El Zoo de Barcelona allibera més d'un centenar de tortugues i tritons en perill d'extinció\nEls animals s'han criat al zoològic i s'han reintroduït als seus hàbitats naturals\nActualització: 31.10.2021 - 19:17\nEl Zoo de Barcelona, tot seguint el nou model de zoològic, ha enllestit aquests dies la reintroducció al medi d’exemplars de tres de les espècies autòctones sobre les quals té projectes de conservació: la tortuga de rierol, 27 exemplars; el tritó del Montseny, 58 larves; i la tortuga mediterrània, 51 exemplars, catalogades com a espècies en perill per la Unió Internacional per la Conservació de la Natura (UICN). A les tortugues els han posat dispositius GPS a la closca per seguir-les.\nLa setmana passada es van alliberar 27 exemplars de tortuga de rierol (mauremys leprosa) als espais naturals protegits de cal Tet-ca l’Arana i del Remolar-Filipines, en el marc del projecte de conservació d’aquesta espècie impulsat pel Zoo i el Consorci dels espais naturals del delta del Llobregat l’any 2012. És el quart any consecutiu que s’alliberen exemplars d’aquesta espècie. Enguany, vint dels exemplars han estat nascuts al Zoo i el grup s’ha completat amb set més provinents del Centre de Recuperació d’Amfibis i Rèptil de Catalunya (CRARC), que també col·labora al projecte.\nCada tortuga està marcada amb un codi específic al marge de la closca o un xip, cosa que permetrà d’avaluar-ne l’adaptació a la natura. Com a novetat, dotze dels exemplars alliberats duran un dispositiu GPS a la closca, que n’enregistrarà la posició i temperatura corporal. Aquests emissors permetran de fer un seguiment del moviment de les tortugues i oferiran informació valuosa sobre aspectes com ara la dispersió, la tipologia dels hàbitats seleccionats i els corredors emprats.\nFruit del conveni de col·laboració, el 2012 es va adequar una instal·lació al Zoo que recrea una bassa amb vegetació aquàtica autòctona, on es va col·locar una població reproductora de tortugues d’aigua i es va instal·lar senyalització informativa del projecte i del delta del Llobregat. Les primeres cries van néixer el 2014 i el 2016 es va fer el primer alliberament per reforçar les poblacions naturals al delta.\nTambé durant aquests dies s’ha treballat en la reintroducció del tritó del Montseny (calotriton arnoldi), i des del Zoo s’han enviat 58 larves, d’un total de 500 exemplars, de la varietat occidental de l’espècie per fer un nou alliberament al seu hàbitat. Els mesos de maig i juny se’n van reintroduir 328 exemplars, i des de la posada en marxa del projecte LIFE Tritó Montseny, se n’han alliberat vora 1.500.\nLIFE Tritó Montseny té per objectius mantenir un reservori genètic als diferents centres de cria per garantir el futur de l’espècie i augmentar-ne l’àrea de distribució amb l’alliberament d’exemplars en més torrents. Gràcies a aquest programa de reintroducció, la cria en llibertat de l’espècie s’ha multiplicat aquests últims anys. El projecte està coordinat per la Diputació de Barcelona, i compta amb la participació de Forestal Catalana, la Generalitat, la Diputació de Girona, el GRENP i el Zoo de Barcelona.\nA l’última reunió tècnica del projecte, es va fer seguiment de les poblacions reintroduïdes. Els centres van presentar els resultats de la cria dels tritons i es va analitzar la situació genètica de la població ex situ, com a punt de partida per a elaborar un pla de reintroducció annex al pla general de recuperació de l’espècie.\nDimecres es van alliberar 51 exemplars de tortuga mediterrània (Testudo hermanii), 16 de les quals havien nascut al Zoo l’any 2020. En aquest cas, l’alliberament es va fer a la vall de Bovera, a les Garrigues, en col·laboració amb l’Associació Trenca, amb la novetat que es farà seguiment dels exemplars amb gossos ensinistrats. Aquest alliberament s’integra dins el pla de recuperació de l’espècie que fa el CRARC, sota la direcció de la Generalitat.


Els Mossos creuen que els aldarulls del 29-M buscaven causar "terror" i danyar la imatge de Barcelona\nUn informe dels Mossos d'Esquadra sobre els incidents de la vaga general atribueix els aldarulls a diverses "cèl·lules independents"\nEFE Barcelona Actualitzada el 02/04/2012 22:25\nUn informe dels Mossos d'Esquadra sobre els incidents de la vaga general atribueix els aldarulls a diverses "cèl·lules independents" de violents que, de forma planificada, buscaven crear una "situació de terror" i danyar la imatge mundial de la ciutat de Barcelona i de Catalunya.\nEn l'atestat policial sobre la jornada de la vaga, a què ha tingut accés Efe, els Mossos d'Esquadra sostenen que ja des de les 06.00 del matí es van detectar les primeres accions violentes a Barcelona, en què "grups itinerants tipus columnes realitzaven actes vandàlics" a bancs, comerços i "altres punts considerats capitalistes".\nSegons l'opinió de la policia, encara que tenien "l'aparença d'independents i aïllades perquè estaven focalitzades a diferents punts de la ciutat", aquestes accions "estaven coordinades entre elles i planificades amb antelació", com ho demostra l'ús de ràdios de comunicació i plans d'estratègia per part dels detinguts.\nSegons l'atestat, un dels principals sabotatges planificats era l'obstaculització de les grans vies de Barcelona, amb la intenció de "sotmetre la voluntat de les ciutats, restringir els seus drets de lliure circulació i de decisió i conduir-los a una situació de terror i d'inseguretat pública".\nPels Mossos, els grups de sabotejadors buscaven també "desafiar els poders públics i conduir-los a una situació de guerra urbana" per col·lapsar la seva capacitat de gestió i "posar en dubte els pilars bàsics que sostenen la nostra pau pública".\nLa policia sosté també en el seu atestat que els esvalotadors pretenien "danyar la imatge de la ciutat de Barcelona, i en definitiva de Catalunya, tenint en compte que els esmentats incidents han estat globalitzats pels mitjans de premsa".\nEntre aquestes actuacions organitzades que, segons la policia, van tenir lloc a primeres hores del matí figuren els talls de trànsit en artèries de Barcelona, com la ronda del Mig, l'avinguda Diagonal, l'avinguda Meridiana i la plaça de Les Glòries.\nAquest atestat policial ha estat lliurat als jutjats que investiguen els incidents del 29-M, un dels quals ha dictat l'ingrés a la presó incondicional de tres joves, acusats de desordres públics, que van ser detinguts quan tallaven al trànsit l'avinguda Diagonal i el carrer Aragó en les seves proximitats a la plaça de Les Glòries.\nL'informe assegura que, en aquestes primeres accions violentes, "cèl·lules independents d'aquests grups radicals" es van coordinar per establir "un escenari controlat prèviament planificat", mitjançant l'aixecament de barricades que creessin una barrera de foc a les vies interurbanes.\nSegons ressalten els Mossos d'Esquadra, en la jornada de vaga va tenir una gran magnitud "la violència contra els poders públics, entesos com aquelles persones que els representen i que han de garantir la pau pública".\nPer la policia, es tracta d'"una nova forma de violència urbana, que ha causat lesions a periodistes, sanitaris i comerciants", a més d'atacs "clars i contundents a les forces i cossos de seguretat, amb agressions directes cos a cos, llançament de pedres" i atacs a vehicles policials.


La declaració anual de gestió de dejeccions ramaderes i altres fertilitzants nitrogenats (DAN) és una declaració relativa a l’origen i el destí de les dejeccions i altres fertilitzants nitrogenats corresponents al període comprès entre l’1 de setembre de l’any anterior i el 31 d’agost de l’any vigent. Té com a finalitat garantir i comprovar una correcta gestió de les dejeccions ramaderes i altres fertilitzants nitrogenats.\nEl termini de presentació de la Declació Anual de Nitrogen (DAN) és del 1 d’octubre del 2021 fins el 20 de gener de 2022.\nObligació de DAN\nTitulars de les explotacions agrícoles que reuneixin les següents condicions:\n2 ha cultius aire lliure d’hortícoles, flors o planta ornamental\n3 ha cultius de regadiu\nL’equivalent a més de 4 ha de cultius de secà, en cas d’explotacions de combinació de diferents tipus de cultius.\nTitulars d’explotacions ramaderes.\nEstan obligades a realitzar la declaració anual aquelles persones titulars d’explotacions ramaderes que hagin de disposar de pla de gestió de les dejeccions ramaderes. Queden exemptes:\nExplotacions 100% extensives\nEls agricultors i ramaders que presentin la DAN a través de LANDGEST enginyers, hauran de facilitar-nos el llibre de gestió de fertilitzants de l’1 setembre 2020 a 31 d’agost 2021.\nGestió Integrada de Plagues segons Real Decret 1311/2012 d’ús sostenible de productes fitosanitaris 01/10/2021\nDeclaració anual de nitrogen (DAN) 01/10/2021


Per terra, mar i aire | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\nMentre l'advertència de vaga omplia hores de denuncia contra Ryanair, Vueling continuava amb la seva silenciosa impuntualitat i la seva habitual resposta de culpar als altres\nBarcelona 7 AGO 2018 - 19:29\tCEST\nL'àrea de facturació de Vueling de l'aeroport del Prat de Barcelona. MASSIMILIANO MINOCRI\nL’única vegada que vaig haver d’abandonar un plató de televisió protegit per agents de seguretat va ser després d’intentar moderar un debat impossible sobre el sector del taxi. Va ser fa anys però les escenes protagonitzades per alguns membres del col·lectiu m’han recordat la virulència de membres de suposats sindicats que llavors es multiplicaven per moments. Fins a tretze representants reunits en directe no van aconseguir aclarir el sempre confús entorn del nombre de llicències, el seu accés i el seu traspàs. La seva preocupació de fons era una altra: l’hegemonia d’un servei molt competitiu i en permanent pugna entre ells mateixos i els partits polítics que intentaven protegir-los. Eren èpoques de timbes a cel obert al voltant de l’aeroport que provocaven, a més de problemes estètics, accions pròpies de malfactors.\nLa protesta actual ha sobrevolat sobre el mateix contenciós agreujat ara per la competència de les companyies nascudes a l’empara de les noves tecnologies i convertides en excusa reivindicativa tan certa com complementària. Mentrestant, l’entitat metropolitana responsable del sector ha demostrat novament una ineficàcia que també explica la passivitat de les administracions per desbloquejar una ciutat presa durant dies. En aquest òrgan administratiu hi ha representats tots els partits de govern que continuen sense saber resoldre i ni tan sols encarrilar la imprescindible tranquil·litat d’uns professionals que s’enfronten diàriament a unes dures condicions de treball, poques vegades compresos i gairebé sempre criticats. Motius no en falten. Ho saben i ho assumeixen la majoria d’ells, avergonyits i perjudicats per l’actitud d’uns pocs, sí, però prou actius com per amargar la vida a centenars de milers de ciutadans a qui, per cert, l’Ajuntament deu una disculpa.\nÉs tan obvi que ningú no pot segar-li l’herba sota els peus que els taxistes tradicionals saben que els seus nous competidors han arribat per quedar-s’hi. Amb les regulacions que calguin però amb la convicció que ja res no tornarà a ser el mateix per a ningú encara que ens cogui la nostàlgia. La realitat és tossuda. Només a Washington D. C., per exemple, conviuen amb l’oficial més de 60 companyies privades de taxi. O la que, per la via de l’acudit i saltant a correus, anuncia vaga de carters per la competència del correu electrònic.\nEl repte que ens ha proposat la globalització a través d’Internet i les seves xarxes és enorme. I estem obligats —quin remei!— a adaptar-nos a un paisatge tan rupturista en la forma com enriquidor en el fons. En l’emergent economia col·laborativa tenim la base per fomentar un futur econòmic més brillant i una societat més equitativa, com anuncia Antón Costas. És clar que per a això calen més divulgació i menys resistències. I de moment són els tics reaccionaris els que dominen l’escenari de la imatge negativa que dona la volta al món en uns segons. El fugaç temps necessari per fer trontollar les poques coses sòlides que ens queden començant per les decisions que materialitzen els nostres desitjos.\nVenir de vacances a una Barcelona on la inseguretat és denúncia permanent, l’incivisme, norma de conducta, i el turisme descontrolat, motiu d’abusos inacceptables, té a veure també amb les facilitats per a la nova socialització ofertes per les plataformes digitals. Davant d’això es fa imprescindible una política més activa, àgil, menys resignada i més ben pensada que no faci perillar ni el motor econòmic en què s’ha convertit ni l’essència de la ciutat, el seu millor reclam. Els creuers en són la demostració palpable.\nÉs clar que, perquè la majoria dels seus passatgers arribin a temps de salpar, necessiten el compromís i les facilitats de les companyies aèries. I aquí entrem en una altra dimensió desconeguda.\nMentre l’advertència de vaga i l’anul·lació de vols omplien hores d’informació i denúncia contra Ryanair, Vueling seguia amb la seva tendència silenciosa a la impuntualitat, la seva excusa d’impunitat i la seva habitual resposta de culpar els altres. La visita del màxim responsable de la companyia al president de la Generalitat per justificar el descontrol que dirigeix, lluny de tranquil·litzar els usuaris, els hauria d’inquietar. Són molts estius saturats, com denuncien els seus treballadors, i de canvi sobtat de destinació de les seves tripulacions, com exposen els seus comandants per disculpar-se des de la cabina per l’enèsim retard davant d’uns pacients passatgers avesats a arribades amb retard, pèrdues d’enllaços i maletes òrfenes. Anys d’anul·lació de vols per causes mai explicades però fàcilment sospitades pels seus clients habituals, condemnats a no tenir alternatives perquè Vueling ha aconseguit el domini de la majoria de destinacions espanyoles i europees. Per això és l’empresa del ram que acumula més queixes i ajuda amb afany el Prat a liderar el rànquing de retards. En això s’està convertint el nostre principal aeroport. En un centre de vols incerts i viatgers perduts. Aspiràvem a això?


Bereshit: la reconstrucció de Barcelona i altres mons: La destrucció del barri de Sant Pere\nEl número 4 del carrer Jaume Giralt, palauet\ndel segle XVII on va néixer Joan Maragall\nEl Forat de la Vergonya era un solar enorme al mig del barri de Sant Pere, conseqüència de les expropiacions, enderrocaments i abandonament del solar produïdes el 2000 pel PERI del sector oriental del Casc Antic (1984). Amb la requalificació d'àrea verda a pàrquing, el 2004 el veïnat va fer d’aquest solar un punt de trobada i de lleure, un parc popular i comunitari. El 2005 l’Ajuntament va endegar un pretès procés participatiu que culminés amb el seu propi projecte de remodelació de l’espai. Les fortes mobilitzacions veïnals foren l’únic mecanisme que aconseguiren aturar la culminació del projecte especulatiu i gentrificador.\nL'antic carrer de Jaume Giralt\nD'aquell procés de reforma dels barris de Sant Pere i de Santa Caterina el Forat de la Vergonya no va ser l'únic element que va marcar la vida del barri i la seva gent, sinó que cal sumar-hi la desaparició dels carrers Allada i Vermell, avui convertits en plaça; els carrers dels Metges i de Jaume Giralt el Pellisser, ara jardins del Pou de la Figuera; els carrers de Gatuelles i Pou de la Figuereta. Va desaparèixer la font gòtica de la plaça de Sant Agustí Vell i nombrosos elements del mateix període.\nLa font gòtica desapareguda de la plaça de Sant Agustí Vell,\nentre Carders i Tantarantana, l'any 1957\nAutor: Francesc Ribera Colomer\nEl desaparegut carrer Vermell, l'any 1955\nD'altres carrers van desaparèixer parcialment –amb la pèrdua de locals emblemàtics com l'antiga taverna i casa de menjars Maximon, on els plats es cantaven amb noms peculiars que han deixat petja com les manetes de ministre. Es va destruir l'entramat medieval dels carrers i places del barri, i les cases que s'hi van construir de nova planta no respecten el context històric, quan es podia haver fet una reforma que respectés les façanes, els esgrafiats, molts elements, romànics, gòtics i barrocs, i alguns locals històrics com els safareigs del carrer Tantarantana, 4.\nEls safareigs de Tantarantana, 4, el 1980, eliminats\nper fer-hi un pàrquing particular\nPer la banda del carrer Álvarez de Castro i avinguda Cambó l'enderroc dels habitatges del costat de can Segura (desapareguda casa de menjars i orxateria del barri) va permetre la continuïtat de l'avinguda cal el Forat de la Vergonya, en un procés que ja s'havia iniciat la dècada de 1950 amb les construccions de davant del mercat de Santa Caterina i amb l'enderroc de les cases del barri de la Catedral, al voltant de la plaça Nova, i la desaparició dels carrers Corríbia, Bou de la Plaça Nova i Infern, entre d'altres, per obrir l'avinguda de la Catedral.\nVista aèria del barri de la Catedral i el de Sant i Santa\nCaterina, l'any 1925, abans de l'obertura de les\navingudes de la Catedral i Cambó\nAutor: Josep Gaspar i Serra\nA l'altre costat del barri, a tocar de l'Arc de Triomf, on hi va haver el baluard de Sant Pere i portal Nou de la muralla medieval, de primers dels 90 és l'enderrocat de l'edifici porxat de Rec Comtal amb el passeig de Lluís Companys per construir-hi un centre d'assistència primària d'arquitectura totalment asèptica. Sense cap caràcter és l'edifici d'habitatges proper del carrer Davant del Portal Nou, construït l'any 1984 després d'enderrocar el cinema Teatro del Triunfo (1908-1973), una peculiar construcció de l'arquitecte Manuel Raspall i Mayol, amb l'estil de les antigues barraques de fusta dels locals d'espectacle de principis del segle XX, com hi havia al Paral·lel.\nEl cinema Teatro del Triunfo del carrer del Rec Comtal, l'any 1909\nDavant per davant hi va haver el que es coneixia com a "economat dels militars", o directament "els militars", un mercat després obert al públic en general, amb preus més econòmics que a les botigues habituals i que tenia l'aspecte dels hipermercats actuals: una nau plena de lleixes amb productes diversos embassats i una barraqueta que feia de quiosc de begudes, amb una palmera envoltada d'una bassa amb plates i granotes. L'edifici d'una sola planta que duia el nom de José Solchaga, un dels generals que es va revoltar el 1936, i va ser construït l'any 1936 com a petita caserna de cavalleria. Un cop enderrocat els anys 80, s'hi ha acabat construint un hotel inaugurat el gener de 2018 després d'una forta oposició veïnal. Una petita plaça permet la comunicació amb el passatge de Sant Benet i part del solar resta abandonat a l'espera de veure que es fa en un racó que és ple d'història, amb restes del Rec Comtal, una necròpolis tardoantiga i un probable pany de muralla medieval, com explico en aquest article (cliqueu).\nEl carrer del Rec Comtal, l'any 1970. Al fons es veu\nla façana de l'economat dels militars\nTambé és cert que es va poder recuperar algun element important, com la seu medieval del Gremi de Carders, situada en l'interior d'un edifici d'habitatges del número 45 del carrer dels Carders. Es pot veure el pati gòtic des del carrer però una reixa no deixa accedir-hi.\nPati del Gremi de Carders\nI l'enderroc dels números parells del carrer d'en Tantaranta i la desaparició de les caixes de recluta de l'Exèrcit espanyol permetia la recuperació de les restes de l'antic convent de Sant Agustí, el claustre del qual el feien servir els militars com a pàrquing i avui és un espai acollidor.\nL'antic carreró de l'Acadèmia amb les restes del\nconvent de Sant Agustí, l'any 1945\nAutor: Francisco Fazio\nInstal·lats des de principis del segle XIV entre l'actual carrer del Comerç i el Rec Comtal (l'actual carrer d'en Tantarantana), els agustins inicien construcció del convent l'any 1349. La institució va ser durant molts anys la seu del Gremi de Flequers de Barcelona, entitat fundada el 1368, i va ser durant anys el forn de pa de la ciutat. Després del setge de 1713-1714, i amb la posterior construcció de la fortalesa de la Ciutadella, el convent es trasllada al carrer Hospital, raó per la qual l'antic convent rep en nom de "vell". Poc després, esdevindrà caserna i Acadèmia Militar de Barcelona. Avui, les dependències són ocupades per un centre cívic, l'Arxiu Fotogràfic de Barcelona i el Museu de la Xocolata.\nRestes del claustre de Sant Agustí Vell,\na principis de la dècada de 1920\nL'antiga església del convent, avui desapareguda, tenia a l'altar major el retaule de Sant Agustí (1462-1475), obra de Jaume Huguet i el seu taller per encàrreg del Gremi de Blanquers i que es conserva parcialment entre el Museu Nacional d'Art de Catalaunya (MNAC) i el Museu Marès.\nCapella a les voltes superiors de Sant Agustí Vell, el 1954\nAutor: Joan Francés Estorch\nCom explica Veclus (que es dedica a la gestió del patrimoni arquitectònic i arqueològic i a l'assessorament per a la rehabilitació arquitectònica), els diferents treballs de documentació dels edificis afectats d'enderrocament va proporcionar algunes significatives sorpreses, entre elles les descobertes fetes als números 33, 35 i 37 del carrer Carders (2002), on les recerques van posar al descobert l'única galeria d’arcs romànica (llotja de planta pis) trobada a la ciutat. També es van descobrir dos dels pilars de la solana o galeria superior de la casa -desmuntats inexplicablement en el decurs de les obres del suposat arranjament i restauració de l'edifici- i una complexa configuració porticada d’arcs de la planta baixa (vegeu els plànols).\nReconstrucció actual de la galeria medieval\nEl documental de Joan Mallarach que incorporo en aquest apunt ens mostra les imatges i els testimonis de la destrucció d'una part de la història de Barcelona just en el moment en què es produïa. Cases i llars plenes d'història desapareixien entre la runa dels segles.\nMés històries del barri de Sant Pere\nBereshit. La reconstrucció de Barcelona i altres mons\nLos recuerdos de mi familia y mi barrio, Santa Caterina, de Montse Mora\nEtiquetes de comentaris: arquitectura , Barcelona , Barri de Sant Pere , BCNVídeo , història , relíquies urbanes , urbanisme , vídeo\nTot Barcelona 29 de novembre, 2018\nUna entrada bellísima, como siempre.\nEnric H. March 29 de novembre, 2018\nMoltes gràcies, Miquel! Una abraçada!\nJúlia 30 de novembre, 2018\nCrec que no és fàcil trobar un equilibri entre la nostra tendència conservacionista -força actual, per altra banda- i el necessari respecte al patrimoni. No es pot conservar tot i de vegades em pregunto si això de voler conservar no és una mena d'esperit de nou rics, a les cases particulars la gent acostuma a tenir molt poc respecte, per exemple, per les rajoles o elements originals, quan passen de moda i es fan vells i passats de moda, tot i que després tot es fa antic i aleshores ens planyem. Abans, per necessitat pura i dura, tot es reaprofitava. En tot cas em temo que aquest és un debat que no aclarirem mai. Un altre tema és la deriva urbana lligada a l'especulació, fins fa quatre dies tot era culpa del Porcioles però resulta que els ajuntaments posteriors n'han fet de l'alçada d'un campanar. La gent també som incoherents, en ocasions ho volem conservar tot o protestem per una cosa en contret i, en d'altres, beneïm les renovacions absurdes i oportunistes sense dir res o, fins i tot, aplaudint-les. Recordo, per exemple, quan es va fer l'Illa, a la Diagonal, i es van perdre masies, edificis religiosos neogòtics molt interessants, la gent xalava amb tanta tonteria comercial. Una altra tendència absurda és que sembla que quan més antiga és una cosa més digna de conservació és. Recordo també el temps de la dèria pels refugis de la guerra, tothom volia conservar-los, però n'hi havia més de mil i això, evidentment, és impossible. En tot cas crec que sempre ha de prevaldre el present per damunt d'un passat el qual, molt sovint, quan es'recupera' es fa de forma falsa i a l'estil parc temàtic. Penso que no ho tenim clar del tot, la veritat.\nAnònim 30 de novembre, 2018\nUn comentari assenyat.\nEnric H. March 02 de desembre, 2018\nJúlia, la zona on es va fer el PERI del barri de Sant Pere estava mol degradada i calia fer-hi una reforma. Això es evident. Però les coses es poden fer bé o malament. Els edificis es poden recuperar o no. Això depèn de l'estat en que es trobin, però l'aspecte sí que pot ser respectuós amb l'entorn. No cal fer cases d'estil Platja d'Aro al mig d'un barri medieval. No cal tampoc carregar-se la trama medieval dels carrers. No cal trinxar arcades gòtiques i elements decoratius barrocs. No cal deixar que la casa gòtica del XIV del carrer de les Bases de Sant Pere es malmeti fins que caigui a trossos. Especulacio a banda, la urbanització ha estat feta per ineptes sense el més minim coneixement d'història. Al carrer del Rec Comtal hi ja dos hotels, un davant de l'altre. Un ha tingut el gust de respectar la façana antiga; l'altre (el del famós solar) és d'una estètica moderna dubtosa que ningú del barri volia. Han fotut fora la gent del barri, que és substituïda per estrangers de la UE rics que poden pagar un mínim de 1500 euro al mes de lloger. No estem parlant de refugis de la guerra, que tenen un interès social relatiu en alguns casos i són impracticables en altres, no parlem de jaciments arqueològics la preservació dels quals obligaria a fer inhabitable la ciutat, si no de les cases dels pares i dels avis, d'edificis històrics que s'han deixat malmetre per desídia i amb voluntat especulativa, de trames de carrers medievals que no calia tocar. Estem parlant de la memòria de la gent; d'una gent que lluita per casa seva i que no els fotin fora.\nAnònim 01 de desembre, 2018\nFelicitats per l'article, excepcional!!! M'ha copsat bastant, perquè de petit havia "patejat" bastant el barri, amb els pares. Recordo moltes botigues (ara de cap els "Almacenes López" de roba infantil, el "bar Mundial" que crec que encara hi és, "Sastreria El Sport", moltes botigues d'electrodomèstics, bodegues etc) i un ambient molt "d'abans" que ja em faig càrrec que és d'una altra època. El mercat de Santa Caterina, amb la seva zona per les pageses, botigues de "toro de lidia", parades que venien coloms i altres avus penjades sense refrigeració, i olivaires a peu de carrer, rodejades de motocarros i DKWs. Per vicissituts, vaig deixar d'anar per allà durant molts anys, i tot d'una, per la meva feina, vaig començar a freqüentar la zona fa uns anys. La sorpresa va ser màxima. Edificis sense baixos comercials, parets grises i grafitejades fins amunt, pedra artificial pel terra, i un urbanisme que em fa dificil reubicar els meus records al seu lloc original. Vaig viure al marge d'aquesta transformació i l'article m'ha aclarit molt. Gràcies!!!\nGràcies, Jaume! Tens raó. D'aquell ambient comercial i de mercat ha canviat com un mitjó. Les pageses i obradors de tota la vida van haver de plegar per la impossibilitat de pagar el preu de les parades del mercat o el lloguer dels locals, i Santa Caterina s'ha convertit en el mercat més car de Barcelona. El comerç tradicional del barri s'ha substituït sobretot per locals gastronòmics per a passavolants. Queda, però, la millor botiga de llegums cuit de la ciutat al carrer Álvarez de Castro i un obrador de regalèssia que és l'alegria odorífera del barri enmig de locals de pizza en porcions (però també un dels millors restaurants italians de Barcelona dins d'un antic colmado i que conserva la decoració original del local. I per sort encara no han dit de convertir l'església de Sant Pere en un CAP.\nPer cert, he afegit més informació a l'article.\nAnònim 02 de desembre, 2018\nNo havia vist la foto del carrer del Rec Comtal. Entre els darrers 70s i primers 80s jo havia anat a l'economat militar en diverses ocasions. No era només militar, era també per funcionaris i similars, i teniem un familiar que havia treballat a la Fecsa. D'això que podiem comprar allà amb un carnet especial extensible a familiars de 1r grau. L'economat era una o dues naus antigues plenes d'estants plens de productes, com si fos un magatzem. Avui no cridaria tant l'atenció veient els hipermercats, però llavors era vertaderament impressionant. De tota manera, el que més recordo, és que creuant l'entrada en arc hi havia una mena de placeta abans de la nau, a on hi havia un barraqueta que venia a ser un quiosquet-bar i al mig una palmera que a la seva base tenia una petita bassa rodona, envoltada de tela de galliner. A dins de la bassa hi havia potser nenúfars o similars, i una granota que se la sentia raucar, però no sempre podies trobar-la amb la vista. Records.\nEnric H. March 03 de desembre, 2018\nJaume, no l'havies vist perquè he afegit informació amb posterioritat al teu comentari. Gràcies per aquesta aportació perquè m'has fet reviure imatges que tenia enterrades. Em sembla que jo hi vaig estar només un parell de cops i en tenia esborrat el record.\nAnònim 09 de desembre, 2018\nQué recuerdos yo vivía en tantarantana 8 y me acuerdo del safreix con la Sra.Maria\nEnric H. March 10 de desembre, 2018\nMoltes gràcies per aquesta informació. No sabia el nom de qui portava el safareig.\nVox pide a la Junta datos sobre las solicitudes de familias y asociaciones que han pedido la exhumación o identificación de víctimas.


El PS creu que la Fiscalia hauria d'actuar d'ofici pel sou de Costa\nLópez insisteix en la seva dimissió i nega que hagi estat “mai” a ple temps\nSusanna Vela i Pere López en roda de premsa.\nActualitzada 18/06/2020 a les 14:12\nLes explicacions del president del grup parlamentari de L’A, Ferran Costa, i la seva renúncia a treballar a jornada completa no han convençut el president del grup parlamentari del PS, Pere López, qui ahir va considerar que la Fiscalia té “elements suficients” per actuar d’ofici respecte a les retribucions complementàries del dirigent liberal. Així mateix, López va suggerir a la síndica general, Roser Suñé, “com a màxima autoritat” del Consell General, a intervenir.\n“Mentre no hi hagi un retorn dels diners que ha cobrat de manera indeguda seguirem demanant la seva dimissió”, va reiterar López. En aquest sentit, el dirigent socialdemòcrata va assegurar que per cada jornada de viatge laboral a l’estranger, Costa va percebre -a banda de la dieta de 100 euros del Consell General- una remuneració complementària de 100 euros provinent de l’assignació pressupostària de L’A, 150 si es tractava de cap de setmana, com a membre de la delegació andorrana a l’OSCE.\nD’aquesta manera, tenint en compte que com a president de grup parlamentari ja rebia un sou base d’uns 4.000 euros i que com a conseller general que treballava a jornada completa percebia uns 2.000 euros més, el president del grup parlamentari del PS va assenyalar que el salari del líder liberal s’eleva “pràcticament” als 8.000 euros. Així doncs, i partint de la base que ocupa un escó de la present legislatura des del maig del 2019, els dirigents socialdemòcrates consideren que Costa hauria cobrat de forma “irregular” prop de 3.000 euros en dobles dietes i 26.000 per treballar a jornada completa com a president de grup parlamentari.\nA més, sobre aquest darrer concepte, López va asseverar que Costa “no ha treballat mai a ple temps” i va defensar que la seva renúncia “no canvia res”. En aquesta línia, la presidenta del PS, Susanna Vela, va recordar que els consellers generals a ple temps “estan lligats a treballar amb exclusivitat i a no percebre ingressos per altres feines”, quelcom que en el cas de Costa, segons va apuntar, no s’ha acomplert. “Tots sabem que Ferran Costa té negocis i per tant també s’hi dedica”, va afegir Vela. Al parer del president del grup parlamentari del PS, aquests actes són “de molt dubtosa legalitat” i “posen en evidència que, com a mínim, hi ha una manca d’ètica”.\nValidada la rebaixa salarial\nD’altra banda, la Junta de Presidents va validar ahir la rebaixa salarial dels càrrecs públics que constarà d’un 20% en el cas de la síndica general i la subsíndica, d’un 15% en el cas dels presidents de grups parlamentaris i d’un 10% per la resta de consellers generals. En darrer lloc, Sindicatura va informar que es faran públics a la web del Consell General les dotacions dels grups parlamentaris i els sous i els complements salarials dels consellers generals, entre altres conceptes.\nEL PS PROPOSA UNA REMUNERACIÓ EXTRA PER ALS SANITARIS\nParal·lelament, López va anunciar ahir l’entrada a tràmit d’una pregunta urgent per a la sessió de control al Govern referent a la proposta de comptar amb una partida pressupostària extraordinària destinada a retribuir la tasca dels professionals sanitaris en els darrers mesos. “Han rebut un reconeixement simbòlic, però ara és de justícia que sigui un reconeixement econòmic”, va dir López, qui va opinar que la retribució ha de ser major per als treballadors amb rendes més baixes. Segons el dirigent del PS, el percentatge a aportar en aquesta partida “no pot estar per sota del 5% o el 10% del pressupost del SAAS”. Per acabar, Vela va exposar que tots els càrrecs públics del PS es retallaran el salari un 10% amb independència de la institució per a la qual treballen.\nSoc liberal de quan manen el PS a casa nostra , de plegar de ple tens res , el PS que miri a casa seva que te la roba bruta\nLopez dimissió ja , ets lo pitjor que ha tingut Andorra\nPerò el PS no creu que la fiscalia hauria d' actuar amb el Comú d' Escaldes Engordany per certes contractacions d' amics de la SRA Gili que estan fent de butxí a una de les parròquies que genera més al país en la majoria d' aspectes. PS, comenceu a fer autocritica i deixeu els vostres amics a casa jugant al Trivial.\n#8 Perquè no ho fas tu?\nSi està tan convençut que hi ha motius per anar a la Batllia perquè no hi va ell a fer la denúncia?\nEstem entrant en un política que recorda molt a la d'un país proper i que personalment no m'agrada gens.\nEl López es el lloro Andorrà, repeteix tot el que fan els del PS Espanyol, a part d aixó .. per la mateixa regla la fiscalia també hauria d actuar d'ofici en el cas Gili, per nomenar a dit i sense oposicions el advocat Barceloní del PS, l'informàtic i el secretari del comú.\nToni va dir..La majoria dels sous dels treballadors del SAAS són elevats i gratificar-los econòmicament pel seu paper durant la Covid 19 no s'acaba d'entendre. Si que han de cobrar per la feina feta, com tothom, però pagar-los amb una retribució extraordinària com a premi no s'entén. No tots els que treballen al SAAS han estat implicats en el tema de la Covid-19 i, segons aquest criteri, la gratificació s'hauria de donar a totes aquelles persones que han permès que la societat funciones durant el confinament: dependents i dependents, cuidadors de residències, taxistes, escombriaires, serveis de neteja, ....\nTotalment d'acord. De fet, no han fet més que complir amb la seva feina i la seva obligació. Dedicació excepcional? efectivament, per ALGUNS, NO TOTS. I perquè la situació també era EXCEPCIONAL. El mateix haurien fet, en el marc de les seves atribucions bombers i policies, per exemple, i llavors ningú hauria pensat en retribuir-los més del que els hi hauria pertocat. POPULISME BARAT A SEMBLANÇA DEL QUE FAN A ESPANYA. Penós Sr. LOPEZ. O vostè no te criteri propi i només sap que imitar o tan sols busca vots. Rés més.\nELS CIUTADANS DE 1@ NO SON IGUALS QUE "LA RESTA" , TOTS ES REGEIXEN PER "CONDICIONS" QUE ELS DEMES MORTALS LAS VEYEM DE LLUNY.\nNo sembla propi que la oposició faci propostes concretes de remuneració.\nLa majoria dels sous dels treballadors del SAAS són elevats i gratificar-los econòmicament pel seu paper durant la Covid 19 no s'acaba d'entendre. Si que han de cobrar per la feina feta, com tothom, però pagar-los amb una retribució extraordinària com a premi no s'entén. No tots els que treballen al SAAS han estat implicats en el tema de la Covid-19 i, segons aquest criteri, la gratificació s'hauria de donar a totes aquelles persones que han permès que la societat funciones durant el confinament: dependents i dependents, cuidadors de residències, taxistes, escombriaires, serveis de neteja, ....


straddle3.net * projectes * sk8+U * un espai públic promogut per una colla de preadolescents\narquitectura, recerca, diseny, domini públic, recents / destacats\nun espai públic promogut per una colla de preadolescents\n> sk8+U en el lloc web de Idensitat\nSk8+U és un projecte del col·lectiu Straddle3 (www.straddle3.net), en col·laboració amb Sergi Arenas (patinador, dissenyador i constructor de pistes de skate professional). Desenvolupada a partir d'una iniciativa d'un grup de nens i adolescents entre 11 i 15 anys d'edat, la proposta ha consistit en realitzar, col·laborativament, el disseny, construcció i manteniment d'un skatepark a Arbúcies (Girona).\nEn un procés radicalment participatiu que combina diferents disciplines creatives i eines de comunicació. Amb sk8 + U es va proposar desenvolupar un procés d'integració dels membres més joves de la societat en la promoció i consecució de nous espais urbans. Un cas d'estudi que exemplifica un nou apropament de la ciutadania a la planificació urbana i la seva relació amb una visió àmplia i integradora de l'espai públic, especialment pertinent en temps de crisi i incerteses.\nEl projecte es va gestar inicialment a la primavera del 2011 quan els joves es van comunicar amb alguns grups polítics en campanya electoral, els membres de Straddle3 i amb veïns de la població per exposar la seva voluntat de dur a terme unes instal·lacions per a la pràctica de l'skate, deixant la porta oberta a usuaris d'altres modalitats, com patí / scooter i bicicletes / BMX. A base d'una sèrie de converses es va definir una metodologia que va convertir la proposta en un laboratori d'experimentació cultural i urbanística, on es treballa a diverses bandes entre un col·lectiu independent (els nois) a càrrec de la promoció, un equip multidisciplinari per articular la proposta i l'administració local per recolzar. L'obtenció del Premi iD Sport i el suport de Idensitat van ser claus per poder engegar tot aquest procés.\nLa intenció general és esprémer l'oportunitat per introduir i preparar tots els agents implicats, especialment als més joves, enmaterias com el reciclatge, el disseny col · laboratiu, la gestió compartida, la integració de disciplines, la comunicació social, l'autoconstrucció, la possibilitat de transformació urbana o el manteniment d'espais, en un exercici d'optimització de recursos i de processos. Tot això sense oblidar que la finalitat original és la consecució d'una pràctica esportiva que sovint és viscuda amb passió i que arriba a suposar un signe d'identitat.\nEl projecte, en un desenvolupament coordinat per David Juárez (Straddle3) i Sergi Arenas (Unió Catalana d'Skateboard), és el resultat d'adaptar el programa proposat pels skaters a les condicions derivades de l'emplaçament, del material recopilat per ser reciclat, de la dotació pressupostària i d'un tipus de posada en obra basat en la combinació de tallers d'autoconstrucció, duts a terme amb gent amb diversos graus d'experiència, amb intervencions a càrrec de professionals i experts. Entre ells cal destacar Santiago Cirugeda i Alain Moreno (Receptes Urbanes), Ramon Parramon (artista i director d'Idensitat) ja Gaspar Maza i Xavi Camino (antropòlegs).\nUn dels eixos de la proposta és l'ús de materials reciclats. S'han emmagatzemat i utilitzat diversos elements de diferents procedències. Una de les peces clau: un contenidor provinent del port i Barcelona a preu de ferralla. El contenidor, que ha servit simultàniament per diversos fins: de suport per terres i rampes, però sobretot com a espai habitable, que, usat com a magatzem, taller i/o local social, dispara la component d'autogestió del procés en el seu desenvolupament futur, suposant més un al·licient addicional perquè els joves s'esforcin en la construcció d'un espai públic en tenir també com a objectiu la construcció d'una 'seu' per la seva incipient associació. S'està treballant en un mapa que documenti les diferents procedències dels materials.\nL'obra arrenca amb l'arribada del contenidor. El mateix dia es van executar els primers moviments de terres, l'excavació de rases per a fonaments i un piconat en les zones de solera i rampes. A partir de llavors, com el projecte ha estat realitzat col · laborativament amb joves i adults no experts en construcció, el procés s'ha realitzat mitjançant reunions en format taller. El primer taller va ser dedicat al disseny del skatepark. Això es va fer en una trobada amb els joves d'Arbúcies en què, amb ajuda d'experts, es va realitzar una presa de decisions respecte al disseny del skatepark de manera col · laborativa. Durant el cap de setmana següent es va realitzar el primer taller d'autoconstrucció, en què diversos grups de treball es van encarregar d'armar i formigonar les sabates, repassar el moviment de terres, pintar el contenidor i construir encofrats per quarterpipes a partir de material nou i reciclat. Una setmana més tard, en el segon taller, es continua el treball sobre els encofrats, reforçant i protegint-los contra la humitat, i es comença a aixecar el mur de contenció que complementa el contenidor. En el tercer taller s'acaben murs i encofrats de rampes i es continua el treball sobre les terres. En el quart i cinquè taller es col·loquen els prefabricats reciclats i s'armen les soleres i les rampes deixant llistes per convertir i polir el formigó. També es treballen baranes, mobiliari, pintura i graffiti.\nPresentació oficial del projecte + Campionat d'skate\nEl skatepark, ja acabat i practicable, es va presentar el dissabte 27 d'octubre (al pavelló de Can Pons, Arbúcies, Girona). Per a la presentació es va realitzar un campionat de Skateboard, organitzat per laUnió Catalana d'Skateboard i l'Ajuntament d'Arbúcies, l'acte va comptar amb la paresència de patinadors de diferents parts de Catalunya, així com skaters de la mateixa població. Entre ells: Enric Tejerina, Richi W. Larios, Nanaqui Costa, Dani Martinez, Ivan Martinez, Marc Ferré, Xavi Zamora, Albert Soler, Alberto Durán, Ignasi Batalla, Ismael López i d'altres.\nHan participat en el projecte:\nSergi Arenas, Eliseu Arrufat, Micky Ayet, Noelia Asensi, Robert Balde, Sergi Ballús, Ignasi Batalla, Joan Batalla, Oriol Bonfill, Jordi Blas, Félix Bonet, Xavi Borrell, Brigada Municipal, Àngel Cabrero, Roser Caminal, Xavi Camino, Josep Camps, Alan Canals, Marc Carballal, Sergio Castro, Juan Caruso, Oscar Cayuela, Santiago Cirugeda, Louise Clay, Ramon Cortés, Diego Chiriboga, Esther Díez, Marc Dilme, Marina Esmeraldo, Alba Fernandez, Aleix Ferrer, David Ferrer, Joel Ferrer, Marc Fradera, Alfonso García, Tatiana Garcia, Cristina Garrido, Miquel Garrido, Alfonso de Gea, Adán González, Ana Hernández, Ivan Herrero, Dani Jimeno, David Juarez, Unai Juarez, Sara Julian, Sery Lee, Ismael Lopez, Francesc Magrinyà, Gabriel Magrinyà, Ismael Manzano, Alain Mariano Moreno, Pau Marzal, Eloi Masnou, Gaspar Maza Gutiérrez, Lluís Merino, Pau Monasterio, Cristian Moreno, Motos Molist, Aram Mujal, Álex Muñoz, Mª Elena Muñoz, Consuelo Nuñez, Anali Rivas, Francesc Romero, Anna Sau, Baalde Suulu, David Orriols, Manel Planchart, Ramon Parramon, Jordi Pastells, Ramon Piella, Carlos Quintana, Kio Rodrigo, Sol Rodrigo, Antoni Ronda, Robert Rosell, Ernest Roura, Assegurances Montse Rovira, Eva Segarra, Penélope Serrano, Joel Vila, Raúl Wong i altres.\nSk8+U forma part d'iD Sport 2012 [Esport, Art i Inclusió Social]. IDENSITAT i el Consejo Superior de Deportes (CSD). Amb el suport del Departament de Cultura. Generalitat de Catalunya, l'Ajuntament d'Arbúcies i la Unió Catalana d'Skateboard.\nEl procés participatiu documentat per Alex Muñoz\nVídeo realitzat per alguns dels participants en la competició inaugural


El pla PIMESTIC | Xarxa Punt TIC\nEl Govern ha engegat el pla PIMESTIC, per promoure la implantació i l’ús de les TIC a l’empresa catalana. L’objectiu d’aquesta iniciativa és millorar la productivitat i competitivitat de les pimes a Catalunya. De cara a donar a conèixer aquest pla i les iniciatives plantejades, s’estan realitzant jornades de difusió i sensibilització per tot el territori.\nPresentació del Pla PIMESTIC\nEl passat 11 de desembre, es va presentar públicament el pla PIMESTIC, un projecte per millorar la competitivitat de les empreses catalanes mitjançant la introducció i la utilització eficient de les TIC. PIMESTIC és una iniciativa conjunta de la Secretaria de Telecomunicacions i Societat de la Informació (STSI) del Departament de Governació i Administracions Públiques i del Centre d’Innovació i Desenvolupament Empresarial (CIDEM) del Departament d’Innovació, Universitats i Empresa.\nEl pla PIMESTIC, que s'estén entre el 2007 i el 2010, contempla diverses actuacions per als propers quatre anys, tant en l’àmbit territorial com en el sectorial, per augmentar la percepció del valor de les TIC entre els empresaris catalans i accelerar el procés d’adopció de noves solucions tecnològiques. El pressupost del pla PIMESTIC és de 5 milions d’euros anuals.\nEl teixit empresarial català està format fonamentalment per pimes d’entre 0 i 250 treballadors que representen més del 99% del total d’empreses i més del 77% del total de persones ocupades. L'empresa catalana està digitalment ben equipada, però el grau de penetració dels usos de les TIC és millorable: el 84,5% de les empreses tenen connexió a Internet i el 49,5% té pàgina web, però només el 33,5% compra per Internet i el 7,3% ven productes mitjançant comerç electrònic.\nLa digitalització de les pimes és una de les condicions necessàries per assegurar-ne la viabilitat en el futur. És imprescindible minimitzar les barreres que impedeixen que les pimes avancin en l'adopció de les TIC.\nAixí, el pla PIMESTIC vol maximitzar la percepció de valor de les TIC a les empreses catalanes, entenent que els principals obstacles són el desconeixement del valor d'aquestes tecnologies, la falta de formació i coneixement, la desconfiança i la manca d'adaptació a les necessitats de les empreses.\nAccions del pla PIMESTIC\nUna de les principals accions consisteix en dur a terme diferents jornades de difusió i sensibilització per tot el territori català. Està previst realitzar unes 30 jornades, des d’aquest mes de desembre i fins el juliol del 2008, el calendari del qual el podeu veure més abaix.\nD'altres accions programades dintre del pla PIMESTIC són:\nGuies d'empresa per a la sensibilització per a pimes i micropimes amb casos d'èxit, i informació pràctica de l'aplicació de la tecnologia en els diferents processos de les empreses. Aquestes guies pretenen solucionar el desconeixement del potencial de les TIC en alguns àmbits organitzatius de les empreses i desmuntar la falsa creença que les organitzacions amb pocs treballadors o de sectors tradicionals no necessiten les tecnologies digitals.\nMapa de recursos tecnològics, a mode de base de dades amb informació de les empreses que conformen el sector TIC del país, els seus productes i serveis i les accions innovadores en què estan implicades.\nJornades sectorials, a travès de tallers i monogràfics, orientades a impulsar les TIC en sectors específics, difondre iniciatives punteres de l'ús de les TIC, i exposició d'exemples il·lustratius dels avantatges i la competitivitat que aporten les TIC a les pimes del mateix entorn.\nServei d'orientació PIMESTIC. a travès de l'oferiment a les empreses d'una persona experta i homologada en orientació tecnològica, la qual analitzarà els objectius estratègics i el nivell d'implicació i l'ús de les TIC a l'empresa, i li oferirà propostes de millora basades en l'ús de tecnologies digitals.\nAssessorament TIC personal i especialitzat amb la col·laboració d'agents econòmics territorials, els quals assessoraran empreses amb un nivell de digitalització intermedi per tal de millorar-ne l'eficiència amb l'aplicació d'eines TIC específiques.\nPrograma de suport a microempreses, a travès d'una convoctòria pública d'ajuts dirigida a corporacions locals per subvencionar projectes relacionats amb el teletreball i amb l'orientació en l'ús i la implantació de les TIC en el teixit productiu català.\nAjuts de projectes de Recerca, Desenvolupament i Innovació TIC:\nles convocatòries d'ajuts per al foment R+D+i de la Generalitat de Catalunya destinaran una part del pressupost a projectes d’implantació relacionats amb les TIC. Es contemplaran projectes d'innovació, a l'abast de totes les empreses, i projectes d'investigació i desenvolupament, destinats a empreses del sector TIC.\nAjuts a projectes d’innovació: convocatòries d’ajuts per al foment de la innovació en organització, funcionalitat, usos per als productes i nous mètodes de màrqueting que permetin a les empreses desmarcar-se de la competència.\nAjuts a projectes sectorials: convocatòria d’ajuts a projectes d’implantació de solucions TIC sectorials. L’objectiu és provar solucions tecnològiques innovadores i crear un primer referent d’implantació en sectors determinats.\nPaquet ofimàtic per a microempreses: desenvolupament d'un paquet ofimàtic estàndard en programari lliure per cobrir les necessitats informàtiques bàsiques de les pimes de Catalunya. La primera versió s’adreça a l'empresa individual o als treballadors autònoms.\nFactura i signatura electrònica: L’Administració i altres empreses tractores definiran i implantaran polítiques de promoció i impuls de la factura i la signatura electrònica a les empreses.\nEl portal PIMESTIC.cat\nTota la informació referida al pla PIMESTIC, així com totes les accions contingudes dintre del pla, estan recollides en el portal www.pimestic.cat.\nTambé està a la vostra disposició el correu electrònic info@pimestic.cat.\nLa propera jornada informativa tindrà lloc el proper 20 de desembre a Vilanova i la Geltrú. Veieu aquí el programa de la jornada.\nAquí podeu veure les dates i municipis on està previst la realització de les primeres 30 jornades:


otos4: GOS RABIÓS\nHe llegit al meu mur un article atribuït a Jiménez los Santos (no en tinc evidències, però tant se val qui l'haja escrit) en el qual es critica els mestres actuals (tots) basant-se en una informació de la Comunitat de Madrid que deixa en evidència la ignorància supina d’uns pocs pretesos mestres. L’article és de manual de demagògia: en primer lloc trau conclusions generals (sobre tots els mestres) a partir d’unes mostres individuals (uns quants interins presumptament analfabets), en segon lloc toca el tendre del ciutadà mitjà esmentant un passat idíl·lic (ai la infantesa!) en el qual tot era més bonic i molt millor que en l’actualitat.\nDoncs si s’hi val a posar uns quants exemples per a traure conclusions generals, jo hi posaré els meus: sóc mestre (o com li vulgueu dir) des de fa més de trenta-un anys, i he conegut molts col·legues d’una categoria indiscutible. Mestres amb una cultura general immensa i amb una dedicació total a la tasca docent, grans professionals i excel·lents persones. També n’he conegut d’altres tipus ‒només faltava que en un col·lectiu tan extens no hi haguera varietat‒, però menys. Per una altra banda, de menut vaig anar a escola, i vaig tenir mestres molt variats, alguns no sabien fer la o amb un canut i havien obtingut el títol per simple afinitat política amb el règim. En vaig conéixer de pederastes, de borratxos i de tan porcs que no sabien la utilitat d’una pastilla de sabó.\nSi s’hi val a fer demagògia, hauria de dir que els mestres d’abans eren feixistes, pederastes, borratxos i porcs, però no ho diré. Abans n’hi havia de tot, com ara, tot i que la circumstància política propiciava encara més corrupció que l’actual, si això es pot imaginar.\nPer sort, la majoria de la gent no es deixa seduir per aquests manipuladors de la realitat, i per això en recents enquestes s’ha posat en evidència que la professió de mestre és una de les més valorades pels ciutadans, mentre que la de periodista una de les pitjor valorades. Tampoc no cauré en el parany de dir que tots els periodistes són dolents, però sí que em fa l’efecte que el periodisme, en general, travessa un moment més difícil que l’ensenyament, que ja és dir.\nI quina intenció pot tenir aquest intent dels polítics madrilenys i la seua caverna a desprestigiar el magisteri. Doncs és molt senzill, tots sabem de les retallades hagudes i ens esperem les que encara han de vindre. I quina millor manera de justificar-les que acusant uns quants mestres de manca de professionalitat? Passar d’uns quants a tots ja es brossa de riu per a aquests gossos de presa del poder.\nPublicat per joan olivares a 12:15\nEs pot dir més fort, però més clar no.Jo afigiria l'afany de despretigi de l'escola pública, l'escola de tots.\n16 de març de 2013, a les 23:19\nelC ha dit...\nORGANITZACIÓ...qui pals, qui forques i qui trabucs...quan...i a quina hora...S'ACABA LA VEDA DE LA GAVINA XUCLASANGS (espècie endèmica del País Valencià)\n22 de març de 2013, a les 13:59\nUN HIJO TONTO I UN PARE ESPAVILAT\nLA PASSEJADA DEL DILLUNS (masos)


Per quart any consecutiu, la finca municipal de Can Gambús del Parc Agrari de Sabadell acull un campus d’estiu...\nTal i com ha assenyalat el regidor de Sostenibilitat i Gestió d’Ecosistemes, Lluís Monge, “una de les finalitats del Parc Agrari de Sabadell és fomentar el coneixement de l’agricultura i, alhora, que els més joves descobreixin la producció alimentària oferint el coneixement de la ciència agrònoma i el coneixement de la indústria agroalimentària com a oferta de treball poc coneguda a l’entorn metropolità. D'aquesta manera, es posa a l’abast dels nois i noies informació per decidir el seu futur”. Monge ha afegit “d'aquesta manera, donem a conèixer com l’horticultora també forma part de la ciutat i, a més, subministra aliments de proximitat i sostenibles”.\nDurant una setmana, els alumnes s’acosten a l’activitat agrària, a la pagesia, a les varietats agrícoles tradicionals del Parc Agrari de Sabadell. D'aquesta manera, els joves coneixen el que es produeix i com es treballa al Parc Agrari, alhora que surten de les aules i veuen l’aplicació real dels coneixements.\nA més, faran 3 sessions a l’escola superior d’Agricultura de Barcelona (UPC) per analitzar diferents productes.\nMés informació a <http://www.fundaciomiquelagusti.com/>


Miquel Desclot: “La poesia de confessionari és insuportable” | Òscar Rocabert\nEnguany celebrem els primers seixanta anys de vida del poeta Miquel Desclot. Amb motiu del seu aniversari s’ha organitzat a Castellar del Vallès un cicle d’actes d’homenatge. L’acte inaugural se celebra aquest dijous 27 de setembre a la Sala d’Actes del Mirador (20h), amb una xerrada sobre els textos i els llocs de la ruta literària que tindrà lloc el 30 de setembre a la Vall d’Horta (Sant Llorenç Savall). Núvol se suma a la celebració amb aquesta extensa entrevista que el poeta Òscar Rocabert li ha fet aquest estiu a Fontclara, a l’Empordà. Desclot fa un repàs de la seva vida i formació, els lligams amb la música i la poesia, la feina de traductor, la seva dona o la revista Artilletres.\nMiquel Desclot, vist per Daniel Rocavert\nTot agafant l’autopista, ens dirigim a Fontclara, el petit poble del Baix Empordà on passa l’estiu el poeta Miquel Desclot. Només han passat quatre dies de l’inici dels incendis de la Jonquera i Portbou. Tot i que el Baix Empordà no n’ha quedat afectat, en Miquel ens ha comentat, abans que vinguéssim, que tota la fumera i la pudor de socarrim que vénen amb el vent produeixen una profunda tristesa a qui les experimenta.\nArribem a casa del poeta, i de seguida ens rep el Tres, un gos ben gros, bastant vell i molt simpàtic, que es convertirà en el tercer membre de la conversa. Després d’un cafè que en Miquel ens ofereix de seguida que entrem i de comentar els últims incendis, abordem el nostre home amb les nostres preguntes.\nAbans que res, moltes gràcies per rebre’ns a casa teva, ara que estàs de vacances. Perquè estàs de vacances, oi?\nTeòricament, sí. Però, a la pràctica, no. Treballo molt cada dia. No puc fer vacances. D’altres estius he estat més tranquil i n’he pogut fer, però aquest any està tot tan malament que he hagut de buscar una nova feina de traducció. Abans, la feina m’anava arribant, no l’havia d’anar a buscar. Des del 1991, quan vaig deixar de fer classes a la universitat, visc de les meves lletres. Però amb la situació econòmica actual, ha quedat tot arrasat. Últimament faig algunes feines (traduccions, redaccions), de vegades poc literàries, però has d’agafar el que trobes. A més a més, calculo que aquest estiu també hauré de treballar els caps de setmana per poder complir els terminis.\nEns agradaria que ens parlessis de la manera com vas entrar en el món de la lectura, de petit. Quines van ser les teves primeres lectures, què en recordes?\nQuan jo era petit, hi havia molt poques lectures per a nens. Ara sembla impossible, oi? Pràcticament, només hi havia les novel·les de l’Enid Blyton, que més aviat són senzilles històries d’aventures infantils, sense suc ni bruc. El que sí que passava a casa meva era que hi havia una certa curiositat pels llibres. Eren gent senzilla, però amb aquesta vivor de qui se sap poemes de memòria, com la meva mare: poemes de Maragall, per exemple. També hi tenia l’obra completa de Verdaguer, entre d’altres autors importants. A part d’això, quan tenia nou o deu anys, vaig tenir un mestre, a l’escola dels jesuïtes del Clot, que ens va fer aprendre una poesia de memòria. Una poesia en castellà, l’autor de la qual ja no recordo. Vaig portar-la a casa i, amb tota la raó, els pares ho van trobar aberrant. I em van treure la Selecta de lectures, una antologia escolar elaborada per Artur Martorell als anys trenta, molt ben feta. Tot buscant, vam trobar el famós poema de la ginesta, de Maragall. I em van proposar que suggerís al mestre de recitar-lo. L’experiència va anar molt bé, i de fet em vaig convertir en el rapsode oficial de l’escola. Cada vegada que hi havia una festa a l’escola, m’havia d’aprende una poesia. En vaig recitar d’en Verdaguer, d’en Sagarra, d’en Carner, moltes d’en Maragall… D’aquesta manera vaig començar a agafar el cuquet, el gust per la paraula.\nVas néixer al Clot el 1952. Com era la vida cultural i literària, al Clot i a Barcelona, durant els anys cinquanta i seixanta?\nQuan jo era un nano, devia ser clandestina, perquè jo no en recordo res. A més, jo vivia en un barri treballador, on la majoria de la gent tenia altra feina que preocupar-se per la cultura. Tot i això, el meu pare treballava als Magatzems Jorba, on hi havia una secció de llibres i una altra de discos. El pare me’n podia portar alguns llibres que buscava, però l’ambient general era bastant mort, molt trist. De fet, vaig tenir sort que, com et deia, els pares tenien interès pels llibres en català. Com a exemple curiós, et diré que, quan festejava amb la mare, el pare li va regalar unes Obres completes de Bernat Metge! Amorosament dedicades, això sí, però la mare devia trobar que allò sonava a xinès! L’important era que el llibre era en català. A més a més, a la meva època del batxillerat (cap als catorze anys), un cosí meu, en Jaume Creus, també va començar a interessar-se per la literatura, amb molta empenta. Ens ajudàvem mútuament. L’un burxava l’altre, i anàvem buscant. Ell tenia, entre altres llibres de l’avi, l’antiga edició popular de les obres completes de Verdaguer. El que per a mi va marcar un punt d’inflexió va ser el canvi d’escola per anar a fer el batxillerat superior, als jesuïtes del carrer de Casp. Allò ja era una altra cosa. El contacte amb la Barcelona de la classe benestant em va provocar un xoc profund. Semblava que aterrava en un altre planeta. D’una banda, vaig trobar-hi uns nois més immadurs que els del meu barri. Però també hi vaig descobrir un ambient diferent, amb més lectors, amb més interès per la cultura, i amb alguns professors d’una àmplia formació literària. Tot i que al Clot també n’havia tingut, d’aquests. Per exemple, l’Ignasi Riera, que, contra totes les normes, ens va fer una classe sobre «La vaca cega», substituint un dia el titular de literatura, que només seguia el manual de literatura espanyola.\nTot i que jo anava per químic, el trasllat al carrer Casp em va fer trontollar tots els esquemes. Vaig descobrir el món de la cultura amb tots els ets i uts. A més, la infraestructura era molt millor: podia sortir de l’escola i, sense deixar la mateixa vorera, entrar a la Llibreria Ona i comprar el Llibre d’Amic i Amat sense problemes, per exemple. Hi vaig mirar i badar molt, en aquella llibreria.\nVas acabar estudiant filologia catalana. Què et va fer decidir per la carrera de Lletres?\nAls quinze i setze anys, quan feia el batxillerat i després el curs preuniversitari, em vaig engrescar molt amb les lletres. Els jesuïtes del carrer de Casp ens van oferir unes classes de català en horari extraescolar, completament voluntàries. I tres o quatre lletraferits ens hi vam apuntar. El segon any vam fer literatura amb Alfred Badia, que era el professor de filosofia de l’escola. Ens va engrescar molt amb la versió de L’Odissea de Carles Riba, amb Primera història d’Esther d’Espriu (una obra que ja tenia uns anys, però que aleshores va ser una descoberta!), amb Màrius Torres, i amb molts d’altres. Eren coses que ens venien molt de nou, i ens hi vam engrescar de ple. I vaig veure que allò era el que m’interessava. Estava fent batxillerat de ciències, però en començar el preuniversitari, també de ciències, ja sabia que volia fer lletres. O sigui que vaig fer la selectivitat de ciències, però per matricular-me directament a lletres, en filologia catalana. Era el segon any que es podia fer aquella llicenciatura, el 1969.\nCom vas viure la concessió del Premi Amadeu Oller per a poetes inèdits, amb els teus dinou anys acabats de fer?\nOstres, això va ser una cosa ben curiosa. En aquella època, malgrat la desgràcia general del país, hi havia molta inquietud, moltes ganes de fer coses. Ens movíem molt. Arran de les classes extraescolars, em vaig posar a estudiar català de debò. L’Òmnium feia uns cursos que atorgaven uns títols de català: elemental i superior, que et permetien fer classes. Vam fer aquests exàmens ja abans d’entrar a la universitat, cap als setze anys. I vam aprovar, amb bona nota. O sigui que amb setze anys ja teníem el títol de professors de català. I també vam fer un altre curs, a l’Escola de Bibliotecàries, que donava el títol de la Diputació. Aquests dos organismes eren els únics que donaven títols per ensenyar català, en aquell moment. Érem una colla petita: l’Ignasi Maria Puig i Ferreter, l’Enric Farrerons i jo. L’únic que va derivar cap a les lletres pures vaig ser jo.\nCom que ja érem professors de l’Òmnium, podíem assistir a unes conferències anomenades Aula Fabra, que es feien al CSIC. En aquestes conferències algú va portar els fullets amb les bases del premi. M’hi vaig engrescar, vaig agafar els poemes que tenia al calaix i, tal com els tenia, els vaig grapar i els hi vaig enviar. Poc després, un dels conferenciants va ser el noi que havia guanyat el Premi Amadeu Oller el 1968, l’Àlvar Valls (que va publicar llibres i també es va ficar en mulladers de lluita armada, i es va haver d’exiliar a Andorra), i que era jurat de l’edició d’aquell any. Li vaig dir que m’havia presentat al premi, i em va donar la notícia, secreta encara, que havia guanyat. Ràpidament li vaig encomanar que digués als organitzadors que, en comptes de Miquel Muñoz Creus, el nom amb què m’havia presentat, l’editessin amb el nom de Miquel Desclot, amb el qual volia signar tots els textos en el futur. Ho havia decidit feia poc temps, arran de les classes d’en Miquel Coll i Alentorn, que ens havia explicat que en Bernat Desclot no es deia realment així, que utilitzava un pseudònim. I per a mi va ser una sorpresa inexplicable, aquell premi: com podia ser que aquelles provatures que havia presentat, que no formaven un llibre, es publiquessin tan ràpidament, sense temps de corregir-les o de fer-hi canvis? És clar, vaig pensar ingènuament que allò era bufar i fer ampolles, i que ja em podia posar a escriure un nou llibre, aquest cop de debò.\nI la crítica, com va rebre aquest primer llibre, Ira és trista passió?\nNo hi va haver gaires crítiques, però era tota una novetat que un vailet de dinou anys publiqués un llibre de poemes. O sigui que sí, que se’n va parlar. Sobretot se’n va dir que era una manera nova de fer poesia. Pensa que a aquella època el que tocava era la poesia social, engagée, que estava de moda, mentre que la nostra generació ja estàvem aprofundint en Foix i en Brossa, que abans d’aquest moment no eren tan llegits. Justament el dia del lliurament del premi, Joan Colomines va fer una arenga a favor de la poesia social, combativa, d’aquest altre tipus. En canvi, el meu llibre presentava una poesia molt diferent a aquesta: una poesia que donava protagonisme a la paraula, més que utilitzar-la per combatre. La llengua de Foix m’enlluernava, perquè era un festival de la paraula. I jo provava de seguir aquest camí.\nQuina colla éreu, en aquells anys d’universitat?\nSobretot vam fer grup amb en Ramon Pinyol i amb la Maria Mercè Marçal, i amb en Jaume Medina. Recordo que amb en Pinyol ens vam conèixer al primer curs, en una aula. Em va venir a trobar perquè em va veure llegint el Blanquerna de Llull. I devia pensar: «Mira, un altre enderiat!» Amb la Marçal hi vaig fer amistat a través d’en Ramon. De seguida van començar a festejar, i estudiaven filologia clàssica. Per això no coincidíem a totes les classes, només en algunes. Hi havia altra gent, com per exemple en Xavier Bru de Sala i la Teresa d’Arenys, amb qui de fet no vaig coincidir a cap classe. La Teresa no ha tingut tant d’èxit com la Marçal, segurament per autoocultació, però trobo que escriu tan o més bé que ella. Ja escrivia molt bé, llavors.\nQuè et va portar a rebutjar la major part d’Ira és trista passió i del llibre següent, Viatge perillós…?\nLa consciència de la poca preparació que teníem en aquell moment. Sobretot jo, que venia molt mancat de formació. Ho havia hagut de fer tot a trompicons. M’adonava que encara no havia llegit tal o tal altre clàssic. Tot i que, de fet, ja havia llegit força, en aquells primers temps de formació preuniversitària: L’Atlàntida, Canigó, i molts altres clàssics catalans. Però això encara no és formació. Em vaig adonar que havia estat molt atrevit. Bé, ja és bo, que la ingenuïtat del jove sigui atrevida i audaç, però quan no portes prou formació al darrere t’acabes penedint, moltes vegades, del que has fet. Potser ara, amb la perspectiva dels anys, salvaria més coses, d’aquests llibres, però no gaires més. Potser en faré algun volum. Com a provatures, ja estan bé.\nVas rebre crítiques dures, o vas arribar a la decisió per tu mateix?\nNo, les crítiques no van ser dures.\nPerò, per exemple, a «Antielegia inacabada» parles de l’opinió que Gabriel Ferrater et va donar del teu primer llibre.\nNo recordo si en Ferrater el vaig trobar primer a l’Escola Rosa Sensat, o a la universitat. L’Antoni Comas li va oferir de fer-nos dos cursos: un sobre la poesia de Carner i un altre sobre gramàtica generativa catalana. Les classes sobre Carner van ser una revelació, perquè em van ajudar a trobar-hi les gràcies que encara no havia sabut veure-hi. De fet, en aquella època Carner era vist més com un poeta lleuger per les generacions anteriors, que el valoraven menys que Riba o Espriu. I en Ferrater ens va fer veure totes les aportacions que havia fet i el valor que tenia. Pel que fa a Ira és trista passió, me’n va elogiar el joc verbal, i poca cosa més. Suposo que li devia agradar que no fos un continuador més d’aquella escola espriuana, combativa, i que tingués d’altres interessos. Però la cosa no va anar més enllà. No puc dir que m’ensenyés com millorar els meus poemes. De fet, pràcticament no m’ho va fer ningú. És una llàstima. M’ho he hagut de fer sempre sol, mirant com ho feien els grans, els clàssics. En canvi, quan veus que alguns poetes anglesos, potser ja formats i tot, tenien accés als mestres, i que els ajudaven en qüestions tècniques, penses «Caram, quina sort!». Malauradament, no és una pràctica habitual a Catalunya.\nMiquel Desclot a Fontclara (Baix Empordà)\nQuines raons et van portar a començar a escriure poesia per a infants?\nQuina va ser la teva implicació en els Llibres del Mall?\nExactament, va ser idea d’en Ramon Pinyol. I ens hi va involucrar a tots els joves que vam voler-ho. No hi havia diners, i el primer que vam buscar van ser llibres per publicar. Feia poc que havia conegut en Miquel Martí i Pol, cap al 1973. Estava escrivint La pell del violí, que ens agradava a tots. Va dir que ens el donaria per publicar. Ja feia un parell d’anys que també coneixia l’Agustí Bartra, i també ens va concedir un llibre. Ja teníem llibres per començar, i llavors calia trobar els diners. En Pinyol va trobar-los a través de l’Antoni Tàpies, que era un home de molt caràcter que tendia a controlar. Va dir que ens pagava les edicions, a condició que només fossin llibres de poetes joves. Tot i que en Pinyol deia que li havíem de fer cas, en Jaume Medina i jo no ens vèiem amb cor de dir a en Martí i Pol i a en Bartra que no podíem fer els llibres perquè en Tàpies no volia. De fet, ho trobàvem una baixada de pantalons: si parlàvem tant de llibertat, ens havíem de deixar trepitjar per algú només perquè tenia diners? A més, aquest criteri era totalment extraliterari, com si els poetes grans ja ho tinguessin tot fet. O sigui que vam dir a en Pinyol que continués per la seva banda, que ja buscaríem una altra manera de publicar els llibres que teníem emparaulats. I així va començar la col·lecció «Ausiàs March» de l’Editorial Vosgos.\nCom la vau muntar, aquesta col·lecció?\nDesesperadament, perquè no en sabíem res, del món editorial. No sabíem com trobar els diners, i no ens en vam sortir fins que no ens vam encomanar a uns activistes de Terrassa amb possibles, de la mà d’en Jaume Canyameres, que havíem conegut a través d’en Bartra. Gent molt conscienciada i inquieta.\nL’Editorial Vosgos era una entitat concreta?\nEra una editorial que ja exisitia, i la portava un nebot d’en Bartra. L’únic que va fer va ser deixar-nos el peu editorial per poder fer una col·lecció de poesia. El disseny i tota la resta va ser feina molt d’estar per casa, perquè no teníem cap experiència. Hauria anat millor que Llibres del Mall no hagués sofert aquella imposició, perquè en Pinyol sí que en tenia, d’experiència editorial. Tot i això, va acabar ensorrant Llibres del Mall, encara ningú sap ben bé com. Passava alguna cosa estranya, perquè l’editorial era bona i publicava coses molt interessants, tenia bons professionals, i molta gent va intentar ajudar-lo. És una història una mica trista.\nDes del punt de vista cultural, com vas viure el temps de la transició democràtica?\nAmb molta esperança, és clar. Semblava que s’havia d’arreglar el món! Després, amb el temps, m’he anat tornant força escèptic. Tot allò que esperàvem no va venir. Continuàvem sent els mateixos. Una de les majors decepcions va ser veure que una part d’aquesta generació que havíem redescobert els clàssics, en Foix, en Brossa, i que vam començar volent escriure de manera més treballada, va acabar seguint la moda de la poesia de l’experiència, la poesia de confessionari, segons l’afortunada expressió d’en Brossa. Una poesia insuportable. És una decepció que encara no he superat.\nI potser la vostra generació no va produir imitadors.\nNo, però no va acabar generant grans creadors, tampoc. En Ramon Pinyol es va desinflar i va plegar. En Bru de Sala, també. En Miquel de Palol va veure que es guanyava millor la vida fent novel·les i pràcticament va deixar de publicar versos. És una generació que va començar amb molta empenta i que després es va diluir.\nPotser a partir de la transició?\nDoncs, mira, sí. En Bru de Sala de seguida es va posar a remenar les cireres, enllà de la poesia, per exemple. Una decepció. Però la vida ja t’ho ensenya, això. T’ho has d’agafar sempre amb un pessic de sal.\nEn canvi, en Ferrater va generar, a finals dels setanta i durant els vuitanta, tota una colla d’imitadors de la superfície de la seva poesia. I encara és un model viu.\nSí, la poesia de l’experiència està molt emmirallada en la de Ferrater. Però en Ferrater en sabia molt, i aquests altres, no. Si he de dir la veritat, Ferrater no és el poeta que m’interessa més. Però llegir-lo és un plaer, per la seva qualitat. Ara, els imitadors han estat una pesta!\nPerò cal dir que hi ha hagut una hegemonia d’aquests imitadors, oi?\nSí, durant uns anys. Jo crec que ens ha fet molt de mal. No ell, sinó tota aquesta colla d’epígons.\nTambé ha estat una poesia que no ha tingut en compte la tradició, de cap manera. Amb un pretès cosmopolitisme, s’ha convertit en una marca blanca…\nSí, exacte. Això és exactament així. Crec que és molt important mamar de les pròpies fonts, perquè és això, la tradició. És evident que ara tenim la sort de poder mamar d’altres tradicions, cosa que Verdaguer, pràcticament, no va poder fer. A la seva època, l’accés a altres literatures era més limitat. Ara, en canvi, si vols llegir un poeta anglès que acaba de sortir, el demanes per internet i de seguida tens el llibre a casa! O l’hi trobes penjat! Aquesta facilitat és fantàstica, sempre que no oblidis l’arrel pròpia. Perquè la poesia es fa amb paraules, no amb idees. I les paraules, si han de ser emocionants, no poden ser com les que fem servir per anar a comprar el pa, per exemple. Han de ser elaborades, i en un sentit de tradició. Quan vull passar-m’ho bé llegint poesia, sempre torno a Guerau de Liost, a Carner, a Verdaguer, a Foix, a Riba, i a pocs més. Això no vol dir que d’altres poetes no et puguin aportar coses, però amb l’edat et tornes més selecte, més llepafils. Però suposo que és llei de vida. D’allò més natural.\n‘Cançons de la lluna al barret’ és el teu primer llibre de poemes seriós, segons el teu pròleg a ‘Juvenília’.\nMés que seriós, construït. Un llibre muntat, no un recull d’al·luvió. En aquest sentit és un llibre pensat, amb una coherència, una unitat estilística. Sí, és el meu primer llibre de poesia, doncs.\nEl retorn a la cançó, a la rima i a l’estrofa era un tema de debat, en els anys que vas escriure el llibre? Hi havia alguna mena de programa sobre aquest aspecte?\nNo, no. Bé, per a mi sí que ho va ser, una mena de programa. Però no va ser una cosa generacional. La colla de què et parlava, com que estàvem enlluernats per aquella poesia que havíem descobert, per aquells autors que ens havien amagat fins llavors, vam començar a escriure amb passió d’una manera que, al final, només enteníem nosaltres. Era tan abrupta, tan abstrusa, tan estranya, que no es podia compartir. Ja no ens importava, que ens entenguessin. Llavors anàvem a fer recitals, llegíem els poemes i resultava que no dèiem res a la gent. Això em va començar a fer ballar el cap. Sabia que havíem descobert un món, però també que no ens el podíem quedar per a nosaltres. Escrivíem per a la gent, això ho tenia molt clar. Així, el llibre de cançons va ser un intent premeditat de buscar una manera d’arribar a un públic més extens, a través d’un gènere que tingués una circulació diferent, i també una capacitat de comunicació diferent. Com que, en aquella època, la cançó encara estava ben viva, vaig pensar que escriure cançons podia ser una manera de fer poesia moderna, amb imatgeria i llengua actuals, però rica i, sobretot, accessible, sense fer simple neopopularisme. I, de fet, tot el llibre està musicat, per compositors diversos. O sigui que ha fet la funció que li demanava, que era fer arribar la poesia a un públic que havíem oblidat. Havíem arribat a un punt que fèiem el ridícul: escrivíem uns sonets perfectes, sí, però ja no sabíem on ens portava, aquell camí. Cal pensar que la paraula, al contrari que la música, està basada en la semàntica. No pots forçar les coses, ni oblidar que, en el teu text, algú espera trobar-hi un agafador. Així, vaig muntar Cançons de la lluna al barret pensant en la generació dels meus avis; la meva àvia valenciana, que era molt xerraire i sabia moltes històries i acudits de la seva terra, era analfabeta però, en canvi, tenia una cultura tradicional molt viva. Aquesta generació encara tenia cançons per a tot: per ballar, per treballar, per enamorar, per jugar, cançons de bressol… Llavors, premeditadament vaig organitzar el llibre com un itinerari vital.\nQuè has perseguit, durant aquests anys, amb la teva poesia?\nNo sé exactament què persegueixo. Sé que em fascinen les paraules, com a creació humana fonamental, i que necessito grapejar-les. Necessito l’emoció que poden desfermar. No crec en una emoció externa de la poesia, sinó en l’emoció estètica, que surt de les paraules mateixes. No m’agrada la poesia que confia en l’emoció de fora del text. No, l’emoció surt d’allà dins, de la combinació de paraules que has teixit. El que busco és remenar les paraules i fer-ne brollar l’espurna. Hi ha hagut èpoques que no he escrit, una mica decebut per les maneres de fer que s’han anat imposant. Aleshores he traduït molt. He traduït poesia perquè això em permet despertar aquella flama que he percebut en un altre autor. La paraula sempre m’ha fascinat, des de petit. Recordo que ja em fixava en com parlaven els companys de l’escola. Si algun deia una paraula que jo no sentia a casa, em cridava molt l’atenció. I a això hi ha anat aparellat el gust per la música, que també em ve de sempre. Perquè em fascina el so de la paraula, la seva sensualitat. En Pinyol tenia un coneixement de les paraules mecànic, que m’inquietava. Semblava que volia conèixer com més paraules estranyes, millor. Però no és això: a mi m’agrada que les paraules despertin la potencialitat que porten, que no es percep en l’ús diari que en fem, que és rutinari. Els grans autors són els que saben fer això, tant en prosa com en poesia. Pel que fa a la prosa, sóc un enamorat d’en Ruyra. Era una mena de mag. La manera com utilitza les paraules els dóna tota una nova vida. És un fet molt subtil, sobre el qual m’agradaria escriure algun dia. Aconsegueix que les coses més senzilles semblin importantíssimes.\nPer a què serveix, la poesia?\nDe servir, pràcticament no serveix per a res. No salva el món, no serveix per menjar, no soluciona les coses pràctiques. Però sí que té utilitat. A vegades, quan vaig a visitar els instituts, em pregunten què vull fer, amb la meva poesia. Jo els dic que m’agradaria que es pogués dir que he estat un poeta útil. O sigui que sí que hi crec, en la utilitat de la poesia. Però definir aquesta utilitat se’m fa difícil. Potser és arribar a la intimitat amb les paraules, que permet una comunicació que va molt més enllà del que ens permeten les paraules de cada dia. Als estudiants, els explico que la llengua que tenim en el diccionari és la que serveix per viure quotidianament. Però com que generalitza, no preveu les emocions personals. I les emocions sempre es produeixen en l’estat particular de la persona. Si vols comunicar-les, has de recórrer a una personalització de la llengua. I això és el llenguatge poètic. Així, és evident que la poesia serveix, i la prova d’això és que totes les cultures l’han desenvolupat. Els humans necessitem els llenguatges de l’emoció.\nHas tingut una relació intensa amb les altres arts, especialment amb la música i la pintura.\nSobretot, amb la música. La meva relació amb artistes plàstics ha estat molt menor, comparada amb l’altra. Però sí que tinc amics pintors, i escultors. A l’hora d’escriure sobre aspectes que m’interessen o que m’han demanat, m’he abocat molt més a la música. Perquè jo sóc sobretot d’orella, no d’ull. El meu sentit principal és l’orella.\nQuines forces comunes creus que governen la poesia i la música?\nEl fet mateix que van néixer juntes és prou significatiu. La primera manera que tenim per personalitzar les paraules (aquestes paraules del diccionari, que són universals) és posant-los música. Quan diem una paraula amb la nostra veu ja hi estem posant música. Hi posem el nostre timbre, el nostre to, la nostra manera d’enunciar-la. Aquesta mica de música ja l’està personalitzant. Però quan l’acabes de personalitzar és quan afines més, quan hi poses melodia i efectes especials, perquè el que diguis tingui un resultat emocional diferent. De fet, amb la música, l’entonació, amb què dius les paraules, en pots modificar el significat. El pots canviar de dalt a baix. Així, la primera eina que tenim, la més antiga, és la música. Per això el primer gènere que neix és el poètic, perquè no cal saber escriure. Només cal saber cantar, o declamar. Posar-hi so, al capdavall. Música i poesia neixen juntes, i per això en tots dos casos parlem de ritme i de mètrica. M’hauria agradat molt, ser músic. Em vaig començar a aficionar a la música quan van aparèixer els primers LP, que el meu pare portava a casa: Txaikovski, Beethoven, Mozart… i jo m’hi vaig enganxar com una llagasta! Amb tretze anys, ja parlava sobre simfonies de Beethoven amb els mestres de l’escola del Clot. Als disset anys era un fanàtic de Béla Bartók. En aquella època, encara sonava a revolucionari. I Schönberg, que em va agradar de seguida. Stravinsky em fascinava. Aquests em van arrossegar i vaig començar a escoltar de tot: música de totes les èpoques, moltes tradicions musicals: de l’Índia, del Japó, de la Xina, de l’Iran… m’agrada remenar-ho, tot això. I la tradició culta occidental, que l’he escoltada tota, d’una manera gairebé obsessiva.\nCom va anar la teva decisió de deixar la docència universitària i començar la carrera d’escriptor professional?\nM’acostava al quaranta anys. I es veu que a aquesta edat hem de fer una crisi. Suposo que va ser això. Al 1991 ja vaig demanar un permís de la universitat, sense sou. Ni faria classes, ni cobraria. O sigui que em vaig llançar al buit. I per què? Perquè m’adonava que seguir la carrera acadèmica i la d’escriptor alhora m’estava ofegant. Ja no tenia les mateixes forces de quan era jove, i vaig pensar que la vida només era una, que calia triar entre una cosa o l’altra. I tenia claríssim quina era la meva. Em vaig dedicar a l’ensenyament per servei, perquè el país ho demanava. Simplement per això. Però cal afegir-hi que no trobo disgust a ensenyar, a compartir allò que m’agrada. Quan m’han demanat conferències, les he fet de molt bon grat, sobretot quan hi he trobat gent ben disposada. De la universitat, el que enyoro més són els estudiants, molt més que no pas els col·legues. Enyoro la vitalitat de la joventut, que et retroalimenta. En definitiva, no volia que la feina, només perquè em donava de menjar, acabés ofegant el que de debò m’interessava i sabia fer. I per això vaig dir prou.\nLa vella aspiració de Carner, la de la professionalització de l’intel·lectual, s’ha acomplert en tu?\nHome, des de llavors he viscut de les meves lletres. Ara mateix, amb prou feines, com et pots imaginar. Quan vaig prendre la decisió ja no tenia deutes. Havia acabat de pagar aquesta casa, i ja estava tranquil en aquest aspecte. I al capdavall m’he pogut mantenir i pujar dues criatures només amb la feina intel·lectual. Això vol dir tenir diversos fronts oberts: m’han donat feina els músics, la gent del teatre, el món editorial, la literatura infantil, les escoles. Això m’ha permès de no haver d’anar a buscar feina. Quan no em cridava l’un, em cridava l’altre. Ara la situació s’ha posat fatal, és clar, i m’arriba molt poca feina. L’he d’anar a buscar, en les condicions que siguin. A casa em diuen que per què no torno a la universitat, però allà no m’esperen amb els braços oberts, naturalment. Si s’estan traient de sobre tots els professors associats! A més, no em ve de gust haver-me de reciclar a les modes metodològiques que toquin ara. És un món de taurons, l’acadèmic, i en aquest sentit no l’enyoro gens. Em faria molta mandra.\nQuina importància ha tingut la Teia Sabater en la teva vida d’escriptor?\nBàsicament, que m’ha fet costat. No s’ha dedicat mai a escriure, però em llegeix, i d’ençà que és bibliotecària m’ha buscat i trobat molts dels llibres que he necessitat. I sempre m’ha fet costat a l’hora de resoldre problemes domèstics diaris. Com que ella em fa el favor d’ocupar-se de la intendència bàsica, jo em puc dedicar més intensament a la meva feina. Però, de fet, no hi ha hagut una complicitat intel·lectual que afecti la meva evolució com a escriptor. Quan ens vam conèixer, érem dues persones d’entorns diferents. Hi havia punts de contacte, és clar, perquè ella es dedicava al teatre, a Vic. Ens vam conèixer per aquest motiu. Però després ho va abandonar per venir a viure a Castellar, a fer de mestra. I després va anar a parar a la biblioteca. O sigui, que no va ser el contacte de dos mons intel·lectuals que es trobessin, sinó el de dues persones que s’atreien i s’estimaven. La seva aportació més important a la meva feina d’escriptor, doncs, ha estat la companyia, l’afecte i les múltiples ajudes de cada dia, cosa que no és pas cap bagatel·la.\nNo ha estat una musa?\nHome, és clar. Però això és un altre tema. A la meva obra hi apareix molt sovint. Sobretot en poemes. Allò que et fa escriure és el que veus, el que vius, els que tens a la vora, aquells que estimes i t’estimen. La Teia apareix a molts llibres, a vegades amb el nom i tot, com la Sabatera de Sant Pere de Torelló. És clar, ha format part essencial de la meva vida durant trenta-cinc anys. Hem aixecat junts una família. No són bromes.\nEns pot explicar com va començar l’aventura de la revista Artilletres? Com vas conèixer en Josep Ramon Recordà?\nEn Recordà, el vaig conèixer de seguida que vam arribar a Castellar. Ell tenia aficions lectores i literàries, tot i que encara estava començant, en aquell temps de primers estudis. Però ja tenia molta inquietud. Em va venir a veure ben aviat, i em va demanar de col·laborar a la revista que projectava. De seguida m’hi vaig avenir, i em sembla que només hi ha un número on no hi hagi cap text meu. Sempre el vaig ajudar a tirar endavant, com a col·laborador literari.\nHi havia un consell de redacció?\nNo, era només ell, de fet. Per això, quan ell se n’ha cansat, s’ha acabat. És una llàstima. Potser ha estat una empresa massa personal per sobreviure al fundador, però té molt de mèrit, tots els anys que ha durat la revista. La llàstima és que ningú s’hagi apuntat a seguir-la. Tenia subscriptors fora del poble i tot. Quan jo enviava les separates fora de Castellar, la gent es quedava molt parada que en aquell poble es fes allò.\nCom definiries la vida cultural de Castellar del Vallès?\nNo és que n’hi hagi menys, ara, però s’han anat morint vaques sagrades de la vida cultural castellarenca, sobretot pintors de prestigi. Al mateix temps, però, gent com l’Anton Carbonell i altres professors dels instituts han format literàriament molts castellarencs. O sigui que no es pot dir que hagi disminuït la vida cultural. És diferent, però no n’hi ha pas menys. Ara, potser sí que caldria coordinar-la una mica més. Perquè hi ha molta gent interessant, i molta gent que sap fer coses. Però com que Castellar no els dóna palestra, la gent no els coneix. Jo sempre he treballat molt més per a Barcelona que no pas per a Castellar, tot i que val a dir que això respon a una qüestió econòmica, és clar. Encara falta una ment guia que ho posi tot en solfa, o que sàpiga ajuntar forces i fer-les visibles.\nCom valores la divulgació que es fa actualment de la poesia?\nNo m’agraden els festivals de poesia, per exemple. Els trobo una flor de les que no fan estiu. Hauria de ser una feina més continuada, més de formiga. Això la faria menys brillant, és clar. És molt bonic, sortir a l’escenari, fer una performance i que t’aplaudeixin, però després hi ha gent que no vol dedicar-se a una feina més pacient i elaborada. És menys vistós, però és el que ens caldria!\nPel que fa a la divulgació, la meva experiència ha estat sobretot en escoles i instituts, a través de la Institució de les Lletres Catalanes. És clar que hi deixes un rastre, però la sensació que te n’emportes és molt ambigua. Hi ha mestres que ho treballen molt, perquè ho senten, i en aquests casos és segur que hi deixes petjada, amb la teva visita. És una feina que caldria fer molt més per la base, i no pas com a cosa vistosa, des de dalt. Per exemple, una antologia com Poesies amb suc es va vendre com el pa calent, perquè els mestres necessitaven de feia anys un recull de poesia infantil. Així doncs, com és que tota aquesta gent que fa divulgació no l’havia fet fins llavors? Això és el que trobo a faltar. Algú que pensi en allò que exactament ens fa falta.\nEstem perdent una mica el temps? Pensem massa en grans idees com Catalunya o independència, i menystenim el dia a dia?\nPotser sí. Però, és clar, una cosa no treu l’altra! Hauríem de poder veure les dues coses. És evident que hem d’anar cap a la independència, perquè el que tenim no s’aguanta per enlloc. Però si pensem coses com «ara farem un estat» no hem d’oblidar que cal començar per sota: cal tenir gent preparada; sense anar més lluny, el nivell de competència lingüística està per terra. Com pujarà, la mainada? La primera feina a fer és aquesta, la de base. I amb la poesia, igual. Cal que els nens se la trobin a l’escola, un fet que abans era d’allò més normal. Els mestres se sabien poemes de memòria, i moltes vegades començaven la classe de ciències o de matemàtiques recitant-ne un. Ara és impensable. Cal picar molta pedra, en aquest sentit.\nLa gent aprecia la poesia, molt més del que puguem pensar. Vénen als recitals a escoltar-la, i se’n van engrescats. Hem inventat la poesia perquè la necessitàvem. La gent continua trobant aquesta utilitat de què et parlava. En canvi, un sol festival, amb deu poetes, tots de cop, no fa cap servei. Es fa només de cara a la galeria.\nQuè estàs preparant? En què treballes, actualment?\nPel que fa a obra meva, estic escrivint un llibre de limericks satírics. Em faig passar la mala llet escrivint sobre personatges de la vida pública. És una petita venjança de la vida diària. Ara en tinc una cinquantena, no gaires. Alguns d’aquests, menys satírics, tenen temes literaris: Llull, March, Maragall, Verdaguer, Ruyra, Carner… Em diverteixo.\nPel que fa a la poesia lírica, estic fent créixer un llibre espars que contindrà molts dels textos que apareixen a Fantasies, variacions i fuga. Aquest volum d’El Bordiol va ser fet expressament a requeriment de l’editor, en Jordi Sarrate. No tenia cap llibre breu en aquell moment, i vaig recollir tot de textos que tenien en comú que eren cantables, i també d’altres que eren respostes a la tradició, als autors que m’han fet. Aquesta s’ha convertit en una línia bàsica, una mica per subratllar que tots som fills d’una tradició, o d’unes tradicions. És a dir, que no sortim del no-res. Hi ha una voluntat molt clara de marcar les filiacions. Aquest nou llibre, que serà més extens, contindrà també textos més meus, més íntims. No sé quan l’acabaré, ni quan sortirà. Tampoc tinc cap pressa, perquè tinc la sensació que allò que en diem el mercat no ho espera, no ho necessita. De fet, ara, un llibre de poesia és una nosa, per a un editor.\nMiquel Desclot dedicant un llibre\nAturem la gravadora i fem algunes fotos. En Miquel dedica un dels seus llibres als companys de Quadern, i fem un volt pel seu jardí. Ens mengem unes quantes prunes de la prunera que hi té i, després de xerrar una bona estona de música i de fer safareig poètic, ens acomiadem del poeta i agafem un altre cop la carretera cap a casa, tot cavil·lant sobre l’homenatge que preparem a Castellar per celebrar els seixanta anys d’un dels escriptors més enfeinats que hem tingut a casa. També dels més discrets.\nBlog d’Òscar Rocabert: Crits escrits\nJeroni el 26 setembre 2012 a les 18:47 ha dit:\nM’ha agradat conèixer algunes coses del Miquel Desclot. Gràcies Òscar!\nRetroenllaç: Miquel Desclot, sobre poesia infantil | Darabuc.cat · literatura per a infants i joves


Xina NRC rubbering Fabricants i Proveïdors de recobriment | Hongyuan\nEl producte és modificat revestiment impermeable bitumen feta de betum modificades amb cautxú i additius especials a través de procés especial. Es pot aplicar amb altres membranes impermeables per formar la capa impermeable de material compost. Quan s'utilitza com una capa a prova d'aigua independent, la seva superfície estarà protegit per la capa d'aïllament. Model del producte i l'especificació (que varia dels mètodes de construcció): tipus de polvorització, el tipus de pintura, rejuntat i el tipus de segellat\n● Auto-reparació: el material no es separarà durant la construcció, que pot formar la capa impermeable estable i sense fissures. Capa impermeable danyat en construcció i funcionament serà auto-reparat per evitar que l'aigua s'infiltri dins de la capa impermeable, i per mantenir la continuïtat de la capa impermeable. ● Adherència: material resistent a l'aigua es pot adherir amb capa de base fins i tot en aigua per assegurar un bon efecte impermeable quan es produeix la deformació estructural. ● resistència Lixiviació: el material resistent a l'aigua no es filtrarà per la raó de descàrrega d'aigua subterrània després de la construcció.\n● Resistència química: àcid excel·lent, rendiment resistent als àlcalis, i la sal;\n● Fàcil construcció: baixos requisits sobre la capa de base i lliure de tractament especial per escurçar el període de construcció, i la construcció a baixa temperatura es permet;\n● Fàcil manteniment i gestió\nno hi ha matèries volàtils ● Elevat contingut de sòlids, i;\n● Mai solidificar, no tòxic, inodor, i lliure de contaminació;\n● El producte pot conservar-se en un recipient segellat durant un llarg període, sense afectar el seu rendiment.\nÀmbit d'aplicació recobriment no solidify betum cautxú NRC es pot aplicar com a tractament impermeable per a edificis de nova construcció, o per reparar capa impermeable danyat. És aplicable a la impermeabilització de llocs comuns, així com les articulacions de deformació i altres posicions especials. En comparació amb altres materials resistents a l'aigua, té avantatges úniques al tractament impermeable per posicions especials.\n● El producte pot ser usat per formar la capa resistent a l'aigua, o d'adherir membranes impermeables com cola resistent a l'aigua, per tal de formar la capa impermeable de material compost. ● Té bona efecte adhesiu amb tot tipus de membranes impermeables (incloent la membrana de cautxú EPDM, polietilè de fibra de polipropilè de la membrana a prova d'aigua), que pot formar la capa impermeable de material compost. ● L'adhesió amb la capa de base per formar la pell com a capa impermeable per evitar la canalització d'aigua;\n● requisits baix en humitat capa de base, i la construcció poden implementar aviat quan l'aigua a la capa de base es neteja, per tal d'escurçar el període de construcció;\n● procés diversificat i construcció convenient: el producte pot ser pintat o ruixat en la construcció.\n● excepcional constructability baixa temperatura: construcció de polvorització pot realitzar-se en condicions de baixa temperatura.\n● alta adaptabilitat a la deformació estructural: el material té extensibilitat excel·lent i l'adherència per adaptar-se perfectament a la deformació estructural, i per evitar danys capa impermeable causada per la deformació estructural. Quan es forma la capa impermeable de material compost amb membranes, revestiment no solidify betum cautxú NRC pot absorbir tota la tensió de deformació per assegurar integritat a llarg termini de la capa impermeable de material compost.\nConstrucció composta amb membrana (esprai)\nL'escalfament de la NRC per no solidificar Rubber Bitumen Coating\nLa polvorització de la NRC per no solidificar goma betum de la capa\nmembrana de pavimentació\nÍndex de Rendiment tècnic\nEstàndard executiu: no es solidifiqui goma Betum (NRC) Revestiment (Q / 0783WHY003-2012)\nContingut de sòlids% ≥\n100% de fallada cohesiu\nExtensibilitat / mm ≥\n-20 ° C, sense fissura\n-25 ° C, sense fissura\nResistència tèrmica / ºC\nSense lliscament, que flueix o deixar caure\nEnvelliment tèrmic 70 ° C × 168h\n-15 ° C, sense fissura\nCanvi de massa /%\nresistència a la sal\nFluència sota Tearing Estat / N / mm\nAnti-canalització Rendiment / 0,6 MPa\nAnterior: revestiment impermeable doble component\nPròxim: Alta recobriment comensal impermeabilització gruix acrílic elàstic\nRecobriment acrílic a prova d'aigua\nBetum revestiment impermeable Basat\nExposat capa impermeable d'acrílic\nflexible Ciment polimèric capa impermeable\nJS revestiment impermeable\nde dos components poliuretà la capa impermeable\npoliuretà la capa per al formigó , Recobriment acrílic a prova d'aigua , d'una sola capa de teulada de membrana , flexible Ciment polimèric capa impermeable , TPO Membrana impermeable, Aigua Base de poliuretà la capa impermeable ,\nd'una sola capa de teulada de membrana , poliuretà la capa per al formigó , TPO Membrana impermeable, Aigua Base de poliuretà la capa impermeable , Recobriment acrílic a prova d'aigua , flexible Ciment polimèric capa impermeable ,