Sa Nostra ultima un acord oficial amb les principals caixes d'estalvi alemanyes\n25 setembre 2020 06:19\nAmbdues parts se citaren dilluns a Palma per signar la cooperació el setembre\nJoan Marí | 30 agost 2000\nEls màxims dirigents de la Caixa de Balears, Sa Nostra, matingueren dilluns a Palma un encontre amb els representants del G-25, grup que aplega les vint-i-cinc caixes d'estalvis més importants d'Alemanya, per ultimar una «fórmula de cooperació oficial», segons fonts de l'entitat financera illenca. Concretament, es tractaria de crear plataformes de serveis mútues a partir d'una fórmula que amb tota probabilitat quedarà signada a finals del proper mes de setembre.\nLa reunió de dilluns, en què Sa Nostra era representada al més alt nivell pel president, Miquel Capellà, i pel director general, Pere Batle, no era la primera que mantenien les esmentades companyies creditícies, que cerquen des de fa mesos una «concordança d'interessos comuns en cooperació internacional», segons declararen ahir les citades fonts.\nEn el mes que resta per a l'hipotètic acord oficial, s'han d'aclarir les plataformes de serveis mútues que poden afegir de manera conjunta Sa Nostra i les entitats que formen el G-25, que mantenen un model estructural i jurídic «molt similar» al model de caixa a l'Estat espanyol. Capellà ha declarat a aquest diari que l'establiment de formes de col·laboració "«fórmules latents», assegura" és una «línia d'identificació del terreny» que Sa Nostra «ha de tractar de manera urgent». El president de l'entitat relaciona aquesta política tendent «cap a un espai econòmic obert» amb el principi de «solidaritat», un dels valors fundacionals de Sa Nostra.\n«Contemplarem com a propi l'espai geogràfic de les Illes Balears i Pitiüses, espai físic limitat, i amb aquesta visió, sense prendre les referències», actuarà de manera totalment oberta. Aquesta és una de les frases que Capellà pronuncià el passat 23 d'agost en la taula redona tinguda a Prada de Conflent en el marc de la Universitat Catalana d'Estiu i titulada Les caixes d'estalvi, de l'esperit fundacional a avui. En aquella ocasió, Capellà compartí taula amb el president de Caixa de Catalunya, Antoni Serra Ramoneda. Ambdós presidents informaren que sengles entitats estudien la viabilitat d'una «convergència tecnològica» entre Sa Nostra i la plataforma tecnològica participada al 50% per Caixa de Catalunya i la companyia Arthur Andersen Consulting.


Temps - Wikisofia\nRubens: Saturn devorant al seu fill\nLa reflexió sobre el temps constitueix un dels fils conductors de la història de la filosofia, i al llarg d'aquesta història el seu propi significat ha sofert nombroses variacions, generalment relacionades amb les esdevingudes en les cosmovisions que s'han succeït al llarg de la història del pensament. La determinació de la naturalesa del temps (el seu estatus ontològic, les seves propietats, la seva relació amb l'espai, la seva cognoscibilitat, etc.), és, sens dubte, un dels nuclis centrals de tot el pensament filosòfic, i fins i tot es pot afirmar que tota l'ontologia clàssica ha estat, en la seva pròpia essència, una filosofia del temps. D'altra banda, en la mesura en què la reflexió sobre el temps és també un dels elements fonamentals de la ciència, la concepció que es tingui d'ell apareix com un dels nexes bàsics d'unió entre el pensament filosòfic i el científic.\nÉs fàcil entendre, per tant, que es fa impossible proporcionar una definició que unifiqui tal successió de significats, de manera que el que procedeix és una consideració de tipus històric.\n1 El temps en la filosofia antiga\n2 El cristianisme i el temps\n3 El temps i la revolució científica\n4 El temps en Kant i en l'idealisme\n5 El temps en la filosofia del segle XX\nEn la història de la filosofia veiem aparèixer ja la reflexió sobre la naturalesa del temps en els seus mateixos inicis entre els presocràtics. La filosofia presocràtica pot seguir-se com un procés de consolidació de l'enfrontament entre naturalesa i llenguatge, entre el que les coses són per si mateixes i el que les coses són en la mesura que dites en un llenguatge que presenta problemes a causa de la seva convencionalitat. Si es té en compte que allò que es problematitza, la naturalesa (φύσις, physis), no té un caràcter estable sinó que és vist com alguna cosa en constant canvi, es pot entendre que el temps es presenta sempre com alguna cosa lligada a aquest esdevenir dels esdeveniments, i que el llenguatge el que pretén és arribar a esmentar-lo en el seu constant canvi. Els textos més representatius d'aquesta concepció són segurament els d'Heràclit, quan empra en ells, entre altres, aquesta denominació per al seu principi de l'esdevenir de totes les coses (veg. textos ). Però ja el primer text filosòfic conservat d'Anaximandre (veg. text) relaciona la pregunta per la totalitat de l'existent amb el temps, que és el que –segons aquest fragment–, imposa l'ordre, és a dir, el que permet que existeixi el cosmos. D'aquesta manera, ja des dels inicis de la filosofia, la pregunta pel sentit del món i de l'ésser remet al temps. També podem incloure a Parmènides en aquest ús presocràtic del temps, ja que l'eternitat del seu ser no es concep com un esdevenir infinit, sinó precisament com l'absència de tot esdevenir, l'absència, en definitiva, de temps.\nParmènides, en declarar que «el ser no va ser ni serà, sinó que és, alhora, un, continu i sencer», formula la primera noció d'eternitat (veg. text), mentre que un altre eleata, Melissos de Samos, en declarar que el ser sempre és, sempre va ser i sempre serà, formula la noció de sempiternitat. En qualsevol cas, el problema del ser es planteja conjuntament amb la qüestió del temps, la qual cosa no és aliena a l'ús de la noció de substància (ousía), entesa com a presència. Aquest plantejament que vincula l'ésser al temps i, especialment, a la presència, reapareix en Plató.\nPer a Plató el temps és una imatge mòbil de l'eternitat, imita l'eternitat i es desenvolupa en cercle (concepció cíclica del temps) segons el nombre. Considera que el temps neix amb el cel, i el moviment dels astres mesura el temps. Així, allò que és, és una participació en l'Ésser segons el temps (veg. text). En la mesura en què el coneixement veritable ens permet conèixer les Idees immutables i eternes, la paraula que les designa és una representació de l'eternitat en el temps. La concepció platònica, doncs, fa dependre no només el món físic del món de les idees, sinó que, coherentment amb això, fa dependre el temps de l'eternitat. En relegar Plató el temps de l'esdevenir de les coses al menyspreat pla del sensible, del no plenament real, i en afirmar el caràcter etern del món ideal, amb freqüència se'l situa, referent a això, en línia de continuïtat amb Parmènides. Però no ha d'oblidar-se el caràcter fonamental del pas donat per Plató en textos com el Timeu: el temps de l'esdevenir del sensible ve a ser alguna cosa així com el desplegament de l'eternitat que caracteritza al món de les idees. L'eternitat deixa de ser la mera negació de la temporalitat per a convertir-se en el seu fonament: des del punt de vista del món immutable de les idees, l'eternitat constitueix un temps ja donat íntegrament, el desenvolupament del qual dóna lloc a l'aparença sensible del temps.\nAristòtil, en sintonia amb la globalitat del seu programa filosòfic, suprimeix la distinció entre la realitat i l'aparença del temps: no té sentit explicar la physis a través d'alguna cosa que està més enllà d'ella. Per aquest motiu l'eternitat de la qual parla Plató passi a correspondre's amb el succeir del temps susceptible de percepció. Ara bé, el que dóna lloc a la percepció del temps és el moviment, de manera que el temps no pot concebre's sinó com alguna cosa consubstancial al mateix (veg. textos ). D'aquesta manera, Aristòtil escomet l'anàlisi del temps amb moltes precaucions, i declara que és un tema fart difícil.\nPer a abordar la qüestió del temps, la seva naturalesa i estructura, Aristòtil el vincula al moviment, però el separa d'aquest, ja que un moviment pot ser ràpid o lent, mentre que això no té sentit dir-ho del temps, ja que la rapidesa o la lentitud ho són respecte d'aquest. El temps, diu, és una cosa que pertany al moviment, és el nombre del moviment segons l'anterior-posterior.\nEl temps no és, doncs, un moviment, però no existiria sense ell, ja que solament existeix quan el moviment comporta un nombre. Ara bé, el problema és si existiria el temps sense l'ànima, ja que, si no existeix res que verifiqui l'operació de numerar, res hi hauria susceptible de ser numerat i, per tant, tampoc hi hauria nombre ni temps. D'aquesta manera, no pot haver-hi temps sense l'ànima. De fet, no només la posició aristotèlica deixa molts interrogants sense contestar, sinó que, de vegades, Aristòtil eludeix realment enfrontar-se a ells. Així, per exemple, es pregunta si el temps ha de col·locar-se entre els éssers o entre els no-éssers, i la seva resposta és ambigua; de vegades ho considera com una categoria, però de vegades ho considera com un postpredicament; declara que és el nombre del moviment, però no depèn només d'aquest, sinó que depèn també d'una ànima que numeri, etc. Conscient de la dificultat de l'estudi del temps Aristòtil mateix planteja algunes de les principals apories que aquesta noció engendra. Així, per exemple, estudia la noció d'instant, al que declara, respecte del temps, anàleg al punt respecte de l'espai, és a dir, el temps no es compon d'instants, de la mateixa manera que una línia no es compon de punts, però tots dos conceptes expressen una noció de límit (veg. text), en el qual s'anul·len les característiques pròpies del temps i de l'espai (un instant no dura, com un punt no té extensió). Tots dos, instant i punt, són, alhora, unió i separació. Aquesta analogia entre l'instant i el punt, així com la concepció del temps en funció del moviment, ens revela l'íntima connexió entre el temps i l'espai. D'altra banda, igual que l'estructura de l'espai (coexistència), l'estructura del temps (successió) és considerada contínua per Aristòtil. De la mateixa manera, ho concep com a infinit (no en acte, sinó en potència) (veg. text). També planteja els problemes de les relacions entre el passat (que ja no és), el futur (que encara no és) i el present que, en la mesura en què contínuament està fluint i no pot detenir-se en un instant que posseeixi una duració, tampoc és pròpiament. Així, la qüestió del temps ens remet a les paradoxes de l'u i el múltiple, i de la identitat i la diferència.\nAmb l'aristotelisme neix una nova concepció del temps, perquè passa de ser considerat un efecte dels esdeveniments (són aquests els que el delimiten) a ser el marc infinit prèviament atès que els conté i que podem considerar, per tant, que forma part de l'explicació que a priori pot donar-se de la physis, del moviment. En definitiva, Aristòtil acaba per concebre el temps com el moviment total i infinit, etern, com a marc en el qual els esdeveniments particulars, finits, passen a poder ser concebuts com a parts.\nAquesta concepció aristotèlica és la que està a la base de les dues grans formes d'interpretar el temps:\n1) una ho enfoca des d'una perspectiva física (el temps com a mesura del moviment) i l'altra,\n2) des d'una perspectiva psicològica (no hi hauria temps sense una ànima que mesurés o, cosa que és el mateix, no hi hauria pròpiament temps sense consciència).\nPer part seva, els estoics van insistir en el caràcter cíclic del temps a partir de la seva concepció del gran any còsmic que culmina en l'ecpírosi, per a tornar a recomençar indefinidament en un Gran Any.\nAmb la consolidació del cristianisme, la noció de temps experimenta un important canvi, ja que aquesta religió nega la possibilitat d'un temps cíclic. La passió, mort i resurrecció de Jesucrist són fets únics, irrepetibles, i donen un sentit a l'existència humana. D'aquesta manera el temps apareix com fonamentalment lineal i orientat cap al futur, i el sentit de tota la història apareix com un desplegament en el temps, que té el seu origen en la creació ex nihilo i que culminarà en el judici final, que és el final dels temps. La concepció cristiana del temps, en la mesura en què està vinculada a la noció de la Creació i de la vinguda del Messies, és fortament deutora de la concepció jueva, però, al seu torn, en la mesura en què el pensament cristià es va edificar sobre la filosofia grega, expressa aquesta tensió entre ambdues concepcions del temps. Especialment, es vincula a la concepció platònica interpretada religiosament a través del neoplatonisme, doncs el temps dels homes (el de la història), depèn de l'eternitat divina. Tota la història de la humanitat no és més que el camí cap a la segona vinguda de Crist, i està jalonada per diverses etapes o edats del món. En línies generals, doncs, pot considerar-se que la concepció cristiana del temps és resultat d'una peculiar síntesi entre la concepció jueva, la platònica i l'aristotèlica. En efecte, sembla mantenir-se la concepció d'una eternitat constituent del marc en el qual tenen cabuda els esdeveniments de límits definibles en el temps, però sense que això impedeixi que aquesta eternitat sigui novament apartada del món sensible per a constituir un àmbit transcendent. Tindrem, per tant, el temps del món terrè, creat, d'una banda, i el temps de Déu, l'eternitat, per un altre. Arribar a concebre aquesta eternitat és qüestió de fe.\nSant Agustí, per exemple, dirà que pot trobar la presència de Déu en l'ànima i que, per tant, el temps infinit pot arribar a captar-se pel raonament, encara que en última instància és la il·luminació el que revela el món transcendent. El plantejament agustinià se separa de la reflexió física del temps per a centrar-se en el seu aspecte psicològic i moral. Després d'assenyalar que la noció d'un temps «abans» de la Creació no té sentit, ja que sense la Creació no pot haver-hi cap «abans» –és a dir, després de tornar a insistir que el temps només pot sorgir juntament amb el cosmos–, planteja la qüestió des d'una perspectiva moral (veg. text).\nPer a ell un temps cíclic és sinònim de desesperació, solament un model lineal i progressiu del temps pot fonamentar l'esperança, ja que tant aquesta com la fe es remeten a un futur, i aquest no existiria si els temps passats i esdevenidors fossin meres etapes d'un cicle. Aborda de nou l'aporètica d'un temps que és un va ser que ja no és, un ara que no és, i un serà que encara no és, la qual cosa el posa en contacte amb el plantejament aristotèlic. Però, segons Sant Agustí, aquesta aporètica desapareix quan en lloc de voler entendre el temps com alguna cosa externa, el situem en l'ànima. Llavors el temps és una distentio - intentio animi. Present, passat i futur estan en l'ànima com a visió o atenció, memòria i expectació o espera. El temps és una distentio animi en el passat, el present i el futur, i una intentio cap a l'eternitat, que és entesa com una presència simultània, completament heterogènia al temps (veg. text: Què és, doncs, el temps?). El temps no és, doncs, el moviment de cap cos, sinó que es concep estrictament de forma psicològica. El passat existeix ara com a imatge present de fets ja esdevinguts, i el futur existeix com a anticipació de fets que vindran. Així, solament existeix un temps present, que és temps present de coses passades, temps present del present, i temps present de coses futures. El temps mateix solament existeix com una tendència al no-res, és a dir, com alguna cosa que passa: és la vida mateixa de l'ànima. (Veg. text de Carlo Rovelli).\nCap també destacar el que podem identificar com un peculiar aprofitament que realitza el cristianisme d'un tema típicament aristotèlic. Hem dit, en efecte, que per al filòsof grec el temps quedava essencialment lligat al moviment. Com és sabut, a aquest, al seu torn, li és essencial la persecució d'un fi. Sembla, doncs, bastant clar que aquesta explicació resulta de molt fàcil adaptació al que mai deixa de ser una concepció escatològica del temps per part del cristianisme.\nLa concepció intimista i psicològica del temps de Sant Agustí, semblant en molts aspectes a la de Plotí (veg. text 1 i text 2 ), consolida una de les dues tendències que sorgeixen a partir de l'anàlisi aristotèlica: la de l'anàlisi psicològica del temps, relegant a un segon pla l'anàlisi física. Durant l'edat mitjana es van repetir les concepcions anteriors, fins que, amb la invenció i difusió del rellotge mecànic, especialment al segle XIV, es va anar estenent una noció cada vegada més laica del temps. Inicialment l'ús del rellotge mecànic va ser condemnat per molts teòlegs, els qui veien en tal artefacte una màquina infernal que usurpava un dret diví: la mesura del temps. D'aquesta manera es va començar a oposar un temps eclesiàstic (marcat per les festes religioses i les «hores» dels resos), al temps dels mercaders (jornada laboral mesura pels rellotges). No obstant això, la cronologia generalment acceptada seguia basant-se en la Bíblia, de manera que encara al segle XVII el bisbe Ussher va fixar, sobre la base de les dades bíbliques, la data de la creació l'any 4004 aC\nAmb la revolució científica, especialment a partir de Galileu, la noció de temps canvia dràsticament. Apareix la noció d'un temps abstracte, concebut com un paràmetre o una variable física que val per a tot moviment, i no només per a l'uniforme, com l'havia considerat Aristòtil. Galileu, en estudiar el problema de la velocitat instantània d'un cos en moviment, dóna un nou impuls en la comprensió de la noció de temps, alhora que suscita els problemes que donaran lloc a l'aparició del càlcul infinitesimal. Llavors es comença a desenvolupar l'altre camí d'investigació que el mateix Aristòtil havia apuntat.\nTemps, espai i matèria seran els tres grans conceptes de la física moderna clàssica, és a dir, del mecanicisme. Així, desvinculat de la seva relació amb l'ànima, l'anàlisi del temps es va enfocar des de la perspectiva física. No obstant això, es podia entendre de dues maneres diferents: com una realitat absoluta o com una relació.\nAquestes dues maneres d'enfocar el temps van enfrontar a Newton, que defensava un temps absolut (i el considerava com a sensorium Dei, i com una espècie de continent buit), i a Leibniz, qui ho considerava com una relació (l'ordre universal dels canvis, l'ordre de successions). Amb Newton, el temps perd definitivament el seu caràcter transcendent i esdevé novament una realitat, però que posseeix ara entitat per si mateixa i no manté ja, per tant, la seva essencial solidaritat amb el moviment ni amb un fi, la qual cosa, d'altra banda, no deixa de ser la conseqüència de la culminació del pas d'una visió teleològica de l'esdevenir a una mecanicista. La seva formulació més clara es troba en els Principis matemàtics de filosofia natural «El temps absolut, veritable i matemàtic, en si i per la seva naturalesa, flueix igualment sense relació amb res extern [...] L'espai absolut, per la seva naturalesa, i sense relació amb res extern, roman sempre semblant i immòbil». El temps i l'espai, per tant, no són –segons Newton–, un pur accident dels cossos sinó independents d'ells, que estan i es mouen en el seu si. D'aquesta manera va quedar definit per a la dinàmica un únic sistema de referència per al repòs i el moviment però que no està constituït per un cos o conjunt de cossos de manera que els moviments són relatius, però l'espai i el temps no.\nContra aquesta concepció radicalment realista del temps, Leibniz pretén recuperar un temps inseparable de les coses en concebre'l senzillament com a relació entre coses no simultànies; com a ordenació, podríem dir, entre les mateixes segons relacions d'«abans» i «després». Aquesta polèmica va quedar reflectida en la correspondència entre Leibniz i Clarke, que actuava com a portaveu de Newton. No obstant això, aquestes dues concepcions (l'absolutista i la relacional) compartien la creença en una sèrie de propietats del temps, ja que ambdues el consideraven continu, homogeni, il·limitat, fluent, únic i isòtrop. Per això, malgrat l'important, conceptualment, que resultava caracteritzar al temps com a realitat absoluta o com mera relació, a efectes pràctics, les dues concepcions eren igualment deutores dels principis fonamentals del mecanicisme, o millor al revés, el mecanicisme era deutor d'aquesta concepció del temps.\nEl temps en Kant i en l'idealisme\nNo obstant això, s'ha de reconèixer que el caràcter absolut del temps defensat per Newton és el dominant en la filosofia moderna, inclòs Kant qui, no obstant això, introdueix una novetat que marcarà una nova inflexió en la manera de considerar la qüestió. En efecte, per a Kant, al temps li continua resultant essencial un caràcter d'absoluta independència respecte a les coses que s'hi localitzen. Però precisament això és el que determina que la seva naturalesa hagi de ser diferent de la d'aquestes coses. En definitiva, Kant considerarà que del temps no es té constància a partir de la percepció, sinó precisament a partir del fet que no pot pensar-se la possibilitat de cap percepció si no és suposant que aquesta es doni ja en el temps. Nega que sigui un concepte empíric, ja que tota experiència pressuposa el temps. D'altra banda, tampoc és una cosa.\nAixí, el temps és una representació necessària que està a la base de totes les nostres intuïcions. Si li nega el caràcter de cosa, i amb això s'oposa a una certa interpretació del pensament de Newton, també li nega el caràcter de relació, ja que, en aquest cas, seria un concepte intel·lectual (amb el que s'oposa a Leibniz). Però, a similitud de Newton, apareix com un marc buit, i a semblança de Leibniz, considera que el temps no posseeix realitat extramental com cosa en si. Adoptant la terminologia kantiana, el temps és una intuïció pura o una forma a priori, transcendental de la sensibilitat, i constitueix (juntament amb l'espai) la forma de tota percepció possible des del punt de vista de la sensibilitat, així com la base intuïtiva de les categories. És transcendentalment ideal i empíricament real, com a condició d'objectivitat (veg. text 1 , text 2 , text 3 i text 4).\nMés important encara és la concepció que desenvolupa en l'Analítica dels principis, ja que en l'Estètica transcendental es referia a l'ordre de les percepcions, mentre que ara es refereix a l'ordre dels judicis. Perquè aquests siguin possibles, el temps actua sota la seva funció sintètica, ja que tot judici pressuposa una síntesi, i tota síntesi es fonamenta en les categories, les quals, al seu torn, solament poden aplicar-se a l'experiència mitjançant els esquemes, que depenen de la mediació del temps. En aquest sentit és fonamental la segona analogia, o principi de la sèrie temporal segons la causalitat. De nou el temps apareix en Kant com a fonament de l'objectivitat.\nSi bé l'idealisme no tracta temàticament la qüestió del temps podem pensar que, en la mesura que intenta una superació de l'escissió entre subjecte i objecte, entre jo i naturalesa (arribant així, en paraules de Hegel, a l'Esperit, a l'Absolut, a un Jo que seria aconceptual), també desapareix la qüestió del temps com a marc formal donat prèviament als esdeveniments o com esdevenir mateix, quedant eliminada, d'aquesta manera, la qüestió en la pura aconceptualitat del Jo. De fet, per Hegel el temps és l'esdevenir intuït, el principi mateix del Jo=Jo; és la pura autoconsciència (veg. text). L'anàlisi hegeliana es vincula a l'aristotèlic i destaca la inseparabilitat de l'espai i el temps (veg. text), però, en el conjunt de la seva concepció, el temps apareix solament com el desplegament de la Idea, en si mateixa intemporal, de manera que la temporalitat és solament l'epifania de la Idea o de l'Esperit.\nEl temps en la filosofia del segle XX\nSi bé la noció de temps juga un paper fonamental en el pensament de Kant, podem destacar també l'anomenat «temporalisme» que va marcar la filosofia del segle passat i que va aportar una nova manera d'enfocar la temporalitat. D'entre els pensadors que van abordar aquest problema subratllarem aquí els noms de Dilthey i Bergson. Aquest últim pren com a punt de partida de la seva anàlisi la crítica a la consideració positivista sobre els fenòmens psíquics, i mostra com aquest corrent, o bé prescindeix de la noció de temps, o bé la redueix a una forma d'espai, ja que estudia els estats de consciència com si es tractés de fets exteriors, mesurant-los, per tant, quantitativament i ordenant-los en una successió juxtaposada, a la manera com s'ordenen les coses en l'espai. Enfront d'aquesta concepció, Bergson afirma que els fenòmens psíquics tenen un caràcter qualitatiu (i per tant no poden ser mesurats quantitativament) i que cada intuïció (qualitat) és irrepetible, irreversible i no pot ordenar-se en una instància reversible i homogènia en la qual preval la juxtaposició, doncs s'interpreten i es fonen entre si formant un fluir únic, una continuïtat inseparable (duració). D'aquí, doncs, que marqui una clara diferència entre el temps espacialitzat, que és el temps físic que contempla la ciència i que Bergson qualifica de falsificat, i el temps autèntic, la duració de la vida interior de la consciència, el pur moviment en el qual no poden ser diferenciats els moments com a estats diferents (veg. text 1 , text 2, text 3, text 4 i text 5).\nEl temps de les ciències i del «sentit comú» és, doncs, solament una forma d'espai, un temps que no posseeix cap dels caràcters que la consciència reconeix en la duració real. Així, el temps de la ciència és sempre homogeni, isòtrop i reversible (davant del signe t es pot posar un o un -, i l'equació física continua sent la mateixa), mentre que el temps que capta la intuïció és heterogeni i irreversible, és pura novetat. En l'autèntic temps, és a dir, en la duració, no és ni tan sols possible distingir estats diferents, ja que això suposa una juxtaposició, la qual cosa solament és possible en l'espai (el que, al seu torn condueix a Bergson a criticar la concepció kantiana del nombre, i situar el fonament d'aquest en l'espai més que en el temps; veg. text). La concepció del món que ens brinda la ciència és la pròpia d'un enteniment que tendeix a considerar tot el real des d'un punt de vista estàtic, fix, que deté l'autèntic moviment, la qual cosa condueix a les concepcions deterministes i, en última instància, a la negació de la llibertat. Bergson es va enfrontar a les concepcions relativistes d'Einstein, a les quals va considerar encara deutores de la concepció clàssica del temps. De fet Einstein va afirmar la relativitat de la mesura temporal, raó per la qual va negar la possibilitat d'una simultaneïtat absoluta, però va seguir considerant el temps com a ordre de successió. En considerar el temps com una magnitud física, i considerar-lo des de la perspectiva de la física clàssica, se li apareixia com una magnitud en si mateixa reversible, per això va poder afirmar que des del punt de vista de la física el temps és «tan sols una il·lusió».\nAmb Dilthey també la problemàtica del temps ocupa un lloc central en la filosofia, encara que es tracti, en aquest cas, de concebre el temps com història. La seva principal ocupació és la d'establir el fonament i el mètode de les per ell anomenades «ciències de l'esperit» (política, dret, història, art, literatura,...) doncs mentre considera que les ciències de la naturalesa tenen, en efecte, ja des de Bacon, resolt aquest aspecte, la realitat històrico-social ha estat malinterpretada i «mutilada» pels positivistes en pretendre adaptar-la per a la seva anàlisi als mètodes de les ciències de la naturalesa. Per Dilthey la vida és una realitat que no cal escindir de la història i que no pot ser interpretada des de categories alienes com a «substància», «subjecte», etc. que situïn els esdeveniments en el marc d'una successió espaciotemporal, sinó que és des d'ella mateixa, en el seu fluir continu, en la seva realització fàctic-històrica que ha d'interpretar-se. Això és: narrar els esdeveniments des de fora suposa introduir un temps implicat en la narració, perquè el relat és un acte configurador que busca formes de temps estructurades. Ara bé, si és est el model que pot ser vàlid en les ciències de la naturalesa, no ha de disposar-se d'ell per a interpretar la realitat històrica, ja que no capta el moviment mateix sinó que només té en compte els fets individualment, als quals amb posterioritat introdueix, com alguna cosa afegida per a la seva exposició, la temporalitat. La concepció que Dilthey reclama de la vida com a comprensible des de si mateixa suposa no només un allunyament de la concepció del temps com a marc des del qual poder ordenar, analitzar i explicar els fets englobant-los en etapes històriques, sinó que també implica postular un temps no donat a priori ni afegit a posteriori, un temps que emergeix amb la vida mateixa en el seu esdevenir històric, en la seva realització concreta.\nTambé com a reacció contra el positivisme, que, com s'ha dit, pretén reduir totes les ciències al model de les ciències de la naturalesa (lleis exactes), i com a resposta a l'historicisme, que, en el seu afany de reduir-ho tot a la lliure creació històrica corre el risc de desembocar en un relativisme extrem, sorgeix la fenomenologia de Husserl. Aquest busca el fonament absolut de la filosofia en la consciència. Per a això, no és possible una «ciència natural» de la consciència (a la manera d'una psicologia explicativa) sinó una fenomenologia de la consciència, això és: una anàlisi, una descripció dels fenòmens donats a la consciència (les vivències). Amb aquest pressupost defensarà, de manera semblant a la tesi bergsoniana, la distinció entre un temps físic i un temps fenomenològic.\nSi bé el primer obeeix a lleis naturals exactes (podent, per tant, situar-se linealment i causalment), i respon a la consideració de la naturalesa física com a unitat espaciotemporal segons l'abans i el després de cada esdeveniment, el temps fenomenològic remarcarà la unitat de les vivències: la duració.\nEs tracta del temps intern de la consciència, que no és altra cosa que la vivència mateixa, el seu fluir continuat. El temps físic no marca l'ordre causal entre les vivències podent separar-les les unes de les altres com si es tractés d'instants, sinó que les mateixes vivències són la mateixa temporalitat, i mantenint-se inseparables entre si formen el flux del viscut (la duració real). La temporalitat no és una cosa aliena a la consciència sinó que ve donat per aquesta.\nEn el marc de la filosofia contemporània caldria destacar també la filosofia de Heidegger com expressament dedicada a la qüestió de la temporalitat. Tal com ens indica el títol de l'obra, per la qual se la coneix com el «primer Heidegger», Ser i temps, aquest pretén trobar la relació existent entre tots dos, si bé es queda en l'anàlisi de la relació que el ser-aquí manté amb el temps. Distingirà entre la concepció tradicional del temps (un marc ja donat prèviament en el qual els esdeveniments se succeeixen els uns als altres, i que qualifica de comprensió vulgar del temps, doncs en la mesura que no es tracta d'una noció que sorgeix de l'existència mateixa no té valor ontològic) i la temporalitat que té validesa com a criteri ontològic, doncs lluny de concebre's com a preexistent sorgeix de la mateixa estructura del ser-aquí, en la qual no cal diferenciar un abans, un ara i un després (present, passat i futur).\nEs tracta de tenir en compte el caràcter d'un sempre ja haver estat del que el ser-aquí ha de fer-se càrrec, així com la remissió de la seva existència a unes possibilitats de ser de les quals la més pròpia és la mort. I en ser la mort la possibilitat més pròpia de l'existència, en quedar aquesta relegada a alguna cosa fora de si, denominarà cada moment referencial del ser-aquí (present, passat i futur) com a «èxtasi».\nDels tres èxtasis del temps (present, passat i futur) Heidegger dóna preferència a l'advenir, és a dir, al paper ontològic del pol del futur (Heidegger: Zukünftigsein des Vorlaufens, 'anticipació'), que és l'element de l'esquema que es caracteritza precisament per la seva indeterminació radical (el futur, en tant que és el que no ha passat, és el merament projectable: la pura espera o esperança). (veg. text de Heidegger sobre la preeminencia de l'avenir, text de Heidegger sobre la temporalitat i la cura i Heidegger sobre l'analítica temporal-existenciària).\nVegeu: temps, cultura i ciència i la fletxa del temps.\nVegeu: Text de Carlo Rovelli sobre l'ordre del temps\nBibliografia:bibliografia sobre la noció de temps\nObtingut de «https://www.wikisofia.cat/w/index.php?title=Temps&oldid=60736»\nDarrera modificació de la pàgina: 9 maig 2020 a les 16:22.


Borsa de llocs de treball d'Educador/a social | Xaloc\nBorsa de llocs de treball d'Educador/a social\nPublicat - Modificat14/05/2021 - 01/06/2021\nData tancament oferta01/06/2021\nTasques específiquesPlanificar, gestionar i avaluar els programes, projectes i plans d'actuació en l'àmbit social: la promoció i cohesió social, la igualtat d'oportunitats i la qualitat de vida, el desenvolupament de les persones joves. Observar i analitzar la realitat de les persones joves a medi obert. I generar un pla de treball individualitzat i un acompanyament. Difusió entre els joves i famílies de les activitats d'oci positiu que es realitzen. Mediació en situacions de conflicte entre les persones joves. Recollida de dades i registre de les accions dutes a terme, proposar millores i fer un seguiment.\nCapacitats requeridesTreball en equip/xarxa i cooperació. Relació interpersonal. Autonomia, organització i planificació en el treball. Disposició a l'aprenentatge. Flexibilitat i adaptabilitat. Iniciativa i creativitat. Es valorarà domini d'anglès, francès i/o àrab i coneixement de la ciutat de Vic i els seus recursos per a joves. Termini màxim d'acceptació de candidatures el 25/05/2021 a les 23:59h.\nTitulació Grau - Ciències socials i jurídiques - Educació Social\nSalari mensual 1140€\nHorari De DLL a DV de 15h a 20h (25h setmanals)


Rutes prehistòriques: Dòlmens a Gorafe I: Majadillas I (Andalusia)\nCom no podia ser d'una altra manera, per les vacances de Nadal hem decidit fer un mini viatget a Gorafe i voltants per veure les deu necròpolis que hi ha a la zona. Tingueu en compte que per algú que es dedica per afició a la recerca i estudi de megàlits, això és una de les visites obligades, com els menhirs de Carnac, Stonehenge, etc... Ja que és la concentració de sepulcres més gran d'Europa (catalogats 242, dels que queden 125 dempeus).\nEns llevem d'hora al matí i ens dirigim al poble de Gorafe (no dormíem allà). La primera aturada la fem a l'ajuntament per agafar informació de les rutes possibles. Va fer gràcia això de l'ajuntament, només entrar ja vam veure una safata amb pastetes i una ampolla d'anís (Marie Brizard, encara que el que més es beu per allà, ara, és el Del Mono, que des de que ho va comprar Osborne, s'ha globalitzat i els andalusos han descobert el bon anís, jejeje).\nDesprés de xerrar amb el noi i la recollida d'informació, abundant i molt xula, per cert (fins i tot hi ha una aplicació pel mòbil, que es pot baixar des del Play Store), vam pujar al segon pis a veure l'estela que van trobar al dolmen 77 de Majadillas. Es pensa que aquest sepulcre devia de ser per algú prou important a la tribu. Si us apropeu a la fotografia, a la seva part més ampla, amb l'ajut de la llum que entra per la finestra, podreu veure gravat molt simplificadament un home amb els cabells llargs (pentinats a "lo Mario Conde").\nEl grup denominat com Majadillas consta de dos subgrups, La Cuesta de Guadix i novament Majadillas; nosaltres començarem pel de Majadillas, que és el més explotat turísticament parlant, tot i ser la ruta més dura donat el desnivell que s'ha de salvar inicialment per accedir al primer sepulcre. Comencem la ruta, sortint del poble per la seva carretera principal i, als pocs metres, just sota el centre d'interpretació del megalitisme, creuant la carretera, agafem un camí de sorra que ens durà al safareig del poble.\nSeguim rectes pel camí, passant per davant d'una barraca amb molts gossos i comencem la pujada a la cinglera. El camí està prou ben definit i amb baranes a les zones més complicades. Amb informació i marcant els megàlits que veus, és fàcil veure els catorze dòlmens que hi ha a la ruta sense cap problema.\nComencem pel primer que veurem just a la nostra esquerra en trobar el primer replà que fa la ruta. És el dolmen de Gorafe Majadillas 65, també conegut com La Cobertera ja que els pagesos del poble la feien servir per aixoplugar-se.\nÉs de cambra trapezoidal i té unes dimensions de 3.40 metres de llargada, per 1.90 d'amplada màxima i conserva una alçada de 1.55 metres. A les excavacions realitzades, s'hi ha trobat divers material de sílex, 2 puntes de fletxa, un punxó d'os, un de coure, boletes de terra de color groc i blau, un micròlit de sílex i restes de dos individus, un adult i un nen.\nSeguim caminant en direcció el següent dolmen, el veiem uns metres al nord. Aquest és el Majadillas 66.\nDe cambra pentagonal de 1.60 metres de llargada, per 1.65 d'amplada i conserva una alçada de 1.20 metres. Al seu interior, es van trobar, a més de diverses restes humanes, dues destrals, deu puntes de fletxa, fragments de dos ganivets de sílex, un ídol de falange, un punxó d'os i diversos fragments de un vas ceràmic.\nContinuem la ruta i ens apropem al dolmen 67. L'accés al megàlit és un pèl dificultós (l'únic) i després de visitar-lo ens en vam adonar que es fotografiava millor des de dalt. Aquest dolmen es troba 12 metres per sota del nivell dels altres, degut a l'esfondrament del terra, pel barranc.\nEl sepulcre té una llargada conservada de 2.60 metres, l'amplada, no es pot determinar exactament, per la falta de lloses i l'esfondrament. A les diverses excavacions efectuades, s'hi han trobat dos vasos ceràmics, un collaret, un anell, dues polseres, un ídol d'os, quinze puntes de fletxa i vàries restes humanes.\nSeguim pel camí marcat, pujant fins al pla i tornem a baixar trobant-nos de cara amb tres megàlits, el 70, el 69 i el 68. Ens apropem al Majadillas 70.\nAquest és pentagonal de 2.50 metres de llargada, per 1.80 d'amplada i consta d'una alçada conservada de 1.60 metres. Al seu interior, s'hi trobaren quatre destrals, setze puntes de fletxa, onze ganivets, sis ídols, cinc vasos ceràmics, tres punxons i tres escuradents d'os i un total de vint inhumacions.\nContinuem la visita per a veure el dolmen de dimensions més grans de la ruta de Majadillas, el Majadillas 69.\nAquest grandiós sepulcre té una planta trapezoidal que fa 4.40 metres de llargada, per 2.70 d'amplada i conserva una alçada de 1.60 metres. A les seves excavacions, s'hi han trobat un fragment de destral, quatre vasos ceràmics amb més restes ceràmiques sense determinar i restes humanes calzinades i sense calzinar.\nI ara toca el 68, de més petites dimensions, amb cambra pentagonal, i sense corredor conservat.\nTé unes dimensions de 1.65 metres de llargada per 1.20 d'amplada màxima i conserva una alçada de 1.30 metres. Al seu interior, s'hi recuperaren un ganivet de sílex, una agulla de cosir, un fragment d'os corresponent a un punxó i restes de dos vasos ceràmics, a part de diverses restes humanes.\nA partir d'aquí farem una ruta circular, però primer ens desviem cap la nostra dreta, seguint el camí per veure el petit dolmen de Majadillas 79.\nAquest megàlit de reduïdes dimensions, al meu parer, desapareixerà engolit pel barranc, més d'hora que tard, de fet, és tant petit que la Cris i jo vam plantejar-nos la possibilitat que fos l'entrada i que la cambra en si s'hagués esfondrat o s'hagués precipitat barranc avall.\nLes dimensions del dolmen no estan catalogades, però al seu interior, s'hi va trobar una destral, vint-i-tres dents i un crani d'un home adult.\nTornem enrere pel mateix camí i ara si ens disposem a fer el tros de ruta circular, començarem pel Majadillas 78.\nLa cambra pentagonal d'aquest fa 1.60 metres de llargada, per una amplitud màxima de 1.50, la seva alçada conservada és de 1.10 metres. A la seva excavació, s'hi trobaren fragments de dues destrals, set puntes de fletxa, dos ganivets de sílex, dos punxons d'os i diverses restes humanes.\nSeguim la ronda i anem al Majadillas 74.\nAquesta sepultura és de planta hexagonal i té unes dimensions de 2 metres de llarg per 1.40 d'ample i una alçada de 1.80. A les seves excavacions, s'hi va trobar quatre puntes de fletxa de sílex i restes humanes.\nAra visitem el 77.\nLa cambra d'aquest és de forma quadrada de 0.95 metres de llarg per 1 d'amplada i 1.10 metres d'alçada. En aquest dolmen, s'hi va trobar l'estela que ara mateix és a l'ajuntament (primera fotografia).\nSeguiem la ruta i ens dirigim al dolmen número 76 de Majadillas.\nEl sepulcre consta d'unes dimensions de 1.60 metres de llarg per 1.25 d'ample i una alçada de 1.50 metres. Al seu interior, es van trobar dues puntes de fletxa de sílex, nou dents soltes i les restes de tres individus; un adult, un jove i un nen.\nTornem a posar-nos en marxa i en molt pocs metres arribem al Majadillas 73.\nEl megàlit 73 consta d'una cambra heptagonal d'unes dimensions de 1.90 metres de llargada per 1.60 d'amplada i una alçada de 1.30 metres. Al seu interior, van trobar un vas, fragments d'un ganivet de sílex, restes d'un punxó d'os, tres puntes de fletxa i diverses restes humanes.\nTot seguit anirem al 72.\nEl Majadillas 72 és l'exemple més clar del que pot passar construint en aquesta situació geogràfica. Les lloses laterals han desaparegut, caient pel barranc del costat. Tot i això a la seva excavació s'hi van trobar restes d'un vas ceràmic, una punta de fletxa, tres ganivets, dos fragments de sílex, un punxó, un anell de coure i fragments d'ossos humans.\nI per acabar ens acostem al dolmen 71.\nLa cambra heptagonal del dolmen amida 2.05 metres de llarg per 1.50 d'ample i té una alçada de 1.40. Es van localitzar al seu interior vint-i-set puntes de fletxa, un ganivet, tres micròlits de sílex, quaranta-tres ídols de falange, un punxó de coure, fragments d'un vas ceràmic i restes òssies de vint-i-sis humans de diverses edats. Es data el megàlit a època calcolítica, tot i que restes trobades al seu interior són d'era neolítica.\nDe fet, tots els dòlmens que es poden veure a les deu necròpolis que voregen el riu Gor són d'entre el Neolític Final (2800 - 2500 a.C.) i el Calcolític Ple (2200 - 1800 a. C.). No trobo cap datació exclusiva per a cada dolmen.\nAl llarg d'aquesta ruta de 2150 metres, hem vist un total de catorze sepulcres amb cambres i corredors de diferents morfologies. El grup de Majadillas tenia un total de vint-i-tres dòlmens, dels quals tres han desaparegut i només catorze s'han habilitat per a visitar dins la ruta. Com no som uns inconformistes, veureu més sepulcres de Majadillas, dels de fora de la ruta, a l'entrada de Majadillas II.\nMajadillas 65 (La Cobertera): UTM(ETRS89): 30S, 495477, 4147456\nMajadillas 66: UTM(ETRS89): 30S, 495480, 4147494\nMajadillas 67: UTM(ETRS89): 30S, 495540, 4147392\nMajadillas 70: UTM(ETRS89): 30S, 495711, 4147130\nMajadillas 69: UTM(ETRS89): 30S, 495705, 4147147\nMajadillas 68: UTM(ETRS89): 30S, 495707, 4147157\nMajadillas 79: UTM(ETRS89): 30S, 495879, 4147186\nMajadillas 78: UTM(ETRS89): 30S, 495755, 4147184\nMajadillas 74: UTM(ETRS89): 30S, 495786, 4147245\nMajadillas 77: UTM(ETRS89): 30S, 495782, 4147224\nMajadillas 76: UTM(ETRS89): 30S, 495796, 4147237\nMajadillas 73: UTM(ETRS89): 30S, 495764, 4147274\nMajadillas 72: UTM(ETRS89): 30S, 495767, 4147282\nMajadillas 71: UTM(ETRS89): 30S, 495716, 4147244\nPublicat per Marc Bernal a 13:37\nEtiquetes de comentaris: Andalucía: Guadix, Calcolític (2200-1800 a.n.e.), Inscultures, Menhir, Necròpoli, Neolític (6000-2500 a.n.e.), Sepulcre


Alumnes de Secundària de Lleida dissenyen robots i minicases intel·ligents\nAlumnes de Secundària dissenyen robots i minicases intel·ligents\nActualitzada 15/05/2019 a les 09:36\nSón alguns dels 72 projectes de vint instituts presentats ahir a la UdL\n© Aquest pèndol que fa dibuixos de sorra amb els seus moviments va generar expectació.\nBraços robot que funcionen amb control remot, maquetes de cases intel·ligents, un robot semblant al BB-8 de Star Wars, un pèndol, horts intel·ligents i objectes creats amb impressores 3D són alguns dels 72 projectes que ahir es van exposar en la setzena edició del Mercat de Tecnologia de la Universitat de Lleida (UdL).\nAl llarg del matí, 1.700 alumnes d’ESO, Batxillerat i Formació Professional d’una vintena de centres de Lleida, Cervera, Sort, Mollerussa, Guissona, la Seu d’Urgell i Balaguer, a banda de presentar els seus projectes de robòtica, mecànica i electrònica, van participar en diverses conferències i tallers sobre temes com electricitat, realitat augmentada, construcció sostenible i drons.\nL’objectiu és impulsar les vocacions científiques i tecnològiques entre l’alumnat. La majoria d’ells, que cursen Tecnologia com a assignatura optativa, tenien clar que és a què es volen dedicar, encara que per a d’altres els ha servit per veure quines branques, com ara la programació, els agraden. Un d’ells va explicar que és un “apassionat” de les màquines i van comprar unes maquetes de maquinària de construcció a petita escala per fer-les funcionar a control remot.\nD’altra banda, alguns professors van assenyalar que “no existeix un projecte difícil, tot depèn de si a l’alumne li agrada i és tenaç” i van afegir que “Educació podria posar més recursos, atès que de vegades anem justos”. Van coincidir que el mercat és “una oportunitat per ensenyar el que fan i que practiquin l’oratòria per explicar-ho, a part de descobrir què han fet els altres”.


"En vermell" de Joan Tuset a l'Art & Schilling - Bonart\n"En vermell" de Joan Tuset a l'Art & Schilling\nbonart barcelona - 25/10/18\nDel 2 de novembre a l'1 de desembre l'artista Joan Tuset exposa la seva obra a l'emblemàtic Art & Schilling Bar al Carrer Ferran número 23 de Barcelona.\nJoan Tuset és un artista que ha exposat en nombroses i prestigioses galeries de diferents països com, França, Itàlia, Alemanya, Espanya, Portugal, Canadà i Estats Units.\nFidel als seus principis figuratius que ha creat el seu estil propi dins de l'art contemporani i la figura humana. Ha anat definint una proposta rigorosa i personal, assumint els valors de l'avantguarda i del classicisme, lluny de fórmules estereotipades, però si fidel a unes constants temàtiques, una elaboració i un estil inconfusibles.\nSeduït per la versàtil sensualitat del cos humà i la imatge, Tuset ens enfronta a les seves imatges figuratives. Les seves composicions tenen força i els seus personatges denoten una base clàssica, amb un enquadrament central i una aproximació acadèmica de la representació.\nEl seu estil personalíssim s'enriqueix amb deformacions molt expressives, l'artista ens generen narratives inesperades que ens fan pensar i ens transporten a una altra realitat.\nAquesta exposició reuneix obres amb diferents tècniques, l'oli, acrílics i tècnica mixta, sobre diferents suports, també hi podrem veure algunes obres de la seva sèrie "Cubs", presentada el 2017 al Centre d'Art contemporani "La Sala" de Vilanova i la Geltrú.\nJoan Tuset Art & Schilling\nDAN I LIA PERJOVSCHI A L´EACC\nDAVID MALJKOVIC A LA NOGUERASBLANCHARD\nSANT FELIU DE GUÍXOLS: COL·LECTIVA DE NADAL A UZUPI


Copia - MUSIC AND THE VISUAL ARTS by PILAR on Genially\nCopia - MUSIC AND THE VISUAL ARTS\nCreated on Fri Apr 23 2021 05:12:23 GMT+0000 (Coordinated Universal Time)\nMúsica inspirada en quadres\nDansa, Música i escultures\nMÚSICA INSPIRDA EN QUADRES\nBasat en materials didàctics de la Fundació Juan March\nGnomus de Quadres d'una exposició deMussorgsky\nGNOMUS de VIKTOR HARTMAN\nVersió orquestral de Ravel\nGNOMUSLa pintura que il·lustra aquesta peça representa un trencanous amb la forma d’xicotet gnom que allarga les seves cames tortes.Mussorgski va dissenyar per a ell un motiu inquietant, quees presenta una i altra vegada per alternar-se amb un passatge còrdic d’un personatge misteriós i evocador, potser, de llegendes llunyanes.En la música, com en la pintura, cal tenirun motiu que expressa alguna cosa i que centra l’atenció de l’oient o de l’observador. Un motiu musical és una breu idea rítmica o melòdica que conserva la seva pròpia identitat tot i ser susceptible de ser imitada, variada o desenvolupada.\nGNOMUS DE KANDINSKYIntenta compondre un petit motiu musical característic per il·lustrar l’obra del pintor Kandinsky, que és, al seu torn, una reinterpretació de la pintura Gnomus de Hartmann.Mira bé el quadre i extrau un element. Per exemple, les línies paral·leles que apareixen a la part dreta del quadre. Una manera de replicar-les musicalment es podria fer amb una sèrie de sisenes o amb una melodia duplicada.\nEscolteu ara la versió original de Gnomus escrita per a piano i responeu a les preguntes següents:com és la música? És ràpida o lenta? Intensa o suau? Es repeteix o canvia? És alegre o trista?Quina és la sensació? Proporcioneu una paraula que descriga esta reflexió.\nGnomus forma part de la col·lecció de pintures exposades a l'exposició organitzada per l'escriptor, crític musical i assessor del cercle Balakirev, Vladimir Stásov (1824-1906), com a homenatge pòstum després de la mort del pintor i arquitecte Viktor Hartmann (1834 -1873) als 39 anys. Aquesta obra representa un trencanous tallat en fusta amb la forma d’un estrany gnom amb cames retorçades i una mirada inquietant. A Rússia de l’època, els trencanous eren molt habituals com a joguines infantils que s’utilitzaven en la decoració de l’arbre de Nadal.\nGroc = so agut, fort i alegre. Com més clar, més nítidBlau = so baix i profund. Com més fosc més greu.Verd = so tranquil.Blanc = silenci momentani.Negre = silenci profund i continu.Gris = so immòbil i desconsolat.Marró = so dur com un tambor.Taronja = so fort com una campana.Violeta = so apagat i trist.\nINSPIRats/des per KANDINSKY\nTreballarem en grups de 5. Cada grup escollirà una imatge de Kandinsky i tenint en compte la relació dels colors amb la música, es farà una improvisació musical amb tots els instruments de l’aula.\nAl llarg de la història de la música, els compositors sempre han intentat expressar emocions, suggerir estats d’ànim, recrear ambients i evocar tot tipus d’objectes amb la seva música.\nObserva en este fragment de la pel·lícula La llegenda del 1900 un pianista que, mentre improvisa, explica com la seva música s’inspira en la gent que té al voltant i en el que imagina sobre ells:\nBasat en els materials didàctics de la Fundació Juan March\nRouen Cathedral, Boira matinal de Monet, 1894\nRàfaga a la plana de Millet, 1873\nLa pintura impressionista va descobrir en l'espectador el valor canviant de la llum i el seu moviment i va introduir elements com noves pigmentacions de colors més purs i brillants. Un exemple d'això és Les Barcas, regates a Argenteuil de Monet\nObservant els fragments de la partitura de Focs d'artifici de Debussy, es pot veure que el dibuix de la melodia té l’aspecte visual de la trajectòria dels coets i els focs artificials.\nFocs d'artifici de Debussy\nEl Coet de Edward Middleton Manigault\nMENTRE ESCOLTEs LA MÚSICA DE L’ÀUDIO FES UNA COMPOSICIÓ VISUAL A LA MANERA DELS IMPRESSIONISTES.\nBasat en materials d'Elia Bernat\nMotiu de moviment\nSecuència de moviment\nAccions bàsiques de moviment:Locomoció: totes les formes de moviment que mouen el cos d’un lloc a un altreGest o postura: moviments de parts del cos que no es mouen d’un lloc. Quietud: situacions en què el cos està parat.Elevació: activitats en sentit contrari a la força de la gravetat.Rotació: tot tipus de moviments que giren sobre un eix.\nAsseguts/des a terra. Observeu quines parts del cos toquen a terra, com esteu asseguts/des i com esta la resta. Imiteu la manera com se sent una altra persona.Canvi de posició. Nivells (baix, mitjà i alt). Comencem des del terra, baix nivell. El professor marca un temps de 4 temps i els estudiants canvien de posició al quart temps. Proveu de canviar el nombre de suports (suportant 5 punts, 4 punts, 3 ..., etc.), deixant diferents parts del cos "enganxades" a terra (un peu, dues mans i dos peus, una mà i un peu , ... .. etc). Naturalment, s’introdueixen gradualment els nivells mitjà i alt.\nImaginem que estem inserits dins d’un cub (kinesfera) a l’espai. Aquest cub està configurat per 6 superfícies: frontal / posterior, esquerra / dreta, amunt / avall.Deixem que els estudiants proposen una part específica del nostre cos. Es recomana utilitzar zones articulars: colze, genoll, maluc, o punts específics del cos (com ara el centre del cap).Al seu torn, seleccionem una de les superfícies del nostre cub. Amb l’element del cos triat, dibuixem a l’espai un contingut l’elecció del qual és completament lliure: potseruna paraula aleatòria, el nostre propi nom, un lloc, etc. Podeu encadenar diversos continguts que impliquen moviments diferents.Durant el procés, el professor/a ha de guiar els/les estudiants per emfatitzar diversos factors:• L’amplada del nostre cub: com més gran siga més gran serà el moviment realitzat.• L'especificitat de les nostres opcions: la selecció de la part de la superfície i del cos ha de ser clarament representada.• La transició entre un moviment i un altre: és essencial que utilitzem el moviment residual generat en la nostra primera selecció (acció final), és a dir, el "primer contingut", com a inici del següent quan "dibuixem" el contingut. Això crea un clar sentit de continuïtat i homogeneïtat; per tant, una frase de moviment.MÚSICAhttps://www.youtube.com/watch?v=tiFihmQ6y90https://www.youtube.com/watch?v=tgIqecROs5M\nSeqüència de moviment per parelles: heu de crear una seqüència de moviments en què es pugA veure les 5 accions bàsiques (locomoció, gest, rotació, quietud i elevació) en l’ordre que desitgeu i totalment lliures en termes de velocitat i durada.Veiem el que heu creat. Tornem al cercle i veiem totes les seqüències de moviment. Cada parella va al centre i fa la seva seqüència. Altres han de vigilar atentament i intentar descobrir l’ordre que han triat.Finalment, tornarem a ballar la nostra seqüència de moviments per parelles però adaptant els nostres moviments a la pulsació establerta pel professor. També ens haurem d’adaptar a la durada de la peça, que serà de 32 pulsacions (quatre frases de 8 pulsacions cadascuna).Alguns hauran d’allargar la seva peça, d’altres l’hauran d’acurtar-la, d’altres hauran de fer més actius els seus moviments ... Analitzem quins canvis observem en el nostre treball, com o en quines qualitats canvia la nostra peça ...\nComposició inicial: Dempeus, mirant cap endavant, en files que ocupen els buits perquè tots puguem ser vistos. Per arribar a aquesta posició, deixarem l’escenari buit posant-nos a banda i banda i durant la Introducció caminarem fins arribar a la nostra posició inicial.- A la part A fem el joc vocal amb els peus. Hi ha moltes altres possibilitats, però aquesta vegada hem optat per ballar el joc de les vocals amb els peus, tot a l’uníson.- A la part B farem dos grups (la meitat dels parells en un i l’altra meitat dels parells en un altre, cadascun en una zona de la sala). Mentre el primer grup fa la seqüència per parelles, l’altre grup es manté al seu lloc marcant el retrocés amb claus dels dits. A la segona part de la música, els rols canvien, el segon grup realitza les seqüències i el primer estableix un retrocés amb clics.-La següent part A és el joc de les vocals però aquesta vegada ho podem fer amb una altra part del cos (amb els malucs) o repetir amb els peus però aquesta vegada jugar amb els moviments cap endavant, cap enrere o girant.MÚSICA:https://www.youtube.com/watch?v=z1IUoQrZICA\n997 / 5000Resultados de traducciónA partir del silenci, sense parlar, sense música, el professor fa sonar un tamborí perquè tothom el puga seguir. Fem una línia i imitem els diferents tipus de moviment que realitza ella a tota la sala. La professora comença i després el passa a la persona que hi ha al darrere (que ara serà el nou cap de línia) i anirà fins al final de la línia. Així successivament.El líder ha de ser molt conscient del grup perquè tothom el puga seguir. Això implica que els moviments siguen ben visibles i clars. Si el grup és molt gran, podem tallar la fila en tres i donar un instrument diferent a cada persona al capdavant. De vegades, si el grup està molt concentrat, deixem que tots els participants passen pel paper de líder de la línia.Com et vas sentir? Prefereixes ser líder i proposar idees o prefereixes seguir i imitar el líder?I ara amb música. Continuem amb les tres files i continuem explorant aquesta idea d’imitació d’ombres però aquesta vegada amb música.Music: Piñon Piñon (Children ́s Dances of Terra Del Zur. The best of Shenanigans ́Dance Music 1980-1990 Vol.I)https://www.youtube.com/watch?v=vwmEnWGIxWEImitem el líder de la línia, però aquesta vegada hem d’ajustar els nostres moviments al pols de la música i a la durada de la frase. Observem que fem diferents trajectòries, fem servir diferents nivells espacials i sempre hi ha algun moviment o proposta que ens sorprenga.Quines diferències observeu en la qualitat dels vostres moviments? La música us ajuda o us condiciona massa? Has sentit que tenies poc temps per improvisar? T’ha estat més fàcil tenir l’impuls de la música?\nLent o ràpid. Explorar i conèixer les possibilitats de moviment del nostre cos en l’espai i el temps. Treball lliure i treball amb pulsació.Observem quatre cartes de colors a la pissarra que contenen quatre verbs de moviment, cadascun dels quals constitueix una seqüència de moviment. Posem en pràctica cadascun d’ells prestant atenció al nostre cos.- Caure, rodar, aixecar-se i caminar- Caminar, parar, córrer, saltar- Girar, saltar, córrer, aturar-se- Saltar, córrer, girar, caminar1. Primerament, practiquem cada seqüència lliurement, cadascuna seguint el seu propi tempo i energia natural.2. Després dividim l'habitació en dues zones: zona lenta i zona ràpida. Experimentem les diferents seqüències però en una zona i en una altra i passant d’una zona a una altra.3. Finalment, treballem les seqüències amb un compàs que el professor marca amb un tamborí.Discutim les possibilitats de cadascun dels verbs de moviment i els canvis que hem de fer a cadascuna de les àrees (lenta i ràpida) de la sala.\nEstàtues a diferents nivells. Parar i anar. Vam dividir el grup en dos: estàtues i visitants del museu.El grup 1 comença fent una estàtua (utilitzarem el motiu que cadascú va crear amb la seva respiració i tocant una part del cos)El grup 2 es mou lliurement aplicant els conceptes que hem estat treballant al llarg de la sessió (nivells, canvis d’energia i temps ...)La persona que comença com una estàtua només pot començar a moure’s quan un company del grup 2 s’atura al seu costat i imita la seva posició al mirall o a l’ombra. Quan 1 es mou, 2 han de fer una estàtua utilitzant el motiu de la mateixa a partir de la respiració i a partir de llavors, quan anem al costat d’una escultura, en lloc d’imitar-la, el que farem és complementar-la. I així successivament d’una manera cada vegada més dinàmica.Per tal que els estudiants no sempre repeteixen la mateixa qualitat de moviment durant les transicions entre una estàtua i una altra, recordem que poden utilitzar els verbs de moviment que havien treballat abans o estem indicant alguns suggeriments com ara flotant, fent petits passos, amb salts enèrgics, amb passos grans ... També podem suggerir diferents visualitzacions com imaginar que camines descalços sobre la sorra de la platja que crema, per un camí ple de bassals i que t’encanta trepitjar-los, en un contenidor ple de mel fins als genolls ...)Al principi imitem la posició de la persona al costat de la qual ens aturem (a l’ombra o al mirall) però després complementarem aquesta posició.Moviments complementaris. Seguim fent moviments i ens parem al costat d’una estàtua però després intentem complementar aquesta estàtua. La parada d’un genera el moviment de l’altre i per això el treball per parelles és més intens i emocionant. Afegim també contacte visual i d’una manera natural s’intensifica l’expressivitat del rostre, es crea una major complicitat entre tots els membres del grup i apareixen petites històries.De camí a la coreografia. Dissenyarem una coreografia en grup amb el material amb el qual hem treballat al llarg de la sessió. És hora d’organitzar allò que heu après i donar-li una forma de la mateixa manera que ho fan el compositor i el coreògraf. Hem de crear una peça en què pugueu veure els vostres solos, una part de l’uníson del grup i una altra part de la interacció amb els membres del grup.El material que utilitzarem és el següent:- Frase de moviment (ritme amb la respiració i tocar una part del cos)- Imitació de mirall o ombra de les escultures.- Transicions i desplaçaments- Moviments complementaris i contacte visual- Uníson. Caure, rodar, aixecar-se i caminar seqüènciaContextualitzem amb una petita història. Les estàtues del museu cobren vida quan el museu està tancat i, abans que s’obrin les portes del museu, es queden quietes.Els visitants entren al museu i imiten aquestes precioses escultures. Finalment es fusionen en un sol grup que balla a l’uníson fins que cauen junts a terra.MÚSICAhttps://www.youtube.com/watch?v=ANWj58qJ3gICada grup mostra la seva feina. Els altres observen i analitzen.Què passa amb l’energia, la qualitat del moviment ..., quan ens hem d’adaptar a la música?Per tenir èxit, cal estar alerta i desenvolupar al màxim l’escolta en grup. Els estudiants que observen, han d’analitzar, valorar críticament i verbalitzar les seves conclusions de manera que a poc a poc adquireixen el vocabulari bàsic específic del moviment i la dansa.\nCreeu un motiu musical amb la respiració que acabi tocant una part del cos. Cada alumne crea un motiu i els altres ho repeteixen. Heu de poder repetir-lo i arreglar-lo, ja que el farem servir més endavant a la coreografia.


La sèrie Derry Girls bat el rècord d'audiència al Nord - Liffey\nLes protagonistes de Derry Girls / Foto: Channel 4\nDurant les darreres setmanes la sèrie Derry Girls bat tots els rècords d'audiència al Nord i la mitjana de quota de pantalla mitjana arriba fins al 64,2%, o 519.000 en números absoluts; aquesta xifra suposa que dues de cada tres persones que miren la tele en aquell moment sintonitzen el Channel 4, que és el canal britànic que l'emet a tot el Regne Unit, on té 2,5 milions de teleespectadors, i és la més alta des que l'any 2002 es va començar a mesurar l'audiència.\nLa sèrie està ambientada als carrers de Derry durant la primera meitat de la dècada dels noranta, quan encara no s'havia signat l'Acord de Divendres de Pasqua i la violència sectària entre republicans i unionistes era el pa de cada dia, i explica el carregat dia a dia de quatre noies [de Derry] de 16 anys i d'una cosina anglesa que, òbviament, és la riota de tots pel seu marcat accent.\nLa guionista de Derry Girls, Lisa McGee, ha afirmat que l'èxit de la sèrie s'explica pel fet que toca la fibra puix que la gent s'hi sent molt identificada, sobretot al Nord, on els records dels Troubles encara són ben presents. McGee s'ha mostrat molt satisfeta per la resposta del públic nord-irlandès, que ha estat massivament enganxat a la sèrie des del primer capítol, emès el passat 4 de gener; de fet, després de l'èxit espectacular del primer capítol es va decidir que es faria una segona temporada l'any vinent.


Situada a l'extrem ponent de la comarca, en contacte amb el pla de Lleida, entre la N-II i la línia del ferrocarril.\nDescoberta una xarxa de pesca furtiva a Lleida\nRaül Arenas arranca el seu repte de córrer 200 quilòmetres per AFANOC\nEl nucli antic de Bell-lloc es va configurar al voltant de l'actual carrer Major, que és on trobem les cases més antigues i nobles, i el nom apareix esmentat per primer cop el 1168.\nHa sigut un lloc de pas des de temps immemorials. Els primers rastres humans localitzats són de la Primera Edat del Ferro (voltants de l'any 1.000 aC) i arriben fins a l'època romana. El terme de Bell-lloc va constituir una via de pas a l'època romana i hi va passar la via que comunicava Ilerda amb Barcino, segurament per damunt del traçat de l'antic camí ibèric que havia servit per comunicar els ilergets amb els lacetans i laietans. Aquest mateix camí serà utilitzat com a via principal en els darrers moments de la dominació romana i després en el període visigot. Més tard, els musulmans el rehabilitaran i passarà a ser camí ral a l'Edat Mitjana. En l'actualitat, la carretera N-II coincideix en molts dels llocs del seu traçat amb aquell antic camí romà.\nLa proximitat de la població amb la ciutat de Lleida ha sigut el motiu que la seua història hagi estat permanentment lligada a la de la capital de les terres de Ponent. Així, quan l'any 1149, Ramon Berenguer IV conquerirà Lleida, també ho farà amb les terres de les rodalies. Precisament, d'un fet relacionat amb la conquesta de Lleida, probablement nasqué el nom i l'origen de l'actual Bell-lloc d'Urgell. Un dels cavallers del comte Ramon Berenguer anomenat Bernat de Bell-lloc, procedent d'un poble del mateix nom, el 25 d'octubre de 1153, rebrà en honor per la seua intervenció en el setge i posterior conquesta de Lleida, les terres d'Avin-Avita, Avinselló i Pedrillons, que havien pertangut a notables musulmans de Lleida. Aquesta dada fa pensar que a Bell-lloc ja hi havia església aquest any, o sigui, 19 anys després de la reconquesta de Lleida pel comte Ramon Berenguer IV.\nEl 1177, pertanyia als comtes d'Urgell. A poc a poc la vila anirà augmentant la seua importància i el nombre d'habitants que sol·licitaran que sigui considerat poble de la Contribució o "carrer de Lleida". El 21 de juliol de 1320, Jaume II concedeix als habitants de Bell-lloc carta de privilegi reial i a perpetuïtat, de ser veïns de la ciutat de Lleida, és a dir, constituir-se en carrer i parròquia d'aquesta. Això suposava tindre la seua paeria local per governar-se segons els costums i lleis de la ciutat, escrites i sota la direcció de la Cúria i el Veguer de Lleida.\nLa prosperitat del segle XIV es va esvair als segles posteriors amb una sèrie d'epidèmies i pestes, males collites i misèria general. Tot això portarà com a conseqüència una disminució de la població, que encara es veurà més agreujada després de la Guerra dels Segadors (1640) i la guerra de Successió (1707).\nDurant el segle XVII, Bell-lloc s'anirà refent a poc a poc. De totes maneres, encara participarà activament a altres guerres com la del Francès i naturalment la Guerra Civil espanyola. Durant el segle XIX patirà la dominació carlista.\nEl segle XX i l'arribada dels avenços tecnològics ha servit de revitalització del poble en tots els aspectes.\nCarles Albert Palau Boté\nAlcalde BM - AM\nMiquel Amorós Folguera BM - AM\nDavid Folguera Casas BM - AM\nNadir Castells Gené BM - AM\nRosa Romà I Navarro BM - AM\nRamón Consola Palau CiU\nMiquel Campás Pla CiU\nMontse Segura Basela CiU\nJaume Amorós Bonet CiU\nRosa Mª Buira Castell CiU\nAntonio Rispa Fábrega PP


Blázquez, nou president de la CEE\nLes previsions s'han complert i l'arquebisbe de Valladolid, Mons. Ricardo Blázquez Pérez, ha estat escollit nou president de la Conferència Episcopal Espanyola per al trienni 2014-2017. El nomenament ha tingut lloc en el marc de la CIII Assemblea Plenària que se celebra a Madrid de l'11 al 14 de març. Han votat 79 bisbes, dels 80 amb dret a vot. Ha estat escollit en primera votació per 60 vots. En la mateixa votació Mons. Osoro ha obtingut 10 vots i Mons. Asenjo 5 vots.\nMons. Blázquez substitueix en el càrrec l'arquebisbe de Madrid, el cardenal Antonio María Rouco Varela, que ha estat al capdavant de l'episcopat espanyol durant dotze anys (1999-2005 i 2008-2014).\nEn una breu compareixença, després d'agrair l'elecció a tots els bisbes, ha dit que "hi ha treballs que s'accepten per les raons més profundes de la vida", entre les quals s'ha referit sobretot al servei. El nou president de l'organisme que aglutina tots els bisbes espanyols ha dedicat també un agraïment per la feina feta en els quatre mandats al seu predecessor, Antonio María Rouco, amb qui havia coincidit a Santiago de Compostel·la com a bisbe auxiliar. Blázquez ha elogiat també el papa Francesc, de qui ha destacat la seva "gran capacitat d'enderrocar barreres entre els bisbes quan els reuneix", així com la seva proximitat a tothom.\nRicardo Blázquez ha aclarit que, per a la presidència de la Conferència Episcopal, no hi ha ni candidats ni programes. El nou president dels bisbes ha aclarit que els programes de treball són dissenyats entre tots els pastors. Sobre el missatge que necessita ara la societat espanyola, l'arquebisbe de Valladolid ha destacat que "necessitem aprofundir en les arrels de l'esperança, encara que sovint ens vegem desbordats per allò que ens amoïna". En la mateixa línia, ha situat com a realitat central la "set de Déu" que tots els éssers humans tenen i manifesten, sovint des de les situacions humanes més difícils.\nBlázquez també ha dedicat unes paraules al tema dels ganivets que hi ha a la tanca fronterera de Ceuta, i s'ha remès al pronunciament expressat ara fa uns dies pel secretari general i portaveu de l'episcopat, José María Gil Tamayo, clarament partidari de la misericòrdia i la solidaritat amb les persones que intenten desesperadament arribar a Europa per buscar un futur millor.\nPel que fa als temes d'interès públic, sobretot l'avortament, la família i la unitat d'Espanya, Ricardo Blázquez ha aclarit que el cardenal Rouco "ha anat seguint l'esperit dels documents que havia anat aprovant prèviament la Conferència Episcopa, dins una missió que no és fàcil". Adreçant-se als mitjans de comunicació, el nou president de la Conferència Episcopal Espanyola els ha demanat que siguin sobretot "vies de comunicació".\nA més del president i el vicepresident, la Conferència Episcopal elegirà també els membres del Comitè Executiu i els presidents i integrants de totes les comissions episcopals, subcomissions, Junta d'Afers Jurídics i Consell d'Economia. Després de tot el procés de renovació de càrrecs, els nous membres de les comissions faran demà i divendres les primeres reunions.\nD'altra banda, l'assemblea episcopal estudiarà i segurament aprovarà la Instrucció Pastoral sobre els Catecismes d'Iniciació Cristiana i analitzaran la situació del pla pastoral vigent 2011-2015, a la llum de l'exhortació apostòlica Evangelii gaudium del papa Francesc. També es presentarà un programa de l'episcopat per a la celebració, l'any vinent, del cinquè centenari del naixement de santa Teresa de Jesús.\nDarrer discurs inaugural\nEn el discurs inaugural de la seva última assemblea plenària com a president de la Conferència Episcopal Espanyola, el també arquebisbe de Madrid va assegurar que la societat espanyola viu moments difícils entre la incertesa i l'esperança. El cardenal es va mostrar preocupat pel que va qualificar de ruptures insolidàries que afecten actualment Espanya com a país.\nL'encara president de l'episcopat espanyol, que avui deixa el càrrec en haver esgotat tots els mandats, va recordar la crida que el papa Francesc va fer la setmana passada als 83 bisbes que van fer la visita ad limina al Vaticà, quan els va dir que "es mantinguessin en missió permanent". El cardenal Rouco Varela va repassar la història de la Conferència Episcopal Espanyola, nascuda l'any 1966 amb la primera assemblea plenària, i va elogiar l'aportació de l'organisme a l'acció pastoral, social i espiritual de l'Església arreu de l'Estat.


Montse Deza publica un receptari adreçat a famílies sobre intoleràncies al gluten, l'ou i la lactosa - Cultura - Rubí TV\nLa rubinenca creu que el llibre pot ser una bona eina per tal que les famílies experimentin a la cuina\nLa rubinenca Montse Deza ha tret al mercat recentment Todos a la cocina: 100 recetas para intolerantes al gluten, al huevo y a la lactosa. Es tracta d'un llibre publicat per La Galera i que compta amb il·lustracions de Judit Canela.\nSegons ha explicat Montse Deza a Rubitv.cat, aquest tercer llibre fa un pas més enllà respecte a els dos anteriors i és que pretén adreçar el món de la cuina per a intolerants al públic familiar de forma amena i creativa. Segons Deza, 'cuinar pot ser una activitat familiar més' i diu que el llibre incorpora il·lustracions per tal que el seu receptari pugui ser una bona eina per aconseguir-ho.\nMontse Deza té tres familiars amb celiaquisme i ella mateixa pateix al·lèrgia a una vintena d'aliments diferents, motiu pel qual els seus coneixements sobre alimentació per a intolerants és molt alt. Deza assegura que en els últims anys s'ha incrementat molt la predisposició dels restaurants per oferir àpats per a intolerants però tot i això destaca que la contaminació creuada continua sent molt present a les cuines.\nEl llibre ofereix un centenar de receptes senzilles per a no professionals i ofereix informació sobre tres de les intoleràncies alimentàries més importants: lactosa, ou i gluten. Deza creu que el seu receptari pot ajudar a totes aquelles famílies i escoles amb nens amb intoleràncies.\nEtiquetes: Montse Deza, llibre, gluten, lactosa, ou


> Notícies > “L’edició en català és un fenomen extraordinari”, article publicat El Punt Avui\nArticle d’en Miquel Riera, publicat a El Punt Avui el 15 d’abril de 2017. Cliqueu aquí per accedir a l’article original\nEmili Rosales, a la seu del Grup62, a la Diagonal barcelonina. Foto: JUANMA RAMOS\nEmili Rosales (Sant Carles de la Ràpita, 1968) és director editorial del Grup 62 i d’Edicions Destino des del 2014. Poeta i escriptor, va assolir un notable èxit després de guanyar el premi Sant Jordi amb La ciutat invisible, centrada en la història de la seva població natal.\nSeria injust dir que l’optimisme que es viu ara en el sector editorial només es basa en el fet que s’ha aturat la caiguda de vendes. La gran sotragada que es va viure en els anys pitjors va obligar tothom a replantejar-se maneres de publicar i d’organitzar-se, va caldre optimitzar recursos, publicar amb més cura, aprendre a prioritzar, adaptar les empreses a un entorn molt hostil. El cas és que, millor o pitjor, ens n’hem sortit, i ara el sector editorial és més fort, encara que els reptes continuen sent imponents.\nCom s’han d’afrontar els canvis tecnològics? Com s’ha de lluitar contra la pirateria?\nJa fa molts anys que publiquem els llibres en paper i en digital. D’altra banda, les noves tecnologies també han canviat, i molt, la manera en què la gent s’informa sobre els llibres, per la qual cosa cada cop dirigim més esforços a la comunicació en línia. Pel que fa a la pirateria, els editors i els autors depenem d’altres agents: calia una legislació adequada, i cal una aplicació més decidida de la que ja tenim. D’altra banda, a la base hi ha un problema d’educació, és a dir, de valorar o no la creació cultural.\nNo es fa prou i podria ser que reculéssim. L’ensenyament hi ha de tenir un paper fonamental.\nEn uns aspectes pot semblar que avancem i en altres, que ens encallem, però el fet és que avui, per citar-ne un de molt rellevant, una part notable de la ficció que omple la vida dels lectors catalans (i més enllà) la produeixen autors catalans i els la fan arribar editors catalans. És un fenomen d’una dimensió extraordinària. Digui’m un altre camp de la cultura en què això passi. Un altre aspecte vital: l’edició en català ocupa un lloc en les grans xarxes editorials mundials. Potser encara no ens hem adonat de la importància que això té.\nFeina, feina, feina. Els editors, treballin en solitari o en grup, són artesans. Hem de ser sensibles per detectar allò que encara és incipient i eficaços per amplificar-ho. Cal disposar d’espai de publicació, d’eines per impulsar aquestes veus. Estem molt contents de veure com en els últims mesos autores com ara Pilar Romera i Gemma Ruiz s’han fet un lloc.\nCom una gran festa. És un goig que un país posi els llibres al centre de la seva diada. Nosaltres, el Grup62, tenim un projecte editorial ampli, que vol cobrir en català moltes franges, des dels autors de referència com ara Jaume Cabré, Xavier Bosch i Pilar Rahola fins a la recuperació de clàssics (El comte de Montecristo traduït per Jesús Moncada), des de la biografia (El cavaller Floïd) a l’assaig internacional (Homo Deus), etc. Nosaltres celebrarem amb els lectors l’esplèndida acollida que brinden al nostre projecte tan divers. Viure-ho és molt emocionant.


Un incendi crema prop de la C-28 a Arties\nper Redacció 07/01/2019 12:40h | Actualitzat a 07/01/2019 14:47h\nPla general d'Arties amb un incendi a tocar de l'entitat de població | Mireia Boya\nUn incendi, que es va declarar aquest diumenge al vespre als afores d'Arties, a la Val d'Aran, encara crema aquest dilluns al matí i de moment no es pot donar per controlat. El cap de l'incendi es troba estabilitzat i els flancs continuen actius, segons informen els Bombers de la Generalitat. L'incendi ha cremat prop de 3 hectàrees de pastures, dalt de la muntanya, i no hi ha risc que el foc pugui arribar a la població, segons informa el cos d'emergències. Sis dotacions dels Pompièrs d'Aran i un helicòpter treballen per extingir l'incendi.\nEl Grup d'Actuació Forestal (GRAF) dels Bombers treballen amb l'estratègia de confinar el foc al fons del barranc de Salider, on es deixarà cremar de forma controlada per eliminar el matollar. A la zona de l'incendi, els Bombers havien fet cremes de gestió de combustible. El telèfon 112 ha rebut 68 trucades per alertar d'aquest incendi.\nAltres incendis recents a la demarcació de Lleida\nLa passada tarda del dimarts 18 de desembre, al municipi d'Alcarràs, a la comarca del Segrià, un incendi va començar a cremar en un taller mecànic de l'avinguda de Catalunya del municipi. Les flames van provocar una impressionant columna de fum negre visible des de molts punts de la ciutat.\nSegons van explicar els Bombers de la Generalitat en el moments dels fets, fins al lloc s'hi van desplaçar un total de deu dotacions del cos per extingir les flames. El local, una nau de 400 metres quadrats, però, va acabar completament calcinada. La magnitud de l'incendi va provocar que desenes de persones s'apropessin fins al lloc dels fets per a veure què estava passant. Les imatges per les xarxes socials també van ser constant, ja que, tal com hem explicat, les flames van ser de considerables mides i l'alarma entre els veïns de la localitat lleidatana va saltar amb facilitat.\nJa se sap qui és l'home trobat mort en un pantà a l'Empordà\nDesaparegut un menor de 14 anys a la zona de Sabadell desde fa 4 dies\nLleida Vall d'Aran Vielha e Mijaran Bombers


David Armengol: “ Els comissaris tenim una relació de dependència i complicitat amb els artistes” - Atzucac\nArt, Entrevista març 29, 2016 <març 29, 2016\nDavid Armengol: “ Els comissaris tenim una relació de dependència i complicitat amb els artistes”\nby Marc González Camps\nDavid Armengol / Javier Fernández Cano\nDavid Armengol (Barcelona, 1974). Treballa en el context artístic com a curador, centrant els seus focus d’interès en les estratègies de recepció i educació en l’art així com una anàlisi que revisa la figura de l’artista i la seva funcionalitat social. Aborda temàtiques sensibles a processos de percepció i estats d’ànim en contacte amb altres àmbits d’estudi com l’antropologia, la psicologia, la literatura o l’àmbit sonor. Vinculat a projectes i convocatòries d’art emergent en el context de Barcelona, compagina la pràctica curatorial amb d’altres que la realimenten, com la gestió cultural i la docència. Ens citem a un restaurant de menú de l’eixample, un híbrid entre asiàtic i occidental. Ja allà parlem de tot i de res, dinem, i molt abans d’encendre la gravadora l’art ja irromp a taula com a tema de conversa. Demanem cafès i ens hi posem.\nEn quin moment et trobes: plantejament, nus o desenllaç?\nEm trobo en una posició de nus, tot i que potser per edat i trajectòria veig més propera aquesta idea del desenllaç. En un context on d’alguna manera sempre estàs començant, aquests tres elements funcionen junts. És un nus inquietant que et fa estar alerta del desenllaç.\nA la pel·lícula “El Tercer home”, sota la pell del protagonista, Orson Welles va dir:\n“A Itàlia, en trenta anys de dominació dels Borgia, hi van haver guerres, matances, assassinats… Però també Michelangelo, Leonardo i el Renaixement. D’altra banda, a Suïssa, van tenir cinc-cents anys d’amor, democràcia i pau. I quin en va ser el resultat? El rellotge de cucut!”\nLa nostra matèria primera és la tragèdia?\nHi ha una certa tendència a entendre-ho d’aquesta manera, una certa tendència a la necessitat de drama. Ens interessa el resultant d’un estat de tensió, tot i que alhora també hi ha molt d’artifici i construcció en aquesta manera de plantejar la pràctica artística. Cito una frase d’en Pere Llobera, pintor i amic: “L’optimisme en art és intolerable”, que descontextualitzada ve a reafirmar precisament això. El cert és que hi ha alguna cosa de veritat en el fet que ens puguem sentir atrets per allò insegur o inestable. Per bé o per mal l’art ja és de per si un context molt inestable.\nConsideres que l’ètica pot esdevenir un fre en el procés creatiu d’un artista?\nPenso que ja no depèn de l’artista, sinó de qualsevol persona. Hi ha un plantejament ètic en abstracte darrere de qualsevol acte. Així que d’alguna manera si que suposa un fre, un fre en relació a on vols anar o per on no prefereixes passar. Has de tenir en compte el que suposa. La pràctica artística és un joc constant de pros i contres, un terreny molt especulatiu, però hi ha qüestions morals que estan per sobre de qualsevol acte creatiu.\nDel projecte “NO SONG TO SING” (2015-2016) David Armengol & Martí Manen\nEl cineasta Albert Serra declarava recentment que tot artista hauria d’estar obligat a crear una cosa que la gent no pugui entendre per més que s’hi esforci. L’Art és una idea elitista?\nJo vull pensar que no, i treballo perquè no sigui així. L’art té un problema de consum, sóc partidari de creure que l’art no té perquè interessar a tothom. Sembla que a l’art, en majúscules, se li demana una voluntat pedagògica que no crec que hagi de tenir. Al final és una qüestió de mitificar la figura de l’artista, que m’interessa molt, però no des d’aquesta condició.\nQuin és l’objectiu de l’Art?\nJo crec que l’objectiu és entendre que no hi ha un únic objectiu, o potser que directament no n’hi ha cap. Tinc especial interès per aquell art que entén la disfuncionalitat de la seva pràctica, que tot i no tenir la pretensió de voler canviar el món és imprescindible que hi sigui.\nQuines diferències s’estableixen entre la visió d’un curador i la d’un artista?\nLa principal diferència és que jo tinc dependència d’ell. El producte que jo ofereixo té a veure amb la figura de l’artista, en canvi ell és una figura més autònoma. Els comissaris tenim una relació de dependència i complicitat amb els artistes, però actuem més tard, i per actuar, necessitem tenir una relació prèvia amb l’artista.\nExisteix aleshores una diferència entre curador i comissari?\nMés enllà de qüestions de terminologia crec que no. Ho entenc com la mateixa pràctica. Comissari s’utilitza més en el nostre context, i curador, al marge d’una qüestió més espiritual, és una mica més fidel. És qui té cura de tot el que està succeint dins del context expositiu. És qui cuida la relació amb l’artista, la institució, qui pensa com es comunicarà una obra a un públic determinat.\nEn qualsevol cas té a veure amb una estructura on s’hi troben perfils diversos.\nDes de l’àmbit acadèmic percebem que hi ha una certa desconnexió entre l’art i les institucions públiques.\nBàsicament, hi ha una desconnexió degut a la distància existent entre l’art contemporani, en present, i en com aquest present es gestiona des de la institució pública degut a un cert nombre de dificultats i limitacions. És doncs una distància governamental, ens hem de preguntar que passa dins dels museus, dels centres d’art i també de l’acadèmia, quin paper segueix tenint el que suposadament és aquest centre del saber. Una resposta a tot això és l’art independent, que gaudeix de bona salut i no espera a que passi quelcom sinó que ho fa.\nS’utilitza l’art amb finalitats polítiques per part de les institucions doncs?\nAbsolutament. Lamentablement l’única força mediàtica de l’art és aquesta, quan s’instrumentalitza amb unes finalitats alienes al mateix discurs de l’obra, dotant-ho de certa superficialitat i artifici. Això no vol dir que l’art visqui al marge d’una implicació política, ja que d’alguna manera es deu a un compromís que passa per unes qüestions ideològiques.\nL’història de l’art consta de capítols on s’ha anul·lat tot l’anterior amb la irrupció de nous paradigmes. Encara hi ha lloc per una nova revolució?\nCrec que si. Sempre hi ha una porta oberta al canvi, a nous plantejaments. Al final tot i estar condicionat per tot un pes històric t’estàs alliberant d’això, ja que estem treballant amb el present, i aquí tots els canvis es poden donar. Ho hem conegut a nivell històric però no a nivell biogràfic i vivencial, així que molts canvis són possibles. Després la historia s’encarrega d’ordenar-ho i es veuen aquests moments antagònics, però nosaltres només en vivim uns, i són aquests.\nS’han enderrocat definitivament els murs i l’artista ja és un creador plenament multidisciplinari?\nTotalment. No crec que l’art sigui multidisciplinari però si crec que l’artista pot decidir múltiples camps d’actuació, a nivell formal poden passar per la imatge, el text, el so, etc. Però prèviament a qualsevol formalització, passen per un desenvolupament intel·lectual, un pensament que posteriorment és adaptat a un registre de presentació determinat.\nL’artista pot decidir múltiples camps d’actuació\nCom definiries la teva obra curatorial?\nNo l’entenc com un exercici de tesis on hi hagi un tema central amb el qual treballi, sinó que té a veure més amb un discurs metareferencial, m’interessa analitzar l’art que parla del mateix art. El tema central que creua els meus projectes gira al voltant de la funcionalitat o disfuncionalitat de la pràctica artística i de la condició social de l’artista, decantant-me cap aquesta suposada falta de practicitat en l’art contemporani. També m’interessa molt el fet sonor, i té molta presència en la meva pràctica.\nEn quins projectes estàs treballant ara mateix?\nEn un projecte d’exposició col·lectiva anomenat “Caminar sobre el hielo”, que parteix d’un relat breu de Werner Herzog i té a veure amb l’activació del paisatge a partir de la performance i la narrativa. Hi ha presència d’artistes locals i internacionals i s’inaugurarà a Bòlit, Centre d’Art contemporani de Girona al mes de Juny.\nTambé col·labores amb BCN producció.\nSí, tot i que és una relació temporal. Sóc part de l’equip de gestió per dues temporades, 2015 i 2016. Aquest any formo part d’un jurat de cinc persones que decidim quins creiem que són els millors projectes en cadascuna de les modalitats, també acompanyo alguns projectes que s’exposaran a la Capella. És una feina de tutoria durant el procés de treball.\nÉs una bona oportunitat pels artistes emergents, que creus que aporten al sector de l’art?\nL’aportació és molt important. És el que està marcant un present des de l’assaig i error. Es troben en un moment d’inici on no saben del tot cap a on anirà la seva trajectòria i poden arriscar, i això és potent. Barcelona té una bona estructura d’espais d’art emergent com Can Felipa, la Sala d’Art Jove o Sant Andreu Contemporani. Completen una bona radiografia de l’art en present a la ciutat de Barcelona i la resta de Catalunya.\nQue t’aporta la docència?\nRealimenta constantment la meva pràctica. Els projectes educatius em van ajudar a visualitzar cap a on anava la meva pràctica, ja que no vaig estudiar historia de l’art contemplant que volgués ser comissari. En un principi creia que la docència actuaria com una font d’ingressos econòmics, però m’aporta molt més que això. Esdevé un sistema de relacions que amplia el meu radi d’acció. D’aquesta manera conec el treball dels meus estudiants, generant una relació pròxima de com aquests treballs han de funcionar en l’àmbit professional.\nFins al 26 d’abril podem anar a veure l’exposició “NO SONG TO SING”, que ens hi trobarem?\nÉs una exposició sonora que té a veure amb interessos que he mantingut des de l’inici de la meva trajectòria. Es qüestiona com actua el so dins d’un espai dissenyat per una relació visual. Consta d’un espai de documentació on trobem peces de deu artistes que al llarg de la seva trajectòria han decidit gravar un disc, editar un vinil, etc. L’escolta té a veure amb un registre de presentació sonor. Cada artista presenta, a part, una peça que neix del so però necessita un altre registre de presentació com el dibuix, la instal·lació o la performance. Forma part d’una línia d’investigació d’anys amb en Martí Manen, amic i comissari.\nCom es genera una peça curatorial entre dos curadors?\nÉs una experiència gratificant, ja que la teva pròpia veu a vegades també cau en el dubte i la inseguretat. Fer binomi estableix una estructura més potent. És la veu de dues persones que en fan una de sola i per tant guanya força. Com a comissari treballes amb els artistes, així que d’alguna manera ja generes sempre una mica d’estructura.\nI que me’n pots dir de “el tonto de las luces”?\nVa néixer com un desig personal sense cap pretensió més enllà de ser un bloc on escriure sobre música, a causa de la relació afectiva que hi mantinc.\nWill Oldham, nom artístic: Bonnie ‘Prince’ Billy\nUn alter ego.\nDavid Armengol, el futbolista.\nA quina pel·lícula t’agradaria colar-te.\n“Prince Avalanche” – David Gordon Green\nA qui retries homenatge?\nA Connie Converse\nUn grup de música.\n“La muntanya anàloga”, René Daumal\n“Tota pedra és muntanya en potencia”, Roger Caillois\nMarc González Camps\nMore from Marc González Camps\nL’huracà Smyth: atemporal i melancòlic\n“La música és quelcom que faig on no he de fingir. És...\ndesembre 20, 2015\nSílvia Bel: “Escric per salvar-me”\nmarç 23, 2015\nL’analògic, un futur reservat als sibarites\nRipollès i terrorisme\n0 replies on “David Armengol: “ Els comissaris tenim una relació de dependència i complicitat amb els artistes””\nRevista Branca: “Ens agradaria posar nous noms en el mapa”\nDivuit diagnòstics d’una Europa malalta\n‘Llum’, la polèmica novel·la que ressuscita ‘Lolita’\nMaria Lluïsa Güell, pintora modernista d’ànima indòmita\nBarcelona: Ciutat conquerida\n© Copyright 2014 - Atzucac. Tots els drets reservats


IV Jornades dels Fideus Rossejats de la Cala | Turisme Catalunya\nIV Jornades dels Fideus Rossejats de la Cala\nEls seus protagonistes són les diferents varietats de peixos blaus de la nostra costa i els nostres cuiners que, amb les seves tècniques tant clàssiques com modernes, ens delectaran amb els diferents menús que oferiran durant les jornades gastronòmiques.\nAquestes jornades estan impulsades per les Àrees de Turisme d’aquestes poblacions, que treballen conjuntament per a oferir als nostres visitants aquest producte gastronòmic de gran qualitat a preus assequibles.\nAquest plat de fideus, cuinats a l’estil mariner, és habitual a les barques i a les cases caleres des de temps immemorials, donada la relació amb el mar i la pesca.\nEl brou de peix és l’element més important d’aquest plat que, com passa amb l’arrossejat, un altre dels plats típics de la gastronomia marinera, es complementa amb un bon plat de peix i patates.\nPer a més informació, visita www.ametllamar.cat


Taller d’escriptura de Guió, a càrrec de Carlos García |\n← Bases Quartmetratges 2013\n“La professió de guionista”, una Master Class a càrrec de Tirso Calero en Quartmetratges 2013 →\nAmb motiu de la celebració de la XXX Edició del Festival Quartmetratges, organitzat per l’Ajuntament de Quart de Poblet (València), i dins del marc d’activitats del seu XXV Concurs de Guions per a Curts, la Fundació Autor de la SGAE, en col•laboració amb la EDAV (Escriptors de l’Audiovisual Valencià), organitza aquest taller amb l’objectiu d’afavorir el desenvolupament dels professionals del sector audiovisual de la Comunitat Valenciana.\nEl curtmetratge és un format amb una doble vessant que el fa especialment profitós per als cineastes: Per una part és un gènere en sí mateix, amb el seu propi codi, i amb plena acceptació com a obra artística única i independent. I d’altra, és una poderosa plataforma d’aprenentatge pràctic per a aquells que volen introduir-se en el món del cinema.\nLa seua durada i la llibertat creativa que permet el fan idoni per a que els cineastes novells puguen experimentar, provar, equivocar-se, aprendre en definitiva, sense por a jugar-se el patrimoni familiar intentant-ho.\n1. De la pàgina en blanc a l’argument. Acostant-nos al curtmetratge a partir del visionat i reflexió d’alguns dels curts premiats en edicions anteriors del festival.\n2. De l’argument al tractament. Durant aquesta sessió es començarà a donar forma a les diferents històries.\n3. Del tractament al guió. Amb el suport de materials ja escrits, com els guions premiats en les anteriors edicions del Concurs de Guió Quartmetratges, els assistents començaran l’elaboració del guió del curtmetratge a partir del tractament.\nCarlos García. Llicenciat en Comunicació Audiovisual per la Universitat de València. Ha sigut coordinador de guions i guionista de sèries de comèdia com Autoindefinits, Socarrats o Maniàtics, i de sèries dramàtiques com Unió Musical Da Capo o Bon dia bonica! També ha escrit i dirigit un gran nombre de curtmetratges, entre ells Papel Quemado, amb el que va obtindre el Primer Premi al Festival de Quart de Poblet 2004.\nCom a docent, posseïx el Màster Universitari de professor de secundària i ha impartit classes de guió a la Universitat i en diferents Instituts de Secundària de València.\nINFORMACIÓ I LLOC D’IMPARTICIÓ\nEspai de Creació Jove. c/ Gerardo Paadín, 19. Quart de Poblet, València.\nDel 21 al 24 d’octubre de 2013\nHorari: Dilluns, dimarts i dijous\nS’admetran inscripcions fins completar l’aforament, o fins el dia d’inici del curs. Realització subjecta a un mínim d’inscripcions.\nAquesta entrada ha esta publicada en Quartmetratges 2013. Afegeix a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


La mort de Klinghoffer de John Adams – et suggerim una audició…\nLa mort de Klinghoffer de John Adams\nPosted on 15 maig 2013 15 maig 2013 by fonogramacoral\nAdams va triar com a tema per a aquesta òpera el segrest del creuer italià Achille Lauro per part d’un comando terrorista palestí el 1985. Els terroristes van amenaçar amb executar als passatgers israelians, americans i britànics del vaixell si no s’atenien les seves reivindicacions i de fet van arribar a assassinar a un dels passatgers, un jueu nord-americà anomenat Leon Klinghoffer que estava de vacances amb la seva dona. Tot i ser una òpera, Adams es va inspirar en les passions de J. S. Bach. Igual que en les obres del mestre alemany, els personatges tenen llargs monòlegs que són posteriorment comentats pel cor, sent aquest estàtic i aliè a l’acció.\nL’estil d’Adams sol definir-se com minimalista, si bé la simple escolta de la seva música fa paleses les diferències entre aquesta i la de Philip Glass o Steve Reich. Podríem dir que Adams fa servir la repitición sistemàtica com un recurs més dins d’un estil que també deixa la porta oberta al cromatisme, als sons electrònics i a la música pop, formant sempre un conjunt molt accessible, interessant i fàcil d’escoltar.\nThe Death of Klinghoffer es va estrenar al teatre de La Monnaie de Brussel · les en 1991 amb un llibret d’Alice Goodman i una producció de Peter Sellars, col · laborador habitual d’Adams. L’estrena, en plena guerra del golf (la primera, la de Bush pare) va ser molt polèmic, ja que es va acusar a l’autor de mostrar-se condescendent cap al terrorisme. És cert que Adams tracta en tot moment d’estar objectiu, donant en tot moment el mateix protagonisme als segrestadors que a les víctimes, tot i que l’objectivitat, com tots sabem, no deixa de ser un ideal. L’obra comença amb un cor d’exiliats palestins que lamenten l’ocupació de les seves cases per part dels israelians, al qual segueix un cor d’exiliats israelians que lamenten la seva persecució per part dels nazis a Europa. Aquest esquema es repetirà al llarg de l’obra, cada intervenció d’un segrestador serà seguida per la d’un dels segrestats.\nVos deixem la versió de concert de “The Death of Klinghoffer”\n01 – John Adams – The Death Of Klinghoffer Chorus Of The Exiled Palestinians\n02 – John Adams – The Death Of Klinghoffer Chorus Of The Exiled Jews\n03 – John Adams – The Death Of Klinghoffer Ocean Chorus\n04 – John Adams – The Death Of Klinghoffer Night Chorus\n05 – John Adams – The Death Of Klinghoffer Chorus Of Hagar And The Angel\n06 – John Adams – The Death Of Klinghoffer Desert Chorus\n07 – John Adams – The Death Of Klinghoffer Day Chorus\nHarmonium (per a cor i orquestra)\nPosted in La mort de KlinghofferEtiquetat John Adams\nEntrada anteriorHarmonium de John Adams\nSegüent entradaClocks and Clouds for 12 female voices, György Ligeti