més Nord del país, només em quedava un indret per descobrir, previst en aquest primer viatge a la India: El desert del Rajastan.\nEl Rajastan és la zona del nord-oest que fa frontera amb el Paquistan, i que es famosa pel desert que la domina i les rutes nòmades que la travessen. Té ciutats màgiques i encantadores, plenes de vida i de color. Uns colors presents a les ciutats, als vestits i al turbans, que són el súmmum del colorit d'aquest país.\nDesert del Rajastan. Tribu nòmade [Foto: En Ruta]\nTuristes indis al Ford de Jodhpur [Foto: En Ruta]\nPalau flotant al llac de Udaipur [Foto: En Ruta]\nPushkar [Foto: En Ruta]\nJodpur: La ciutat blava i el Fort [Foto: En Ruta]\nJaipur, la ciutat rosa [Foto: En Ruta]\nEn el meu cas, jo vaig arribar a Jodhpur, la ciutat blava, des de Daramsala, després de més de 48 hores, 24 de les quals van ser amb tren, atravessant el desert de dia i de nit. Aquest viatge era el preludi del que seria la meva experiència al Rajastan: una aventura emocionant...\nDurant la nit al tren, vam viure una tormenta de sorra del desert que em va deixar plena de pols a mi i al meu equipatge. I quan vaig tornar a agafar el son, va ser tan fort, que em vaig passar l'estació on havia de baixar. Així que vaig haver de canviar de tren i tornar enrera, si no volia arribar a Mumbay de nou! Però tot va valer la pena, perquè el tren era regional, i per tant amb gent poc acostumada a tenir turistes entre ells. De fet em vaig convertir amb el centre d'atenció (...).\nPerò no seria el primer cop que la gent estava entusiasmada amb la meva presència. També em vaig trobar amb gent encantadora a Udaipur, Pushkar i Jaipur. Els cridava molt l'atenció que una noia jove viatgés sola per aquelles terres, i, sobretot les dones, em van acollir amb molta calidesa. Només volien una cosa de mi: que els hi fes fotos i fer-se fotos amb mi (¿?)!\nDones del Rajastan [Foto: En Ruta]\nFamília que viu al desert [Foto: En Ruta]\nLa veritat que va ser la guinda a aquest maravallós viatge de tres mesos per India, que em deixen records tan fantástics com aquest:\nJagdish Temple Celebration [Foto: En Ruta]\nJagdish Temple [Foto: En Ruta]\nPublicat per Caterina a 10.5.11 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: India, Rajastan


Societat Catalana de Fotògrafs de Natura: Crònica de la LXV Sessió de Fotografia de Natura\nCrònica de la LXV Sessió de Fotografia de Natura\nRECORD DELS SOCIS QUE ENS HAN DEIXAT\nEl passat 24 de febrer es va celebrar la LXV sessió de la Societat Catalana de Fotògrafs de Natura (SCFN) preparada conjuntament amb l’entitat germana MONTPHOTO, que organitza el concurs de fotografia de natura internacional més reconegut i prestigiós dels que es fan al país, i que cada octubre fa un festival a Lloret de Mar, on ens reunim fotògrafs d’arreu del món.\nAquesta vegada els protagonistes van ser els quatre companys de la SCFN -i socis de la Institució Catalana d’Història Natural- que han traspassat des de la seva fundació ara fa onze anys: Joan Astor, Joan Canals, Juan Santos i Pere Ignasi Isern. Per a recordar-los ens vàrem reunir 28 membres de la SCFN i de Montphoto, amb acompanyants, a Brunyola (La Selva). Primer vam projectar imatges de diversos socis en homenatge als quatre, comentant cadascú les característiques tècniques o el motiu de la foto. A continuació es van anar passant imatges dels protagonistes: primer unes on se’ls veia en plena acció al camp o impartint conferències, i després fotografies realitzades per ells mateixos.\nJoan Canals era un gran especialista de les orquídies i era capaç d’identificar espècies molt properes sense la lupa que solíem necessitar els demés. Juan Santos, impulsor del col·lectiu Porfoli natural, començà amb la fotografia de fauna, després passà a ser “macrofotògraf” i finalment trobà el seu espai en el paisatge, sovint captat de forma artística i molt personal. Pere Ignasi Isern, traspassat fa pocs mesos, començà essent un caçador per a reconvertir-se sortosament en “caçador d’imatges”, arribant a ser un gran fotògraf i naturalista, especialitzat en la perdiu blanca, el gall fer, el trencalòs i altres rapinyaires del Pirineu, espècies de les que també en feia recomptes.\nAspecte de la sala visualitzant les fotografies d'en Joan Astor\nAbans de la calçotada de germanor, el plat fort de la sessió fou la projecció d’imatges en 3-D, totes de Joan Astor, un expert geòleg especialitzat en mineralogia. Els nombrosos assistents vàrem poder gaudir, amb ulleres bicromàtiques per a observar anàglifs, d’una extensa col·lecció de precioses fotos macro dels minerals més diversos, alguns d’ells florescents per ésser radioactius, i tots de belles i capritxoses formes. Un bon comiat per als quatre companys, les imatges dels quals no deixaran que els oblidem.\nCuatre imatges de la calçotada\nPublicat per Societat Catalana de Fotògrafs de Natura a 13:34\nEtiquetes de comentaris: Audiovisuals, Presentacions, Projeccions


La parella artística Christto & Andrew (Puerto Rico, 1985 - Sud-àfrica, 1987) mostra una al·lucinació de futur a través de tres peces de la seva última sèrie Encrypted Purgatory. Christto & Andrew desenvolupen la seva obra des de Qatar, un lloc pertorbador i estrany que s'assembla a una antiutopia sortida de la imaginació de Moebius: potser sigui Qatar aquest purgatori del què parla el títol de la sèrie. Els artistes generen imatges surreals i vinculades al món de la fantasia i la sci-fi per denunciar una societat frívola, consumista i masclista. La seva crítica opera a través en dos elements: La tecnologia i el cos. En el seu treball, la tecnologia deixa de ser un indicador temporal, i com si el passat i el present s'haguessin ensorrat, barregen dispositius obsolets amb altres vintage i alguns actuals. Aquest ús borrós o fos de la tecnologia ens desprèn de la realitat, i alhora, evoca - en paraules dels propis artistes - "una preocupació per les idees del futur". El cos sobre el qual operen Christto & Andrew és el del mutant. Les seves dones descendeixen dels extraterrestres fixats en l'imaginari popular del cinema de ciència ficció dels 40 i 50, aquests humanoides verds i amb antenes que vénen en plat volador. Però els alienígenes de Christto & Andrew són dones sofisticades, magnètiques i sobreproducidas, ens queer que poden recordar a les models hiper artificialitzades i borratxes de mundanitat de Nadia Lee Cohen. Una visió especulativa i humorística sobre les possibles moradores d'un futur distòpic.


PUV Arte valenciano en el franquismo\nCoeditor: Instució Alfons el Magnànim\nEstudi que recull les manifestacions artístiques que s'han desenvolupat en el si de l'art valencià des de 1939 a 1975. La investigació ha tret a la llum gran quantitat de documentació i obra plàstica desconeguda provinent d’arxius i col·leccions privades. En aquest nou horitzó artístic que s'obri després de la Guerra Civil espanyola, podem establir tres generacions d'autors plàstics. «Les arts plàstiques de postguerra» comprendria les aportacions situades entre 1939 i 1956, època marcada per totes les dificultats i privacions de la postguerra, en un context plàstic que feia de la tradició el punt de referència. «Abstracció i figuració en els anys cinquanta», etapa entre 1956 i 1964 els representants de la qual van travessar la frontera de l'abstracció o van apostar per llenguatges de modernitat en el si de la figuració. La tercera generació comprèn l'última etapa del franquisme, des de 1964, amb aportacions que es vertebren en tres blocs: «Pop Art i Realisme Social», «La segona generació abstracta» i «Les estètiques individuals en els anys seixanta».\nArte valenciano en el franquismo (1939-1975) de Pascual Patuel El Periódico Mediterráneo 01/12/2019


Ajuntament de Mollet: La cinquena edició d’Els nostres mestres, la memòria de la nostra ciutat, dedicada al món de la Moto a Mollet\nLa cinquena edició d’Els nostres mestres, la memòria de la nostra ciutat, dedicada al món de la Moto a Mollet\nLa nova edició d’aquest projecte intergeneracional, que pretén recuperar i posar en valor la memòria històrica de la gent gran de Mollet del Vallès, es presentarà el dimecres 6 de juny, a les 18 h, al Mercat Vell.\nEl blog Els nostres mestres, la memòria de la nostra ciutat busca posar en valor l’experiència, els coneixements i la memòria dels representants de les generacions més grans de Mollet.\nUn total de 120 alumnes de quart d’ESO de l’Escola Sant Gervasi han estat en contacte i han entrevistat 16 Mestres, persones grans de la localitat i de fora de Mollet, tots ells i elles amb algun tipus de contacte amb el sector de la moto, com són: Joaquim Santacreu, M. Rosa Andrés, Joan Castellón, Joan Iglesias, Josep Bermúdez, Josep Isern, Mariano Villaescusa, Montserrat Abril, Pere Pi, Ramón Farré, Tomàs Domingo, Basili Escuin, Josep Travé, Alejandro Llobet, Josep Sandoval i Toni Palau.\nLes entrevistes queden recollides, en forma de vídeos, al blog elsnostresmestres.wordpress.com. Cada edició ha tractat una temàtica diferent com La cultura i el lleure a Mollet entre els anys 40 i 60; el Sector tèxtil a Mollet; L’aigua a Mollet; el Carnaval de Mollet, i enguany El món de la moto a Mollet.\nA la presentació hi assistiran els joves de l’Escola Sant Gervasi que han participat al projecte, juntament amb els seus professors i la direcció del centre; els 16 Mestres de la present edició; els professors, alumnes i Mestres que van participar a les quatre edicions anteriors; Raúl Broto, regidor d’Educació, i la regidora de Gent Gran, Ana María Díaz.\nCartell Els Nostres Mestres (458 KB) - pdf


Montsant: La Cogulla pel Grau de l'Enderrocada\nHivernal (Esquí pista / Skimo / Raquetes / Grampons / Caminar)\nVocals: Calvo i Amat\nVocal: Amat (amat92@gmail.com) Recordem que per poder assistir a les sortides cal disposar d’ARVA, pala i sonda i que a l’Agrupa\nVolta a les ermites de Pontons\nSortida per a tothom grans i petits, recorregut al voltant de les ermites per camins del Penedès, dinar de restaurant\nLa meteo ha anunciat un cap de setmana plujós amb possibilitat de variar cap al migdia. El bus ens porta fins a Cabassers on esmorzem al bar de la cooperativa. Amb l’esperança de que el dia anirà millorant, tot i que ara plou un xic, ens posem els cangurs i capelines; però vaja, en treure jo el meu cangur de la motxilla el que surt és la funda de bivac !! Sort que l’Insausti em deixa un paravent.\nA més de plujós el dia està força emboirat. El terreny que anem fent està força verd de les darreres pluges. Anem seguint la ruta dels cartoixans que pel sud del massís, passant pel collet de les Valls, la font de La Cavaloca i el coll de l’Ermengol, ens porta al Mas de Forçans.\nA partir d’aquí deixem el ben fressat camí del cartoixans i ens enfilen (N) per un desdibuixat corriol que va de cara als cingles pel Grau de l’Enderrocada. Tanmateix sembla que no hi hagi un pas per superar els espadats, però al corriol emboscat entre giragonses, després d’alguna curta grimpada senzilla arriba a la Cova dels Lladres, una gran bauma ubicada entre cingles. Sortim pel costat oposat per entrar al barranc de la Martorella, el qual remuntem entremig de grans blocs de pedra. Ben aviat deixem el barranc i girem a l’esquerra per a situar-nos a una estreta i aèria feixa que resseguim fins entrar al comellar de l’Estrem. Ens apropem al mas Estrem, restaurat però deshabitat, i continuem amunt (N) per un corriol fins que arribem al camí de capçada que recorre tota la Serra Major del Montsant.\nLes boires van i venen i el plugim va a menys. Arribem al cim de la Cogulla, cim més important d’aquest sector del Montsant. Continuem la nostra ruta pel camí de capçada cap a llevant fins trobar un lloc arrecerat al costat d’un rocam per dinar. Mentre dinem, la boira desapareix i fins i tot comença a sortir el sol sobre la plana de Lleida. La nostra panoràmica es va eixamplant fins els Ports, el Montsià, Cardó, Colldejou, Llebaria....sembla talment un altre dia.\nJa amb l’estomac agraït i la fugida del mal temps, continuem el nostre camí fins el cim del Piló de Senyalets. Com canvia tot això sense les boires!!! És un plaer fer aquest camí de carena tan panoràmic. Deixem el nostre corriol per iniciar poc després el descens del grau de La Grallera, que ens porta fins al poble de La Morera on ens recull el bus.\nUn bon itinerari que pujant per un dels graus més espectaculars del Montsant, ressegueix part del panoràmic camí de capçada i baixa al menut i bonic poble de La Morera. Tot ell amb un grup animat, que segueix gaudint dels camins malgrat quatre gotes...\n27/10/2018. Pep Molinos\nCova dels LLadres - Enderrocada\nPujant a la Serra Major\nBaixant a La Morera


geografia i paisatges « bloQG 100 — El blog del 'Quadern gris'\nArxiu de la categoria ‘geografia i paisatges’\n26 de setembre 1919\nEscapada d’un dia a Palafrugell amb motiu de l’aprovació de les últimes assignatures de la carrera. Satisfacció ostensible de la família —però sense la inflor i el sentimentalisme habitual i excessiu davant d’aquestes notícies.\nDesprés d’haver parlat de tot això i trobar-me un moment sol, sento que a Palafrugell no hi tinc res a fer. Una certa sorpresa.\nTarda magnífica, molt clara, tot posat dintre del seu dibuix més estricte: típica de la tardor en aquest país. Vaig a passeig cap a Ros i la muntanya de Sant Sebastià. El panorama del meu país. Quan la tarda comença a declinar i es produeix la llum vagament tocada de color de rovell d’ou, les coses semblen encara més dibuixades i precises. De retorn, m’aturo al pont d’en Casaca —un moment. La posta de sol. Del caliuer que sembla fer la posta en surt com un fum entre daurat, verdós i vermell que va encerclant lentament les coses, les fa veure a contraclaror i les imprecisa. L’aglomeració sense forma de Palafrugell agafa una dolcesa i una suavitat incomparables —com si es veiés a sobre d’un d’aquells darrers termes que pintaven —segons les reproduccions— els pintors antics.\nA l’hora de sopar —ous de reig deliciosos: pel meu gust, el millor bolet— la meva mare em diu:\n—¿La gent? No en facis gaire cas… Per les mateixes raons que s’acosta se’n va… Tot és molt insegur i agafat pels cabells…\nTornat a Barcelona amb el primer tren: el de les cinc del matí. Havent passat la més gran part de la nit al llit sense dormir, la fatiga potser s’ha accentuat.\nEscrit dins de geografia i paisatges | 1 comentari »\n16 d’abril 1919\nDimecres Sant. — Vaig al mas. La tarda és una mica més clara. Als recs, se sent un rajolí d’aigua. En els bassals hi deu haver créixens i herbes aquàtiques, que ara són tan fines, en ensalada. Els espàrrecs de marge ja passen. Estan a punt de sortir, a plaça, els pèsols i les faves. Les pastanagues són dolces. Els espinacs tenen un a tendresa extraordinària. Les bledes gairebé no ho semblen. Els enciams es fonen a la boca. Ara és el moment de menjar herbes. A la primavera, la botànica té una cosa angèlica, celestial.\nLes orenetes volen descrivint corbes sobre el casalot del mas. De vegades baixen i toquen, amb el bec, el mirall obscur de l’aigua del safareig. Els gats vigilen si alguna oreneta jove es fatiga de volar i cau. En la naturalesa, ningú no està mai parat.\nEntro a la cuina de la casa. No hi ha ningú. La gent dóna menjar als animals. El foc crema, a la llar. Passo una estona assegut sobre la fusta lluent i suau de l’escó, davant del foc de pi, guspirejant. Es va fent fosc darrere de la finestra reixada. La casa és esgavellada, enorme; però, ara que no s’hi veu ànima vivent, sembla una casa encantada —que deprimeix.\nEls dos grans panorames d’aquest país són els que es veuen des del Pedró de Pals i del Molí de Vent, de Begur. Però n’hi ha un altre que és menys conegut, que és el que es veu abans d’arribar al coll de Morena, cent cinquanta metres més amunt del mas, amb les oliveres a primer terme, sobre la carretera de Girona a Palamós. És absolutament perfecte —malgrat la impertinència d’aplicar a un panorama l’adjectiu perfecte.\nCapvespre rúfol, aire displicent. Els carrers de la vila són deserts. Només es passeja el senyor Roig, amunt i avall del carrer de Cavallers —sense res al cap, amb el bastó penjat al braç. En les seves inacabables hores de passejant solitari, ¿què pensa el senyor Roig? ¿Compon música in mente? ¿Planeja alguna venda de suro? ¿Imagina algun plat exquisit? Sabem que el senyor Roig és compositor. Sabem que és un comerciant aprofitat i fred. Que és la primera forquilla de Palafrugell, un excel·lent gurmet. Però ¿què sabem del senyor Roig? De la gent que no veiem mai, ¿què en sabem?\nEscrit dins de botànica, clima i meteorologia, geografia i paisatges, menjar i beure | 1 comentari »\n15 d’abril 1919\nHistòria de Carrau.\nAquests dies de quaresma tenen una claredat de diamant. La joventut de l’any s’acosta sense turbulències ni tumefaccions. Cada dia és una mica més obert i més clar. El paisatge, sota els núvols blancs de la tarda, s’estén, s’ajeu al sol com si reposés d’un llarg desvari. És un paisatge intens, sense closca ni faramalla, de terra viva i pura. És un paisatge d’una expressió primitiva i aspra.\nEn els primers termes, la terra es presenta en una coloració simple. El vent de quaresma, una mica humit, pàl·lidament morat, enfosqueix el verd dels menuts sembrats, que ara no estan mai quiets, esponja el nacre d’un camp de sègol, posa una mica de fum a la vinassa d’un guaret i entendreix el groc violent d’un camp de naps. Als marges, surten els espàrrecs, i els créixens es baden als recs. Les llunyanies són fines i agudes; les muntanyes de l’horitzó, esfumades i diluïdes, semblen muntanyes de malenconia. En aquests temps l’infinit aclapara.\nHora foscant, tot s’envolta d’un baf violaci. En aquesta hora tot s’esponja una mica; de vegades els sentits s’eixoriveixen; de vegades la depressió és molt forta i el cor sembla que cau. En aquesta hora és una cosa deliciosa fer un foc d’herbes en una raconada i deixar que la fumerola blavenca s’emporti el pensament. La terra és plena d’olors àcides que us afinen el cap.\nEn aquest temps, no hi ha com les hores de sol per passejar per les carreteres. Es camina una horeta, es respira l’aire fresc, una mica aspre; després és molt distret pujar una muntanyeta, ajeure’s i contemplar la pinzellada groguenca de la carretera entre els camps. Passa algun carro, es retalla la figura minúscula d’algun vianant, l’automòbil enorme que passa sembla que rodola, monstruós i petulant.\nLa contemplació de la carretera, no sé per què, em recorda un episodi de la vida de Carrau, que ja és mort. Carrau era un jugador especialitzat en el joc del burro i del canari, que és el burro de cinc cartes, també conegut amb el nom de burro mallorquí. Per jugar a aquests jocs, Carrau hauria fet estiu i hivern una hora de camí, i això que era, com tots els bons jugadors, molt delicat dels peus, i havia de portar unes botines de tela negrenca, amb un forat per deixar pas a un ull de poll intempestiu i recalcitrant.\nCarrau tenia un petit patrimoni, vivia molt just i es menjava el capital. La seva il·lusió hauria estat tenir una tartana i una eugueta d’aquestes d’anca d’ametlla, que volen per la carretera, per poder seguir els mercats i les fires i jugar al canari amb la gent més florida de la rodalia. Carrau jugava per mirar de poder tenir la tartana, i en començar la partida, en asseure’s i treure’s el diner, acostumava a dir, fent l’ullet:\n—Jo, compreneu?, vaig darrere del que és meu…\nCom que Carrau era solter, i els seus amics tenien una curiositat molt petita, aquesta seva il·lusió no transpirava i ningú no en sabia res. Però ell l’acaronava en silenci. Enraonava sol de l’eugueta, somniava la tartana, posava noms a l’animal, la feia marxar i aturar-se amb els crits de ritual. Barrejava combinacions de cartes amb la conversa que tindria amb el gitano de Figueres i amb el que dirien els amics.\n—Et presentes davant del gitano —deia ell—. «Voldria un animalet així i així». El gitano que et diu: «¿La vol per a vostè, l’eugueta?». I tu que li respons: «No; hi ha un senyor que s’encarrega de tot». I el gitano t’ensenya el bo i millor de la província, i qui diu de la província, diu del país.\n—Suposa’t que la mà té la «groga», dos trumfos petits i dues cartes blanques… Això és una mà flaca, però tocant-ho per baix pots fer un tronquet dels de deixa-t’ho córrer i no en parlem més.\nTambé imaginava la impressió que faria als seus amics veure’l arribar sobre uns elements tan aeris. Pensant en la cara que hi farien, Carrau deixava anar, de tard en tard:\n—Us donaré una sorpresa que no us en sabreu avenir… Carrau anà un dia de mercat a Figueres, entrà en un cafè, prengué seient en una taula de canari de sis pessetes posant tots, i en menys d’una hora guanyà quatre-cents duros. Fou un do-me’n, do-me’n. Quan sortí, el cap li rodava. Va prendre un ou passat per aigua, un cafè i una mica d’anís; donà veus i al cap de poc comprava una tartaneta de segona mà, pintada de blau amb ratlles grogues. Anà a veure el gitano.\n—¿Vols una eugueta, fill meu? Aquest animalet et convé —digué ensenyant-li una euga petiteta, tordilla, grassoneta, brillant i nerviosa.\n—No te la mereixes —deia el gitano—. És fina com un capellà i es menja les estrelles.\nI, mentre Carrau li donava la volta i li mirava les dents, el gitano anà posant el comentari:\n—¿La vols més fina, l’euga? Mira-te-la, fill meu, l’euga. No n’hi ha de millor. És guapa, l’euga! —deia el gitano en un to planyívol, la boca torta i paraules dolcíssimes.\nLa comprà i li posà un cascavell daurat al coll i una flor al guarniment de l’orella. Féu enganxar i donà dues o tres voltes a la «compra». Impressió satisfactòria. L’animal picava, alçava les orelles, la sang li tremolava.\n—És el millor de la província —digué Carrau agafant les regnes.\nEren les deu del matí. Feia un dia clar com un diamant. El suburbi blanc i assolellat de Figueres quedà enrere.\nL’euga seguí primer un trotet puntejat i filigranat. El cascavell cantava com una joia. Carrau, amb el fuet a la mà, el cap descobert, feia fantasies, cridava, en passar, la gent que treballava als camps, tenia un diàleg pintoresc amb la bèstia. La tartana saltava amb les veles i cortines a l’aire, entre els camps plens de sol, com si es desbordés. Els pobles anaven quedant enrere. Les dones que rentaven la roba al rec i estenien els llençols sobre les mates badaven davant de la tartana llampant. Després, el campanar desapareixia, a la reblinconada.\nEl passallís del Fluvià era molt som, i Carrau determinà passar-lo a cavall. L’euga donà uns cops de peu decoratius i plens de joia a l’aigua clara. Guanyada l’altra riba, Carrau cercà les pessigolles a l’animal, el punxà un xic i l’euga es menjà un parell de quilòmetres amb un galop estès. Després, quan Carrau tingué les anques madures, l’animal tornà al trotet puntejat i nerviós.\nAmb això Carrau arribà a Verges i s’aturà. Entrà a l’hostal de la carretera i demanà per menjar. Tenia fam. Li feren un pollastre amb arròs i mig conill casolà amb herbes i vi blanc.\n—Que sigui carregadet, el conill, mestressa! —digué\nCarrau fent petar el llavi.\nMenjà, prengué cafè i copa i encengué un cigar. Es va ajaure al canapè de l’hostal, folrat de roba vermella. Ajagut, amb el cigar a la boca, un filet de fum sortint pel nas, se sentia viure. Carrau tenia una pal·lidesa de jugador, una panxeta rodona i dura, que li venia de seure de tant en tant a les taules de canari i del poc exercici, i portava a sobre el cap una gran ondulació. Com que era calb, es feia venir els cabells de sobre l’orella esquerra a sobre l’orella dreta, fent una corba amanerada i grotesca.faré vint anys més…\nEstava així, en aquest estat paradisíac, quan a fora se sentí una gran remor de veus i de gatzara. Parà esment i sentí que el del taulell deia, amb un aire sibil·lí i misteriós, allargant el cos per mirar per sobre els vidres entelats de la porta:\n—Ara arriben els jugadors…\nEntraren cinc o sis joves del poble, engrescats i cridaners, i demanaren cartes. Prengueren seient i començaren un canari baratet, de tres al quarto. Carrau deixà el canapè, s’acostà a la taula, tragué després el nas fora de la porta i, veient que el sol era molt alt encara, determinà asseure’s una estona a la taula, per distreure’s.\nPrimer jugaren com abans, per divertir-se; després carregaren una mica la mà. La qüestió és que al cap d’una hora i mitja, Carrau s’havia jugat la tartana i l’euga i li quedaven els diners justos per pagar l’arròs i el conill reforçat.\nDescompost, pàl·lid com un mort, Carrau sortí a la carretera per emprendre el camí a peu. Era cap al tard. La gent tornava al poble amb feixos d’herba al coll. Se sentien les esquelles dels ramats. Davant de l’hostal, la mainada es tirava pedres entre una cridòria infernal. Carrau, en deixar la darrera casa del poble i trobar-se lliure, començà a renegar com un condemnat. Cada renec semblava un llamp.\nQuan hagué tocat tota la cort celestial, es posà a caminar. Caminava catorze o quinze passes mut, s’aturava un moment, es girava, veia els llums del poble… i tornava a caminar.\nEntre dues llums, s’alçà el ventet de quaresma, una mica humit, pàl·lidament morat, i sortiren les estrelles en els camps del cel, esbatanats.\nSetmana Santa. — Divago pel paisatge. Fa un dia cluc, trist, opac —molt eficaç per a les persones que tenen alguna cosa a fer. Vent del sud, humit. Soledat en els camps. El país comença a verdejar. El vent ajau els blats petits —sembla que hi passa a sobre una ombra errant; a les pinedes, un soroll d’orgue greu. La mar, al lluny, és d’una vaguetat tan inaferrable, que instintivament giro el cap. Només les coses concretes i tangibles són agradables; la vaguetat és nefasta. Recordo la petita A. —catorze anys— quan la tardor passada xuclava, amb els ulls tancats, un raïm moll i daurat. Rodo pels corriols de les pinedes. Olor seca i aspra de la reïna del pi. A l’hora baixa, el soroll del vent en les copes dels arbres és d’una gravetat fonda, d’una solitud impressionant.\nAl cafè, Enric Frigola analitza frases. Diu: Per exemple, la frase: «Paquita fou l’esca del pecat» és d’un anacronisme total. L’esca s’ha acabat; de mistos d’esca, que feien aquella olor sulfúrica tan desagradable, ja no n’hi ha. Per estar à la page, hauríem de dir, ara: «Paquita fou l’encenedor del pecat». Després hi ha la segona part: aquesta tendència de comparar el pecat, la passió, amb el foc, ¿quin sentit té? ¿Que potser es vol donar a entendre que tot pecat implica un determinat punt de vitalitat i que l’estat de gràcia és el repòs, la indiferència, la mirada bleda i insubstancial? ¿Què vol dir tot això? ¿Vol dir que entre un estat i l’altre no hi ha més que una gradació d’intensitat biològica? ¿Vol dir que per ésser una bona persona s’ha de menjar fluix i vegetal i beure aigua? Examinar la significació de les paraules amb un cert criteri —diu Frigola— seria molt interessant.\nA la nit, restaurant Reig. Joan B. Coromina em diu, entre ametlla i ametlla torrada, que, a pesar de tot, a la Marina hi ha dos versos bonics. Aquests: En las alas del deseo — mi ilusión la vio flotar. És possible, però tant se val. Com que la nit, començada així, presenta mal aspecte, me’n vaig.\nEscrit dins de caràcters, persones i personatges, geografia i paisatges, moral, relats, societat | 1 comentari »\n11 d’abril 1919\nAcompanyo el meu pare a Sant Gervasi. Hi va a fer una visita a un seu amic que és en una clínica. Mentre dura, em passejo una mica pels carrers. Recordo que durant els primers anys d’universitat havia rodat pels carrers de Sant Gervasi sense tenir exactament cap objecte —sobretot els diumenges a la tarda, els diumenges de primavera, divinament tristos.\nHo trobava molt curiós. És un poble de torretes i casetes amb una porteta i unes finestretes i jardinets amb uns arbrets i caminets amb brolladorets amb peixets i dibuixets de pedretes i herbetes i teuladetes amb uns terradets. En aquests jardinets hi sol haver gallinerets amb pollastrets i de vegades amb un conillet que treu el morret. Hi ha convents de mongetes, clíniques amb malaltets, fabriquetes amb obrerets i tramviets de via estreteta. L’ús del diminutiu em surt espontàniament, no pas perquè les monges, els brolladors i els malalts de Sant Gervasi siguin d’una mida més reduïda que els dels altres llocs, sinó perquè la vista, acostumada a les aparatositats de Barcelona, em fa veure Sant Gervasi com un poble en miniatura. La proximitat del contrast augmenta encara la il·lusió. És clar: els de Sant Gervasi tenen les mateixes dimensions que els altres homes, mengen en plats i usen sabates de les mateixes mides que la majoria de la gent. Però això no vol dir que Sant Gervasi no faci l’efecte d’una miniatura.\nEls crepuscles d’aquelles tardes de primavera començaven d’allargar-se i el ponent era de color de crema i de braç de gitano. Sobre una paret ocre del carrer en calma, gairebé desert, es veien passar, donant-se la mà, dos enamorats que es miraven, sense dir-se res, d’una manera lànguida. Sobre les parets dels jardins queien, de vegades, unes motes d’arbres de fulla fina i dibuixada. Dues monges xiuxejaven davant d’un cancell, amb una estampeta a la mà i el somriure preparat per quan obrissin. Més amunt us topàveu amb un home vestit de pagès que es passejava, ara un pas, ara un altre, amb el nas enlaire. Era un malalt. Era l’home del seu poble que estava més malalt. L’havien deixat anar unes hores de la clínica per distreure’l i anar-lo preparant. No passaran pas gaires dies sense que l’obrin en canal. Mentrestant és el grip embadalit que es passeja pels carrers amb la brusa a l’esquena i la vareta a la mà. Entre els dos ferros d’una retxa, veig, al fons d’un jardí minúscul, una font rústiga degotant sobre unes molses i unes petxines i un banc de ciment imitant troncs d’arbres. Una caseta de color d’ous batuts polvoritzada de canyella s’amagava sota el fullatge. Més enllà hi havia la cal·ligrafia precisa d’una feixa d’hort i, sobre un fons de bròquils d’un verd aspre, es veia un senyor en cos de mànegues, la barba negra, el coll planxat, els punys rodons, una cadena i un medalló penjant, que feia anar la fanga. Apareixia una casa de color de rosa, amb una glorieta amb persianes verdes al costat i, sobre la mica de sorra de l’entrada, un balancí, una taula i, a sobre, un diari. Mentrestant havíem passat per davant de tres fabriquetes —absurdes fabriquetes de Sant Gervasi! La primera era una fàbrica de caramels; la segona, d’elàstics; la tercera, de carquinyolis. Una fàbrica de carquinyolis! Eren tres olors diverses, perfectament suportables, però que, barrejades, feien un conjunt singular. Però era impossible d’aturar-se… A la cantonada, una parella de la seguretat de cavall feia amb una raspa una escena enraonada del Rapte de les Sabines —d’una semblança vaga. Miolava un gat a la riera i un gos lladrava sobre un terrat. Passava un frare amb la vista baixa i després un jove que semblava un poeta. Se sentia la campana d’un convent —inversemblantment menuda— que feia un soroll esquerdat i rutinari.\nAixí solia morir el dia a Sant Gervasi de Cassoles. Després, damunt d’un teulat sortia una lluna embolicada en els fils de l’electricitat i per l’escletxa d’una finestra en venia una olor de càmfora; ací se sentia una olor de vedella amb pèsols; allà, de bacallà a la llauna…\nEscrit dins de geografia i paisatges, societat | 1 comentari »


El director del certamen, Pere Camps, ha detallat que dels 140 concerts del festival, fins a un 10% seran recuperats de l’any passat, ja que es va poder fer entre el 75% i el 80% dels actes previstos. Ha detallat que no es van poder recuperar els que venien de fora, més d’una dotzena, i sí que es van poder repescar els de quilòmetre zero “de tota la vida”.Sobre aquesta edició marcada per la pandèmia, Camps ha explicat que només en cas que es tanquessin els espais culturals “no es faria el BarnaSants”. De fet, per evitar la cancel·lació de concerts i per seguretat, l’organització ha optat per espais grans, com el Casinet d’Hostafrancs, on hi caben unes 400 persones i que acolliran concerts d’un centenar d’assistents. “Serà molt difícil que es tanquin els espais”, ha dit Camps.També a causa de la covid-19, la programació no tindrà enguany cap país convidat, i sí concerts de proximitat, tot i que Camps ha reivindicat que el festival “sempre” ha estat de proximitat. Enguany proposarà concerts a Catalunya, el País Valencià, Mallorca, Menorca, Eivissa, Formentera, l’Alguer i la Catalunya del Nord.Per a Camps, aquesta edició es consolida el BarnaSants “confederat”, després d’engegar l’any passat la primera edició d’aquesta confabulació entre els territoris de parla catalana i que malauradament no pogués “lluir”. Contra això, ha dit, els 140 concerts del certamen representen un “intercanvi constant” dels diferents accents de les diferents terres. D’altra banda, ha remarcat que l’edició d’enguany té entre els seus objectius garantir la feina dels treballadors per ajudar el sector cultural.Concerts destacatsCamps ha precisat que en el concert inaugural, el torrentí Pau Alabajos presentarà el projecte ‘Les hores mortes’ (RGB Suports, 2020), un treball publicat abans del confinament, tot i el seu títol “premonitori” que havia de clausurar la passada edició. Segons Alabajos, una part del repertori està format per poemes de Miquel Martí i Pol, Maria-Mercè Marçal, Vicent Andrés Estellés i Salvador Espriu que el cantautor ha adaptat. El disc també inclou l’adaptació d’un poema recitat per Jordi Cuixart al Tribunal Suprem (TS) al voltant de la referència ‘No passareu’.Camps ha destacat també la coproducció “especial” del festival amb la participació de la cantant mallorquina Maria del Mar Bonet i el guitarrista Borja Penalba. Ambdós artistes van actuar junts per primera vegada en el festival de cançó, on ara estrenaran el seu nou llibre-CD gravat en directe en plena pandèmia en el Teatre Micalet de València. El repertori inclou cançons noves i inèdites, a més de revisitar el cançoner de la mallorquina.El director també ha posat de relleu la presentació del nou disc de Pi de la Serra; el concert d’Eduard Iniesta; el recital de Maria Arnal i Marcel Bagés; la presentació del disc de l’Òscar Britz, i la recuperació de l’espectacle ‘Una bruixa com nosaltres’ amb cançons de Guillermina Motta.Homenatge a Teresa Pàmies i Gil de BiedmaTambé hi haurà un concert “molt especial” dedicat a l’escriptora i activista balaguerina Teresa Pàmies a càrrec de la pianista Elisabet Raspall i l’actriu Tilda Espluga. El 2021 farà cinquanta anys que Pàmies va venir de l’exili a recollir el Premi Josep Pla per l’obra ‘Testament a Praga’. Aquest concert permetrà reivindicar el lema de l’edició de ‘Cultura o barbàrie’ i explicar “què és la repressió”.La cita acollirà també un espectacle de Pepet i Marieta; el nou disc de Montse Castellà, ‘Salicòrnia’; la recuperació del concert de Xavier Baró per posar de llarg el seu nou disc; el nou àlbum també del cantautor Javier Riubal; la recuperació de l’espectacle homenatge a Gil de Biedma a càrrec de Sílvia Comes, i un homenatge a la “gran referència de la cançó” al País Valencià Lluís Miquel.Entre la resta d’artistes que trepitjaran el BarnaSants per presentar els seus nous àlbums hi haurà Gemma Humet, Meritxell Gené, Maria Rodés, Ivette Nadal i Caïm Riba, Xavier Baró, Paolo Dessi, Tomàs de los Santos, Raúl R. Sola, Imaràntia, Yasmin Bradi, Lluís Cabot, Maria Jaume, Anna Ferrer i Paula Grande, entre molts altres.


Com utilitzar el dispositiu anti ennuegament\nprojecte salvavides\tPrimers auxilis 15 octubre 2008\t Vist: 8584\nDispositiu antiatragantamiento LifeVac i distintiu gratis amb la formació\nFormació 2h 7-8 Alumnes LifeVac\nFormació 3h 8-16 Alumnes LifeVac\nAPRÈN I ACTUA\n1.900 persones moren a l'any per ennuegament\nA Espanya moren 1.900 persones cada any a causa d'asfíxia per ofegament. No hi ha temps per esperar el servei d'emergència, cal actuar de manera ràpida. En cas d'una emergència per ennuegament, el temps és vital.\nDispositiu fàcil d'usar, oferint tranquil·litat i seguretat per salvar vides i crear espais més segurs:\nPrevenció: Evitar situacions no desitjables.\nSeguretat: Entorn segur per als usuaris, treballadors i clients.\nRSC: Acció de Responsabilitat Social per part de l'empresa en benefici dels clients i treballadors.\nCertificat: Registrat a la FDA (EUA) Certificat per la CE com a dispositiu mèdic no invasiu.\nBranding: Reforç positiu en la seva imatge.


Naad Yoga, el llegat sonor dels Gurus Sikhs\nTaller NAAD YOGA, el Ioga del So amb Laura Masó- BeSound\nEl Naad Yoga és una modalitat de Ioga, que ha format part de la tradició iòguica des dels temps vèdics i és una ciència que engloba el món de la vibració sonora en tots els seus àmbits i aspectes.\nEstudia com els sons afecten la nostra consciència, entenent el nostre organisme com un instrument musical, canviant patrons de so, ritmes i respiració, utilitzant l’energia del so per aconseguir harmonia del cos, ment i ànima.\nEl veritable paper de la música és la composició de la vida mateixa. És l’art d’escoltar la realitat i dirigir la seva expressió en la pròpia experiència, per a la felicitat, la salut, la prosperitat i el compliment.\nEl so de l’emoció és la matèria primera de la música de la vida i, fa 500 anys, un mestre d’aquest art, Guru Nanak, va descobrir la clau en el sistema indi dels raags.\nL’Art de la Comunicació Interna:\nVine a descobrir-te en el llegat sonor dels Gurus Sikhs en aquest taller exploratori.\nArticle “L’art de la comunicació interna”\nMés informació: info@happyyogagirona.com / Tel. 972 208 495 – 616 952 314


Aquest any tampoc: tornen a ajornar el Festiuet de Coma-ruga\nEl Festiuet s'ha tornat a ajornar, ara fins al 2022. | Cedida\nAjornen de nou el Festiuet de Coma-ruga, que passa al 2022\nDes de l'organització avancen que es mantindrà el 95% del cartell\nper Marc Guitart 07/06/2021 10:06h\nAquest any tampoc. El festival de música Festiuet no es podrà celebrar a la platja de Coma-ruga per la situació sanitària i s'ajorna de nou un any. Així ho han anunciat des de l'organització del festival, afegint que pel 2022 es mantindrà el 95% del cartell.\nLa decisió s'ha pres després de buscar diverses alternatives per celebrar l'esdeveniment «tot aplicant la normativa dictada per la Generalitat». Però segons els organitzadors, això no ha resultat «viable». L'única opció ha estat ajornar el festival fins al 2022.\nLa intenció és que el Festiuet 2022 mantingui els quatre dies de durada i s'està treballant per afegir «sorpreses». Una d'elles serà una festa de presentació, per la qual els que mantinguin l'abonament tindran descompte.\nEls que vulguin fer la devolució, ho podran fer del 15 al 30 de juny. Des de l'organització informaran els pròxims dies com fer-ho. L'edició del 2021 havia de comptar amb grups com Oques Grasses, SFDK, Buhos, Desakato, Doctor Prats o Crim.\nSota mínims: La mesura de l'Ajuntament del Vendrell per vigilar la comissaria policial\nLa Creu Roja organitza una neteja de la platja i el fons marí a Coma-ruga


Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB), Catalunya, 2014, 2018\nAssessorament, ideació, disseny, execució i formació d’activitats educatives per l’Espai Beta i Culturnautes, ambdós projectes coordinats per l’àrea educativa del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB).\nProjectes en els que hem participat:\nDesprés de la Fi del Món | 2017 - 2018\nCom sensibilitzar els infants, joves i famílies de com arribarà el nostre món a la segona meitat del segle XXI, i sobre la responsabilitat de la nostra societat envers les generacions que hi naixeran i creixeran?\nDisseny i realització d’activitats educatives, visites guiades i guies docents.\nDesprés de la Fi del Món és una exposició que mostra una visió particular i artística sobre el canvi climàtic. Aquesta exposició compta amb 8 instal·lacions artístiques que ens proposen diverses aproximacions a diferents visions mediambientals. La Mandarina de Newton va idear, dissenyar i produir tres tallers per a públics diferents: alumnes de primària, alumnes de secundària i famílies; les visites guiades i els materials educatius per als docents. A més, va formar a l’equip educatiu del CCCB per tal que aquestes activitats poguessin ser dutes a terme amb personal intern.\nEntre l’oferta dissenyada trobem:\nSom planetaris. Aquesta activitat, dirigida als alumnes de primària, vol donar a conèixer quin lloc ocupem a l’Univers, com es genera la vida, què vol dir ser un ésser viu planetari, quin és el nostre impacte, quins efectes té la nostra forma de viure més enllà dels observables a simple vista, què signifiquen conceptes abstractes com ara l’aigua invisible o com podem generar altres models energètics o de consum. L’activitat consta d’una visita guiada a l’exposició seguida d’un taller interactiu.\nL’Energia tot ho mou. Aquesta activitat està dirigida als alumnes de secundària i cicles formatius. L’activitat consta d’una visita guiada a l’exposició seguida d’un taller participatiu. El taller fa un recorregut temàtic sobre el concepte d’energia. Explora què és l’energia, com es transforma, què vol dir la degradació de l’energia, per què pot ser útil, com construir motors elèctrics i finalment explora diferents alternatives de cotxe elèctric.\nAigua i ecosistemes. Aquesta activitat dirigida a famílies, vol reflexionar sobre quin és el nostre impacte, en especial en relació a un tema molt important per a la vida, l’aigua. Tot i viure al conegut com a planeta Blau per la gran quantitat d’aigua que conté, només un 2,5 % d’aquesta pot ser considerada potable, de la qual només hi tenim accés a un 0,008 %. Seguint la filosofia DIY, els participants construeixen els seus propis experiments que els ajudaran a comprendre què succeeix quan plou en zones desforestades. També analitzen tipus d’aigua i visualitzen els efectes de la pluja àcida.\nLa màquina de pensar. Ramon Llull i l’«ars combinatoria» | 2016\nCom apropar la figura de Ramon Llull i la lògica de la programació de forma lúdica dins del marc de Culturnautes?\nDisseny i realització d’activitats educatives i visites guiades.\nCulturnautes és el casal cultural del CCCB i està obert a infants i joves de 6 a 15 anys. La Mandarina de Newton va idear, produir i realitzar una setmana temàtica vinculada a l’exposició La màquina de pensar. Ramon Llull i l’«ars combinatoria». Les activitats que es van realitzar permeteren complementar, amb un treball actiu i divertit, la visita a l’exposició dinamitzada per Irene Lapuente. També ens van ajudar a endinsar-nos en el món de la programació, la codificació, l’art i la mística. El treball experimental es va organitzar en tres blocs: electromagnetisme, codis i programació. Aquests tres àmbits es van treballar científicament, artísticament i espiritualment.\n+Humans. El futur de la nostra espècie | 2015\nCom tractar temes com la modificació genètica, la tecnologia o els implants artificials a infants i joves de 6 a 15 anys, de forma lúdica i dins del marc de Culturnautes?\nCulturnautes és el casal cultural del CCCB que neix el 2014 i està obert a infants i joves de 6 a 15 anys. La Mandarina de Newton va coordinar les 4 setmanes de casal i va idear, produir i realitzar una setmana temàtica vinculada a l’exposició +Humans. El futur de la nostra espècie. Les activitats que es van realitzar es van organitzar en tres blocs: fronteres de la biologia, avenços de la tecnologia i reflexió filosòfica. El treball experimental va incloure l’extracció d’ADN, l’exploració de la fluorescència i la luminescència, la recerca amb drosophila melanogaster, la construcció d’ulleres 3D i de realitat virtual, conceptes d’intel·ligència artificial i visionat d’audiovisuals.\nBig Bang Data - Immersos en les Dades | 2014-2017\nCom apropar el món del big data a públic infantil, escolar, adult i gent gran?\nDisseny i realització d’activitats educatives.\nBig Bang Data, una exposició coproduïda per Fundación Telefónica i el CCCB, és un projecte que s’endinsa en el fenomen de l’explosió de dades en la que estem immersos. Immersos en les Dades fou una adaptació de la Diputació de Barcelona de Big Bang Data que va itinerar per diverses ciutats de la província de Barcelona al llarg de 2 anys.\nAmbdues exposicions oferien també un espai de documentació, un servei educatiu i activitats complementàries vinculades. La Mandarina de Newton va dissenyar i realitzar les visites guiades i els tallers tecnològics que acompanyaven les exposicions. Aquestes activitats exploraven la temàtica del big data d’una forma lúdica, innovadora i creativa. Entre l’oferta dissenyada es trobaven tallers com ara:\nNosaltres al ciberespai. Vivim en una societat altament tecnificada i hiperconnectada. Nosaltres mateixos som una important font de dades, sigui de forma voluntària o involuntària. Per això, aquest taller proposava fer un experiment sociològic en temps real i explorar com és de fàcil compartir dades i quanta informació en podem extreure. Aquest taller estava especialment pensat per a famílies i públic general.\nGeolocalitzem! / In situ. Aquest taller dona una visió nova de les nostres urbs, espais plens de dades, informació i coneixement. També es treballa amb el concepte de geolocalització i marc d’interpretació. Existeix la versió analògica i digital. Està especialment dissenyat per a joves i adolescents.\nUn món de dades. Tots generem dades, des del nostre dispositiu mòbil fins a les nostres compres. La novetat és que cada vegada és més fàcil emmagatzemar-les, processar-les i observar-ne patrons. Aquest taller fa un recorregut força formal sobre què són les dades, què és la informació i què esdevé coneixement. S’adreçava especialment a públic escolar.\n(Re)cerques a Google a estudi. Les nostres dades són com rastres de la nostra activitat vital. Podem deixar petjades tant de forma directa i activa, publicant continguts, com de forma indirecta, a través de les nostres cerques a Google. Taller realitzat amb públic de més de 55 anys.\nAquests tallers també van ser pensats i adaptats per a ser impartits durant el Casal d’Estiu del CCCB, Culturnautes. En aquest cas, els participants van explorar el món de les dades durant gairebé 20h.\nS’han creat quatre tallers diferents: Un món de Dades, Nosaltres al Ciberespai, Geolocalitzem! /In-Situ, (Re)cerques a Google a estudi.\nExperimentació en temps real


Editorial | Vida i treball, prendre i fer - El Salto - País Valencià\nEstibadores se reúnen para hablar las consecuencias del decreto. Nadim H. Arques\n13 dic 2017 17:01\nTreballar a destall en torns irregulars que abasten les 24 hores del dia. Fer-ho en qualsevol condició climàtica. Saber que en el teu lloc de treball han mort companys i que qualsevol xicotet error pot ser fatal i acabar amb la teva vida o la dels teus companys. Tenir unes condicions dignes després de segles de precarietat i que arribe una sentència de la Unió Europea i estableixa que en l’Estat espanyol cal ‘liberalitzar’ la contractació en els ports. Escoltar en les tertúlies als ‘totòlegs’ defensant que els estibadors són un col·lectiu privilegiat. Que no tenen motius per queixar-se i veure’ls argumentar que ens costen diners públics. Sense la vergonya de nomenar que els 60.000 milions a fons perdut lliurats a la banca són quasi 2.500 vegades la multa que pagarà l’Estat espanyol per no haver ‘liberalitzat’ el sector a temps. Sense aclarir tampoc que J.P. Morgan, financera que es seu al consell d’administració d’Atresmedia, va comprar en 2010 una mercantil de descàrregues en ports a Florentino Pérez i que l’acaba de vendre, ara que es preveuen creixents marges de benefici derivats de la devaluació laboral. El conflicte en els ports de l’Estat està obert. El Reial decret del govern és una mostra més de l’estratègia neoliberal de sortida de la crisi: “Treballar més per guanyar menys”, la cèlebre frase de Díaz Ferrán, expresident de la patronal ara empresonat. Els estibadors han comprovat que la fi última d’aquesta mesura legislativa és canviar el model de contractació i repartiment del treball i introduir nous treballadors amb condicions salarials i laborals devaluades; un expedient de regulació d’ocupació (ERO) encobert. Encara que les forces són desiguals, els treballadors tenen una forta basa que jugar: el 70% de les importacions i exportacions a nivell estatal transiten pels ports. Per la qual cosa l’estiba suposa un sector estratègic i patronal i govern no es poden permetre la seva combativitat. D’ací la seva difamació. D’altra banda, la nostra identitat mediterrània està relacionada amb les nostres tradicions, però també amb la nostra geografia: només en el port de València es concentra el 20,1% de tota la mà d’obra portuària de l’Estat, i el 36% dels contenidors estatals passen pels seus molls.\nEls estibadors i les estibadores han destacat per la seva forta organització, materialitzada en èxits com el 100% de seguiment en les vagues convocades. Assoliments aconseguits a través de la unió, força de base i horitzontalitat; característiques que també són senyals d’identitat de l’Ingovernable. El nou centre social okupat a València era una històrica residència que fins a 2012 albergava la major part de l’oferta cultural de la Universitat de València, però que va cessar la seva activitat en 2012 amb l’arribada de la crisi. I un primer de maig va succeir: la universitat, la ciutadania i els mitjans valencians van ser testimonis de com un grup de persones s’organitzava per generar oci alternatiu, per pal·liar la manca d’espais comuns. Prendre i fer: ser mitjà i fi per qüestionar les dinàmiques de vida capitalistes. Desobediència per la no mercantilització en vides quotidianes. No és gens nou: l’Ingovernable és només una part de la trajectòria del moviment Okupa a la ciutat de València. Tampoc és gens nou que una iniciativa així estiga sota amenaça de desnonament: va succeir amb altres espais autogestionats a Santiago, Barcelona o Madrid. Creiem que no hi ha gens més fort que un exemple de fraternitat en una comunitat conscient de si mateixa. Encara que el manteniment de l’Ingovernable i l’èxit de les negociacions en l’estiba no siguen encara una certesa, si ho és que aquestes i altres iniciatives han proposat altres formes de vida i treball basades en l’horitzontalitat, la col·lectivitat, la participació i el diàleg. I aquestes són precisament algunes de les senyes d’identitat del Salto; la unió d’elles és l’única forma que entenem de fer periodisme.


Bits & Beats: de gener 2008\nAvui he començat a col·laborar com a redactor a Xarranca, un blog especialitzat en videojocs que forma part de la xarxa de blogs en català Xarxabloc. La possibilitat d'escriure en català sobre videojocs no es presenta cada dia, i a mi sempre m'han agradat els videojocs (els que em coneixen ja saben que sóc 'un viciat').\nAixí doncs, ara combinaré dues tasques de redactor, aquí al meu Bits & Beats i a Xarranca. Si últimament ja parlava poc de videjocs en aquest blog, crec que això ja és l'adéu definitiu a aquesta categoria. Si voleu estar al dia sobre videojocs i la indústria de l'entreteniment electrònic us recomano que llegiu Xarranca. Amb la resta de personal tenim algunes idees en ment i uns quants projectes per tirar endavant. Això no vol dir que deixi de banda Bits & Beats! Al contrari, seguiré aquí amb les novetats i curiositats musicals i informàtiques com sempre.\ntags bloc, blog, català, redactor, xarranca, xarxabloc\nLa cadena francesa NRJ va cel·lebrar el passat diumenge la cerimònia dels NRJ Awards, una gala al més pur estil MTV (però amb menys pressupost) amb actuacions i premis als millors grups de l'any.\nL'edició d'enguany va concedir el premi al millor àlbum internacional de l'any a Britney Spears pel seu Blackout. I hi estic força d'acord. La millor cançó internacional va ser la genial Don't Stop The Music de Rihanna, la qual va oferir una actuació del tema:\nMichael Jackson va rebre un premi en reconeixement a la seva carrera. Per cert, tinc un article pendent parlant del nou Thriller 25th Anniversary. Ben aviat a Bits & Beats.\nLa Kylie també va actuar amb el tema In My Arms (però el segon single no havia de ser Wow?\nCom a curiositat, un tal Matt Pokora va fer una actuació molt a lo Timberlake del tema Dangerous (res a veure amb Michael Jackson), amb Timbaland inclòs! En sentirem a parlar més d'aquest noi francès?\ntags awards, blackout, britney spears, kylie minogue, matt pokora, michael jackson, nrj, rihanna, timbaland\nAhir vaig tenir l'oportunitat (gràcies a MTV.es) d'assistir a la preestrena de la pel·lícula Juno. Havia sentit a parlar més aviat poc, però al saber que està nominada a alguns premis Oscar com: Millor pel·lícula, millor direcció, millor actriu principal i millor guió original em van venir ganes de veure-la.\nEl poster espanyol...no em convenç, sembla d'una peli molt comercial. I és poc original. (a més, això d'etiquetar els personatges, no deixa de ser un spoiler)\nJuno és una d'aquelles pel·lícules sense grans pretensions, plena de detalls visuals i de guió que ens atrapen i ens mantenen amb un somriure constant durant bona part de la seva duració. Amb uns actors interpretant molt bé uns personatges molt originals, i una banda sonora d'aquelles ben cuidades,amb moltes cançons de grups més o menys coneguts, Juno pot aspirar tranquilament a alguns dels premis de l'Acadèmia. Però no li cal guanyar premis, si la veieu ho entendreu, és un petit film, bonic, tendre, i en ocasions dur, amb una protagonista de 16 anys força peculiar que ens fa veure un costat cruel del que és el motiu principal de la pel·lícula: el seu embaràs.\nAquest està millor. Li dóna una estètica més acord amb el film.\nEn alguns moments em va recordar Garden State (Algo en común), però sense arribar a ser tan nyonya, o Alta Fidelidad (més que res per la tria musical de la banda sonora, i l'afició musical d'alguns protagonistes). A la Di li va agradar i no es va adormir, justificant que era una peli de les que li agraden i no de les que trio jo, que no li agraden i s'acaba adormint.\nAquest és sens dubte el millor i el més original.\nPer cert, que abans de la pel·li van passar el trailer de Jumper (la nova de Hayden Christiansen, l'Anakin Skywalker adult, que feia temps que no s'el veia). Una peli sobre un noi que es pot teletransportar, y hasta aquí puedo leer, que ja em van fotre prou veient un trailer que no pot tenir més spoilers. S'estrena aquí el proper 15 de febrer. Aquesta Jumper l'apunto a la llista per veure, juntament amb Sweeney Todd i Cloverfield.\ntags cinema, juno, oscar\nEn aquest article no parlo del programa d'ETB, amb el nom del títol del'article. El títol fa referència a l'estressant setmana on es barregen la recta final del primer semestre, amb uns dies de feina bastant. És la setmana blanca a la facultat, això vol dir que no hi ha classes, i la setmana que ve comencen els examens. La duresa de la setmana ve donada per aquelles assignatures (que no són poques) que en comptes d'examen s'aproven fent un (bon) treball. Com sempre, i com la majoria d'estudiants, ho deixo tot per última hora i s'acumula tot de manera que hi ha una setmana o dues que es passen d'allò més entretingudes, per no dir estressants. Aquesta és una setmana que em toca treballar cada dia, tot el dia, cansant-me i matinant. I a la vegada he d'acabar uns quants treballs, que òbviament no puc anar a entregar-los a la uni i els he de passar als companys perquè els portin ells.\nPer sort, aquesta setmana acaba avui, i escric això des de la feina, aprofitant el wifi de l'edifici. Avui toca il·luminar una sessió fotogràfica de la firma de moda de Jordi Labanda. I seràn unes quantes hores...\nAhir vaig tenir sessió de cinema, vaig anar a veure la preestrena de Juno, de la qual ja en parlaré. I auqesta nit sopar aniversari del col·lega Itxaso.\ntags examens, feina, setmana\nNo crec que sigui cap muntatge ni cap broma de mal gust. Llegeixo a Blogdecine i Extracine, que han trobat a l'actor mort al llit amb una possible sobredosi de pastilles. Un suicidi? Tot plegat molt fort, no m'en sé avenir. I el més sorprenent és que la notícia ja corre per internet i a la wikipedia ja està inclosa la notícia.\nSense voler frivolitzar amb el fet, crec que això li donarà un gir inesperat a la promoció (gran promoció en forma de campanya viral per internet) de la pel·lícula pendent d'estrenar-se en la qual Heath Ledger encarna al Joker: The Dark Knight (la secuela de Batman Begins).\ntags batman, batman begins, heath ledger, joker, the dark knight\ntags 4 temporada, abc, lost, poster, season\nDivendres, després d'una dura setmana d'entregues de treballs, feina, algun examen, tocava relaxar-se una mica. Aprofitant uns tickets que tenia la Di vam decidir anar al cine a veure Los Crímenes de Oxford. Abans però vam anar a fer algunes compres pel pis. Vam anar a la Plataforma de la Construcció a buscar cable elèctric (en total més d'un kilòmetre!) que servirà per fer tota la instal·lació elèctrica de casa. També vam aprofitar per triar i emportar-nos les aixetes dels banys, la de la cuina, el frontal de la dutxa, i el telèfon de la dutxa del bany gran. No és que hi hagués gaire varietat, però el preu estava bé i, per no portar cap idea clara, no vam trigar gaire estona a decidir-nos.\nAl cinema, temia adormir-me, només havia dormit 3 hores, i estava força cansat de la feina, i mentalment de fer tants treballs a correcuita. Per sort, no sé si gràcies a la Coca-Cola del sopar vaig aguantar despert tota la pel·lícula. Los Crímenes de Oxford no és una peli que esperes amb moltes ganes, de fet fins que no la van promocionar per aquí, no n'havia sentit a parlar. Però al veure de què anava, i els actors que la interpretàven, em va fer gràcia veure-la al cinema. Abans de començar la peli van passar el tràiler de Sweeney Todd, i per sort vaig comprovar que durant les cançons hi haurà subtítols en espanyol.\nLos Crímenes de Oxford està prou bé. És d'aquelles pelis de misteri on es planteja un crim, i l'espectador pot pensar quin personatge l'ha comès. Fins i tot, apareix el joc de Cluedo a la pel·lícula! Els actors, sobretot Elijah Wood i John Hurt són del millor del film. La peli es podria dir que té un punt de frikisme, amb tot el rollo de la lògica, i el tema filosòfic. De fet hi ha una escena on es reuneixen tot un grup d'experts que tenen unes pintes de frikazos força autèntics. Potser la peli arriba a perdre una mica el ritme en algun moment, però no per això deixa de ser interessant en tot moment.\nM'agrada més aquest poster que l'anterior. On hi hagi un bon disseny, que treguin els actors!\nSi esteu dubtant entre si val o no val la pena anar-la a veure, jo crec que s'ho val. No és la pel·lícula de l'any, però és entretinguda, i si aneu al cine contribuireu a ajudar al cinema espanyol, que falta li fa. A part d'això, tampoc hi ha gran cosa aquests dies a les cartelleres. Per cert, vull destacar la banda sonora de la pel·lícula, que t'introdueix i ambienta d'una manera que feia temps que no experimentava al cinema.\nSi la veieu, no deixeu de comentar-la aquí!\ntags cinema, elijah wood, john hurt, los crimenes de oxford, pis\nApple oferirà demà una nova keynote (la MacWorld d'enguany) a càrrec de Steve Jobs en la qual es presentarà algun producte nou. El secretisme segueix sent un gran aliat de la poma, i encara no hi ha res del cert. Sí que es rumoreja un mac ultraportàtil amb el nom de MacBook Air. De fet és el rumor amb més força, al qual se li otorga més punts gràcies al eslògan de la keynote: There's something in the air. També es parla de la presentació d'un nou iPhone amb 3G, i inclús una nova gamma de Mac Mini i AppleTV enfocat al futur lloguer de pel·lícules a la iTunes Store. Jo aposto per una actualització dels Cinema Display, potser amb iSight i interfície multitouch (ja molaria, ja!). Tot plegat un cúmul de idees i rumors que fan augmentar el hype. El que crec que és segur és que no presentaran cap producte de la familia iPod, ja s'hi van lluir prou en la darrera keynote.\nDemà a aquesta hora ja se sabrà quins productes seràn els protagonistes de la xarxa durant uns dies, i probablement les accions d'Apple es disparin com sempre que hi ha una keynote de Steve Jobs.\nCom ja va sent habitual en les keynotes, podeu fer el seguiment de la keynote des de diverses webs, tot i que us recomano les dues primeres, que són en català i amb molt bona gent amb qui comentar les sorpreses:\nI per acabar d'arrodonir... un possible guió filtrat de la presentació.\ntags apple, appletv, iphone, itunes store, mac, macbook air, macworld, steve jobs\nVaig descobrir no fa massa la música d'aquest duet britànic a través del single Michael Jackson, produït per Calvin Harris, un tema dedicat al King Of Pop. La cançó em va enganxar força i vaig trobar el seu àlbum: Dressed For The Occasion. Sonen força bé, no són el típic grup de rapers. Els temes no són un seguit de rap, sino que tenen més pes les melodies i les estrofes enganxoses. Així que podriem dir que s'acosta més el RnB i al pop (eecs! no m'agrada gens posa etiquetar).\nEl seu vídeo és un clar homenatge a Michael Jackson, amb tota mena de detalls.\nEl vídeo és una remescla de Calvin Harris, però a l'àlbum hi ha la versió original, també motl bona.\nSi us interessa escoltar el disc, podeu trobar-lo en pando aquí.\ntags calvin harris, dressed for the occasion, michael jackson, the mitchell brothers\nLa banda U2 va presentar a Cannes una mostra del seu proper treball audiovisual, un concert totalment en 3D gravat durant la seva gira per Llatinoamerica. Es preveu que s'estreni mundialment a totes les sales IMAX (espero que no passi com amb la darrera de Harry Potter...).\ntags u2 3d imax\nUn interessant gag amb un personatge que no té tant de ficció com alguns pensen...\n"Me da igual lo que tú digas!"\ntags buenafuente, canon, cànon, el terrat, pirateria, sgae\nJa ha passat. Un any nou comença, deixant enrera 365 dies d'aquest 2007 ple de sorpreses (bones i dolentes). Espero que aquest 2008 sigui un bon any per a tothom, especialment pels lectors d'aquest blog. L'entrada d'any no va ser massa eufòrica, una nit de cap d'any on regnava el cansansi i l'apalanque ha fet que m'estalvi uns quants euros de sortir por ahi de festa. De fet, no está el forn per bolls, i ja em va bé estalviar, que s'acosten grans despeses...\nM'agradaria fer un repàs sobre el més interessant de l'any, que he parlat en aquest blog (i del que no també). No només els posts més comentats o visitats, també els que considero més importants per mi, o pel transcurs del dia a dia del blog i de la meva vida en general.\nAl principis de gener vaig rebre la notícia que em tocava marxar a Berlín a muntar un bolo per la Shakira, hi vaig anar a finals de mes aprofitant que tenia la setmana blanca prèvia a examens. Al tornar d'allà em vaig comprar el DVD del Confessions Tour, i Apple va anunciar la bomba: el gadget de l'any. Gener també va lligat a la tornada de sèries després de la parada nadalenca.\nFebrer va estar marcat pel primer aniversari de Bits&Beats, l'anunci del retorn de The Police i el meu descobriment de Filmaffinity.\nEl mes de març, apart de l'arribada de la primavera, també em va arribar el compte Pro de Flickr (pel meu aniversari). I a finals de mes Silent Scream va oferir el seu últim concert. Espero que aquest 2008 tornin amb més canya! Ah! També van aparèixer les primeres imatges d'un joc somiat per molts.\nA l'abril es va publicar un dels discos que més he escoltat aquest any. Es va saber que els chanantes se n'anaven a La 2. Em vaig fotre unes vacances de Setmana Santa una mica improvisades, però molt agradables. També vaig publicar una exclusiva mundial que em va fer augmentar bestialment el nombre de visites, TV3 va anunciar una de les millors sèries que podia emetre. I vam anar a rodar un spot a St. Joan.\nDurant el mes de maig vam acabar la campanya d'IKEA, que més tard donaria el seu fruit en forma de premi. Vam fer un bolo memorable amb 14 canons al Macba. Es van filtrar alguns temes del nou disc de la Kylie. I Lost va acabar la tercera temporada, un gran buit que es tornarà a omplir just quan acabi aquest primer mes de gener de 2008.\nJuny va ser bàsicament mes d'examens, bolos, i alguns problemes i disgustos amb serveis web 2.0 i algunes alegries de serveis web 2.0 en nous idiomes. O l'aparició de nous serveis d'allotjament de vídeos, que han anat caient com mosques.\nDesprés dels exàmens va tocar treballar durant bona part del mes de juliol per fer diners pel mes següent, i gaudir una mica de noves sèries descobertes.\nAgost es pot resumir en una sola paraula: interroad. Genial!\nSetembre va començar amb un altre viatget, a Roma. La tornada a la rutina va ser superada gràcies a la tornada de sèries, una mica de festival d'electrònica i introduïr-me a Linux. Apple va donar la segona campanada de l'any.\nLa tornada a la uni durant el mes d'octubre (apart d'acabar The I.T. Crowd) es va combinar amb molts dies de feina, i amb alguns llançaments discogràfics molt comercials. Ah! També vaig començar amb Facebook!\nEl mes de novembre va estar marcat per la vaga de guionistes (que encara continua) i una mica de sang i terror. El mes va acabar amb un gran llançament discogràfic d'electrònica i un tros de concert memorable (del qual encara tinc pendent crònica, i videos...).\nDesembre ha estat un mes de comiats de sèries, esperes inacabables, i com no: vacances de la uni i festes de Nadal.\nPropòsits pel 2008? Els de sempre, treure'm el carnet de conduir, fer vida més saludable (i esportiva), i aquest any un nou propòsit: anar a viure al nou pis amb la meva parella.\ntags 2007, 2008, cap d'any, nadal


- Amb un èxit total d’assistència\nAhir al vespre, la parròquia de Sant Adrià es va omplir de bat a bat. La ciutadania adrianenca va a assistir a la representació de l’antiga sarsuela catalana “Cançó d’amor i de guerra”, que data de l’any 1926.\nAquesta obra va ser interpretada per la Coral de Sant Adrià i l’Orfeó La Lira de Sant Andreu. Sota la direcció de Carles Grèbol i davant d’un públic molt atent, es van representar els dos actes en els que es divideix la funció. La soprano Leonor Ivanna i el tenor Jaume Fonollà van ser els protagonistes de l’obra en els seus respectius papers, la Francina i l’Eloi, que juntament amb el baix Germán de la Riva i la pianista Montserrat Cubias van fer una gran representació.\nAquesta obra es va estrenar originalment en plena dictadura de Primo de Rivera, un temps en el que el català i qualsevol símbol o sentiment catalanista estaven prohibits de forma pública. Per poder passar la censura van haver de canviar el nom original, “Els soldats de l’Ideal”, per “Cançó d’amor i de guerra”, i així poder ser estrenada al Teatre Nou de Barcelona. L’argument de l’obra gira entorn un triplet amorós contextualitzat en la França revolucionària i convulsa de finals del segle XVIII.