Exilis: d’octubre 2010\nRetalls de premsa / 2\nUn dia d'aquests parlaré sobre la sentència del Tribunal Constitucional que elimina la possibilitat que el català siga "llengua preferent" de l'administració. De moment, he llegit aquest article d'Antoni Puigverd a La Vanguardia. Alguns dels arguments que exposa són coincidents amb els que estic pensant aquests dies.\nLos hablantes del castellano no son culpables de los pasados siglos de persecución del catalán, aunque parecería lógico esperar de ellos cierto sentido de la compensación. En todas las democracias de verdad existe el concepto "discriminación positiva", que protege el desarrollo de aquellas especies naturales o sectores sociales que han sido gravemente perjudicados por la historia. La sentencia del Tribunal Constitucional, aunque con prosa distante y gélida, reconoce esta posibilidad compensatoria. Este es el camino legal que hay que profundizar a partir de ahora. Defender la compensación del catalán ante la judicatura; y combatir el mito liberal, el último argumento de los que reclaman la regresión del catalán a los espacios íntimos. (...)\nSi en voleu llegir més, el teniu ací.\nPublicat per Carles Lluch a 22:40 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Antoni Puigverd, llengua, Retalls\nAvui ha mort Joan Solà. La notícia m'ha sorprés aquesta tarda quan m'he assegut davant l'ordinador i he començat a posar els papers virtuals en ordre. Solà era un dels filòlegs més importants amb què comptàvem, i els seus articles divulgatius eren un punt de referència per a molts. A més, va demostrar sempre una consciència cívica i nacional de primer ordre.\nNo són bons temps. Fa un mes moria Joan Triadú, avui Joan Solà. Anem perdent els referents, com diu Joan Josep Isern, i no sembla que hi haja recanvi visible. A més, avui s'ha sabut que els tribunals posen nous entrebancs a la presència pública del català. Tot un símbol. Joan Solà avui mor dos cops.\nNo és un bon dia, no.\nPublicat per Carles Lluch a 17:36 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Joan Solà, llengua\nFa poc m'he comprat el CD de Senior i el Cor Brutal L'experiència gratificant, on hi ha algunes cançons molt recomanables i sorprenents. Com aquesta que comparteixo avui amb vosaltres, "El signe dels temps", fresquíssima i optimista, tot i que en realitat la lletra, que teniu a sota, no ho és tant. Ve a ser com un exorcisme musical contra les coses que ens deprimeixen.\nPer cert, la cançó va tenir el Premi Ovidi a millor cançó de l'any 2009. Un exemple més que en l'actual panorama de la música en valencià hi ha coses que com a mínim val la pena escoltar. El problema és que cadascú s'ha de buscar la vida per a conéixer-les.\n(Nota: aquesta lletra és la que se sent en el video. La versió del disc inclou unes quantes "proclames" més en el tram final de la cançó, no recollides en el llibret de les lletres)\ni les muntanyes s'obrin el cor\nLa gent està sola,\ntrista i avorrida.\nPobra la gent.\nI si no estàs sol\nestàs amb qui no vols.\nQue pobres som,\nque sempre ho volem tot.\nPerò lo pitjor de tot,\nquè és lo pitjor de tot?\nEl càncer de la societat\nla sida del segle XXI.\nLo que agobia l'existència,\nlo que erosiona la dignitat.\nLo que separa les parelles\nEl puto messenger.\nque tots som immigrants.\nPublicat per Carles Lluch a 22:10 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: música, Senior i el Cor Brutal\nEl Maestrat i les Terres de l'Ebre\nEl llibre El perquè de la vegueria ebrenca, de Jordi Jordan Farnós (Onada Edicions, 2010), porta un subtítol molt aclaridor: Breu repàs de la geografia històrica de les Terres de l’Ebre. En efecte, l’autor, tortosí, ressegueix com al llarg de la història s’ha estructurat administrativament la comarca o regió que té Tortosa com a capital històrica. Des de la Ilercavònia ibera, passant pel bisbat de Tortosa, la vegueria de l’època medieval, i fins a l’annexió a la província de Tarragona, els intents republicans de recuperar l’autonomia del territori i la situació actual.\nEs tracta d’una obra molt breu (70 pàgines) que exposa de manera molt directa i entenedora una història que, encara que no ho puga paréixer, ens és molt propera. Hi podem descobrir, o redescobrir, els estrets vincles territorials entre el Maestrat i el sud de Catalunya. Uns vincles que avui dia testimonia el fet que tots dos territoris pertanyen al bisbat de Tortosa, divisió eclesiàstica establerta en època visigòtica sobre un antic substrat comú.\nPer exemple, és curiós veure com, quan la Corona d’Aragó va conquerir Tortosa i es va aturar al Sénia, es van redactar els Costums de Tortosa amb la voluntat que arribaren a regir els territoris de més al sud, que ja havien format una unitat durant l’època romana, visigòtica i àrab. En canvi, amb la conquesta del Regne de València per part de Jaume I, s’esmicolà la unitat del territori. Certament, fou per un atzar històric que actualment no siguem administrativament tortosins.\nJordan aporta elements de reflexió sobre la relació entre els territoris al nord i al sud del Sénia. Una relació que els filòlegs han estudiat en profunditat, ja que el Maestrat i els Ports s’adscriuen lingüísticament al mateix dialecte que Tortosa, un dialecte que corrobora amb la seua mateixa existència transfronterera la unitat de la llengua. Qualsevol persona d’una certa edat, d’altra banda, recorda encara com la gent de Benicarló tenia una tendència natural cap a les terres ebrenques: hom anava al metge i a fer altres gestions a Tortosa, per exemple.\nParadoxalment, la divisió autonòmica de la democràcia ha afeblit la consciència d’aquesta unitat. Cada cop té més pes la capital de província, un Castelló que històricament ha tingut ben pocs vincles culturals amb el Maestrat. Aquesta pèrdua de relació amb les Terres de l’Ebre comporta la pèrdua o el debilitament d’alguns dels nostres trets d’identitat més propis.\nEl llibre de Jordi Jordan serà presentat a Benicarló el proper divendres 22 d'octubre a les 20 h, a la Penya Setrill, en el marc dels Divendres Literaris que organitza Alambor.\nArticle publicat a La Veu de Benicarló, núm. 754 (15 d'octubre de 2010)\nPublicat per Carles Lluch a 9:23 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Alambor, Jordi Jordan, La Veu, llengua, Onada, País Valencià, societat, terres del Sénia\nEl valencià a la biblioteca\nArticle publicat a La Veu de Benicarló, núm. 753 (8 d'octubre de 2010)\nVaig amb els meus fills a la Biblioteca Municipal, i ens passem una estona remirant llibres de la secció dedicada als primers lectors. Me n'adono que són molts més els llibres en castellà que en valencià. En arribar-nos al taulell de préstec, li ho comento al bibliotecari de torn. Em respon amb vaguetats que no m'acaben de convéncer. Tot sovint m'arriben catàlegs d'editorials valencianes i catalanes amb col·leccions de llibres infantils, i no en veig gairebé cap a la biblioteca.\nNo són els únics, els xiquets, amb més oferta en castellà. En la secció de novel·la per a adults, el greuge comparatiu és encara més gran. No només és difícil trobar algunes de les millors novel·les publicades en català, sinó que si vols algun dels llibres d'autor internacional, no trobes les traduccions en la nostra llengua: has d'anar a petar al castellà tant si vols com no (em va passar a mi eixe dia).\nÉs incomprensible, pel que fa a la secció infantil de la biblioteca, que el valencià tinga una posició secundària. La pràctica totalitat dels xiquets de Benicarló aprenen a llegir i escriure en valencià, i resulta que quan aquests mateixos xiquets van a la biblioteca troben molts més llibres en castellà. Una incoherència pedagògica, fins i tot. Ja fa un temps vaig escriure que en el nostre poble l'educació sembla anar per una banda i la realitat del carrer per una altra. A l'escola, valencià, però fora, una diglòssia desaforada, un predomini incontestable del castellà. Què estem ensenyant als nostres fills? Que el valencià no serveix per a res en la vida real? O encara: que el que s'ensenya en l'escola no té utilitat pràctica al carrer?\nPerò és encara més trist si tenim en compte el panorama general de la biblioteca i que aquesta du el nom de l'enyorat Manel Garcia Grau. En el lloc que el poble que el va veure nàixer li ha dedicat, la presència de la llengua de Garcia Grau, aquella en què va escriure tots els llibres i a la qual va dedicar tantes energies, és purament testimonial. Fins i tot folklòrica: el valencià és apte per a llegir els autors de la terreta (no tots), però no val per a la lectura de les grans obres de la literatura mundial, ni tan sols per als best-sellers. I com més va, més s'aprofundeix la discriminació: mireu el butlletí de novetats que hi ha sobre el taulell, o consulteu-lo a la plana web de l'Ajuntament. La majoria de novetats són, de manera aplastant, mes rera mes, en castellà.\nNo culpo, en absolut, els professionals que treballen a la biblioteca, que fan molt bé la seua feina. No sé qui n'és el responsable, i és possible que tot plegat siga inconscient. Però cal una reflexió a fons i situar el valencià, com a mínim, en pla d'igualtat amb el castellà. I no em val l'argument que la gent llegeix més en castellà. Donem primer les dues opcions, si no juguem la partida amb desavantatge. A més, és una qüestió d'educació social. Si el valencià tinguera una situació normal en la biblioteca, això acabaria fent que la gent s'acostumara a percebre'l i llegir-lo de manera normal. Només així la biblioteca de Benicarló faria honor a la trajectòria i la significació d'aquell escriptor del qual va prendre el nom.\nPublicat per Carles Lluch a 23:45 4 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Benicarló, La Veu, llengua, Manel Garcia Grau\nDemà és 9 d'octubre. De nou celebrem el naixement del poble valencià, i esperem que no estiguem assistint a la seua mort. M'ha vingut de gust avui compartir aquesta magnífica cançó de Pau Alabajos. El video és, diguem-ne, "monòton", però dels altres dos que he trobat, l'un tenia banderes blaveres a dojo, i l'altre no se sentia bé.\nA baix teniu la lletra.\nDemà, pengeu senyeres als balcons. "No podran fer-nos callar". Espero.\nSonen les dolçaines en el carrer Sant Vicent,\nmés de quinze mil persones volen fer sentir la veu.\nLes paraules cobren força, hem fet nostra la ciutat.\nJa s'enlairen les banderes per damunt dels nostres caps.\nMissatges d'esperança en els càntics de la gent,\nel futur és patrimoni de qui creu en el present.\nÉs tan fàcil contagiar-se de l'eufòria dominant.\nBastirem els nostres somnis sense por a flaquejar.\nÉs València, 9 d'octubre.\nNo podran fer-nos callar.\nCaminem com sempre, avançant contracorrent.\nLa revolta és quotidiana, hi ha molta feina per fer.\nSalvarem tots els obstacles, és qüestió de voluntat.\nConstruirem una utopia amb les nostres pròpies mans.\nRedreçarem la història, mamprendrem un nou camí,\ngirarem la vista enrere, lluitarem contra l'oblit.\nAprendrem de les errades que hem comés en el passat,\nescriurem en les façanes que estem farts de claudicar.\nPublicat per Carles Lluch a 22:33 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: País Valencià, política, societat\nEducació i realitat\nArran d'un article que he escrit per a La Veu de Benicarló d'aquesta setmana, m'ha vingut al cap que fa temps n'havia escrit un de relacionat. Regirant per l'ordinador, l'he trobat, i m'he sorprés en veure que havia estat publicat el gener de 2003; fa gairebé vuit anys! El més trist no és només que el temps passa molt ràpid, sinó que les coses de què parla l'article segueixen igual. Almenys jo ho veig així, i per això m'ha semblat curiós donar-li una nova vida.\nÉs una constant social demanar a l’educació dels xiquets grans coses que han de canviar el món. En l’educació dels menuts hi fiquem moltes esperances. Així, l’escola intenta fomentar els valors solidaris, la pau i l’ecologia: el premi Xavier Arín que es lliura aquesta setmana és una mostra d’aquest afany. Els xiquets planten arbres el dia de l’arbre, fan actes a favor de la pau i la solidaritat, són instruïts en el reciclatge dels residus. També en l’aspecte lingüístic, l’escola és un exemple: actualment, gairebé tot l’ensenyament primari a Benicarló és en valencià. L’escola és una societat perfecta en petit.\nTanmateix, fora del món educatiu la realitat social no ajuda gens ni mica a desenvolupar aquests valors. Es dóna la paradoxa que la societat carrega la responsabilitat de tota l’educació a l’escola i a l’institut mentre que la família, els polítics i la societat civil no només se’n desentenen sinó que promouen actituds contràries. Fins al punt que els xiquets es fan grans i, en comptes de canviar l’entorn, canvien ells.\nAixí, no servirà de res que intentem educar els menuts en convivència i tolerància, si després, a casa i al carrer, senten segons quins comentaris sobre els immigrants i la mesquita de Benicarló. Molta consciència ecològica i reciclatge a les classes, però després l’Ajuntament és el primer que no s’implica seriosament ni fa campanyes conscienciadores per als grans. Per a què una educació en valencià a tots els nivells, si després a les llibreries gairebé tots els llibres són en castellà? Estem fent que l’educació dels nostres xiquets siga una ficció desconnectada de la realitat, estem fent que els valors positius cap als quals ha d’avançar una societat (ecologia, tolerància, normalització lingüística) queden reduïts a un joc de nens, un tema de redacció infantil que no cal prendre’s seriosament.\nPublicat per Carles Lluch a 21:06 Cap comentari:


DIARI DE MIQUEL ICETA: L'hora de la veritat\ndiumenge, 14 / desembre / 2008\nAvui no hi ha cap dubte sobre quina és la qüestió que he d'abordar i, per tant, començo per aquí. Sense oblidar que sóc el portaveu del PSC i que tota decisió sobre el que faran els càrrecs electes del PSC a qualsevol institució depèn únicament i exclusivament del que acordi la Comissió Executiva del partit. No puc, per tant, avançar-me a deliberacions i decisions que no s'han produït i sobre les que, lògicament, té una importància determinant l'orientació i informacions que proporcioni el Primer Secretari del PSC, José Montilla que en aquest moments és, a més, i per sobre de tot, President de la Generalitat.\nPerò, tot esperant el debat i les decisions que pugui prendre demà la Comissió Executiva del PSC al respecte, considero obligat comentar com veig la qüestió de la negociació del nou sistema de finançament. I començo per dir que coincideixo fil per randa, paraula per paraula, amb l'editorial d'avui de La Vanguardia, lectura obligada aquí i a Madrid. És del tot imprescindible culminar amb èxit una negociació que s'ha allargat més enllà d'allò que és necessari i convenient. No caldria haver de recordar que l'Estatut de Catalunya va entrar en vigor el 9 d'agost de 2006, és a dir, fa més de dos anys i quatre mesos, que és una llei vigent, negociada entre el Parlament de Catalunya i el Congrés dels Diputats, aprovada per les Corts Generals i referendada de forma majoritària pels ciutadans i ciutadanes de Catalunya. Sobre les raons de Catalunya que cal atendre vaig escriure un article a El País el passat mes d'agost que continua plenament vigent. Tampoc no és sobrer recordar que la necessitat d'una revisió en profunditat del sistema de finançament té també els seus orígens en la manca de clàusules de revisió del sistema vigent acordat per Artur Mas i el govern del PP l'any 2001, un sistema que, per cert, va suposar un increment de recursos de la Generalitat en el seu primer any d'aplicació de 254 milions d'euros.\nEstem reclamant un nou sistema perquè així ho estableix l'Estatut. Perquè ho necessiten els ciutadans i les ciutadanes de Catalunya, perquè ho necessita la Generalitat per desplegar les seves polítiques, en particular els serveis públics de salut, sanitat, serveis socials i atenció a la dependència. La nostra població i les nostres necessitats han crescut molt els darrers anys. I, com he dit en altres ocasions, si es vol que Catalunya segueixi fent de locomotora, se li ha de proporcionar carbó. L'esforç de solidaritat no es pot girar contra qui el practica i aquest és el risc que correm si no es produeix un replantejament seriós del sistema. I, òbviament, també s'està discutint de diners. Certament en una situació de crisi els marges són més estrets, però és també cert que el compromís del govern Zapatero de protegir els més febles, de no retrocedir en polítiques socials, passa també per millorar les perspectives financeres de les Comunitats Autònomes que veuen com els seus ingressos creixen molt menys que les seves despeses, i que tenen limitada la seva capacitat d'endeutament per la vigència del pacte d'estabilitat pressupostària.\nNo es sobrer recordar el que diu l'Estatut al respecte del finançament, especialment el seu article 206 que realment val la pena llegir íntegrament perquè és prou clar.\nARTICLE 206. PARTICIPACIÓ EN EL RENDIMENT DELS TRIBUTS ESTATALS I MECANISMES D'ANIVELLAMENT I DE SOLIDARITAT\n1. El nivell de recursos financers de què disposi la Generalitat per a finançar els seus serveis i les seves competències s'ha de basar en criteris de necessitats de despesa i ha de tenir en compte la seva capacitat fiscal, entre altres criteris. A aquests efectes, els recursos de la Generalitat són, entre altres, els que deriven dels seus ingressos tributaris, ajustats a l'alça o a la baixa en funció de la seva participació en els mecanismes d'anivellament i de solidaritat.\n2. La Generalitat participa en el rendiment dels tributs estatals cedits. El percentatge de participació s'estableix tenint en compte els seus serveis i les seves competències.\n3. Els recursos financers de què disposi la Generalitat es poden ajustar perquè el sistema estatal de finançament disposi de recursos suficients per a garantir l'anivellament i la solidaritat a les altres comunitats autònomes, a fi que els serveis d'educació, de sanitat i altres serveis socials essencials de l'estat del benestar prestats pels diferents governs autonòmics puguin assolir nivells similars al conjunt de l'Estat, sempre que portin a terme un esforç fiscal també similar. De la mateixa manera, la Generalitat rep recursos, si escau, dels mecanismes d'anivellament i de solidaritat. Els nivells esmentats són fixats per l'Estat.\n4. La determinació dels mecanismes d'anivellament i de solidaritat s'ha de fer d'acord amb el principi de transparència, i se n'ha d'avaluar el resultat quinquennalment.\n5. L'Estat ha de garantir que l'aplicació dels mecanismes d'anivellament no alteri en cap cas la posició de Catalunya en l'ordenació de rendes per capita entre les comunitats autònomes abans de l'anivellament.\n6. S'ha de tenir en compte, com a variable bàsica per a determinar les necessitats de despesa a què fa referència l'apartat 1, la població, rectificada pels costos diferencials i per variables demogràfiques, en particular per un factor de correcció establert en funció del percentatge de població immigrant. Així mateix, s'han de tenir en compte la densitat de població, la dimensió dels nuclis urbans i la població en situació d'exclusió social.\nEl meu article del mes d'agost acabava amb unes paraules que repeteixo aquí: “El nostre únic objectiu és obtenir un sistema de finançament just. Som conscients que alguns demanen que tensem la corda amb l'únic objectiu que es trenqui, però no seran els que van acceptar l'anterior model els que avui poden donar-nos lliçons de fermesa. Com tampoc no acceptarem que se'ns demani per una responsabilitat mal entesa que abandonem la defensa de l'Estatut i del que considerem just”.\nDemà decidirem sobre el suport a uns pressupostos que ja hem votat, decidirem si aixequem o no el veto que l'oposició va forçar al Senat. Uns Pressupostos que, per cert, incorporen una inversió de 4.626 milions d'euros per a Catalunya, i algunes esmenes que tant ERC com CiU van tenir molt interès a incorporar i exhibir públicament. A ningú no se li escapa la importància que els Pressupostos Generals de l'Estat per al 2009 tirin endavant o no. Té conseqüències molt importants sobre l'estabilitat del govern d'Espanya, en un moment especialment delicat com el que planteja la crisi econòmica que estem travessant.\nSigui quina sigui la decisió que prenguem demà, la prendrem pensant en l'interès de Catalunya i no en la comoditat o incomoditat del PSC. Són els ciutadans els que van decidir posar aquesta responsabilitat en les nostres mans, i no els fallarem. Ens hem compromès a no acceptar cap acord que no sigui satisfactori. I per això encara no hi ha hagut acord, perquè no hem acceptat el que fins ara ha proposat el Ministre d'Economia negociant amb l'incansable Antoni Castells. Ens hem compromès a no acceptar un acord que no ens proporcioni un sistema de finançament just per a Catalunya en compliment d'allò que estableix l'Estatut. I tenim fins a final d'any per aconseguir-ho. I és un acord que, en darrera instància, hauran de fer els Presidents Montilla i Zapatero.\nEls ciutadans i ciutadanes de Catalunya esperen de nosaltres fermesa en la defensa dels seus interessos. I no els fallarem. Uns interessos que no passen per fomentar la inestabilitat, aventures o trencadisses, que no formen part ni del nostre projecte ni del compromís que tenim amb els ciutadans i les ciutadanes de Catalunya. Dirigits pel president Montilla sabrem gestionar aquesta situació complexa conscients del molt que s'hi juga el nostre país. I estic convençut que ens en sortirem.\nSom també conscients que del que acabi passant amb el finançament i, més en general, amb el desplegament estatutari, dependrà el futur de les relacions entre Catalunya i Espanya. Nosaltres mai hem amagat el nostre projecte: volem una Catalunya amb més autogovern en una Espanya més respectuosa de la pluralitat de pobles que la integren. Volem una Espanya plural, volem un Estat federal. Nosaltres no pensem que el futur de Catalunya passi per trencar amb Espanya, ni som partidaris d'aventures sobiranistes, carrerons sense sortida, grans escarafalls ni brindis al sol. Volem la Catalunya plena, pròspera, ben governada, amb un autogovern potent i en expansió, ben relacionada amb la resta d'Espanya, impulsora de l'euroregió Pirineus-Mediterrània, partícip activa en el procés de construcció europea, amb la vista posada en el projecte de la Unió pel Mediterrani. I som conscients de la importància que té pel futur resoldre bé les qüestions pendents. Fem un balanç positiu dels 30 anys de Constitució, que voldríem reformar per tenir un Senat federal. Fem un balanç positiu de l'aprovació del nou Estatut, del nivell d'inversió pública de l'Estat que hem assolit, de les primeres transferències obtingudes. Sabem també que hi ha qüestions pendents molt importants com la gestió del servei de Rodalies o la participació en la gestió de l'aeroport de Barcelona. Som conscients que aquests objectius sols són possibles a través d'un diàleg fructífer amb el govern socialista i som conscients també de la regressió que implicaria un govern del PP a Espanya, el PP que ha recorregut l'Estatut, el que amenaça amb una Llei de protecció del castellà que trencaria amb el nostre model educatiu a l'escola, el que considera que Espanya està en perill i que les autonomies han anat massa lluny, el que no censura Fraga quan aquest diu que als nacionalistes se'ls hauria de penjar. Dic això perquè no n'hi ha prou amb saber el què es vol, cal saber també com aconseguir-ho, amb quins guanys i quins costos. I no tots els projectes polítics donen resposta a aquesta segona pregunta. El nostre repte i la nostra tasca quotidiana és avançar en el projecte que abans he descrit de forma molt resumida.\nTambé en aquest sentit és bo conèixer quina és l'opinió del President del Govern d'Espanya sobre els 30 anys de vigència de la Constitució i les seves perspectives. És per això que considero important que llegiu la conferència de José Luis Rodríguez Zapatero en el Centre d'Estudis Constitucionals amb motiu del 30 aniversari de la Constitució espanyola.\nTambé és important seguir el debat sobre el federalisme que la nostra Carme Valls-Llobet impulsa a la resta d'Espanya. Llegiu el manifest “Construyendo la España federal”, la nota de premsa difosa amb motiu de la seva presentació a Madrid i la crònica de l'acte que va fer Fidel Masreal a El Periódico de Catalunya. Convé parlar-ne molt perquè en aquests moments, com veurem, sembla que el debat polític s'instal·li més en l'exabrupte i la desqualificació que en el debat i la proposta.\nI és que, en efecte, soroll prima sobre substància. Vegeu-ho als articles de Joan Tapia, Emilio Lamo de Espinosa, Antoni Puigverd i El Gran Wyoming i en l'editorial de La Vanguardia.\nJust quan tancava el meu diari de la passada setmana es produïen importants detencions que deixaven temporalment sense cap militar la banda terrorista eta. Vegeu-ho a l'editorial d'El País. Desgraciadament, en aquest context d'extrema feblesa d'eta, el PP ha decidit trencar per enèsima vegada la unitat en la lluita antiterrorista. Vegeu-ho a la crònica d'El País. De la mateixa manera que el PP va utilitzar la relliscada de Pedro Castro per desviar l'atenció sobre el pla de xoc de 8.000 milions d'euros impulsat per Zapatero per tal que els ajuntaments puguin realitzar obres urgents i que creïn ocupació, el PP vol ara desviar l'atenció de la brillant acció policial dirigida per Alfredo Pérez Rubalcaba cap a altres qüestions. Un Rajoy en retirada, ha acabat per acceptar l'estratègia Aznar-Aguirre que passa per utilitzar les tàctiques importades de la dreta republicana nord-americana que propugna atacar sense defallir, amb raó o sense, cercant embrutar el debat polític, erosionar la confiança ciutadana, desanimar els progressistes i evitar el judici objectiu sobre l'obra de govern i les propostes dels socialistes. Sabrem derrotar aquí aquesta estratègia com Obama i els demòcrates van derrotar-la el passat 4 de novembre.\nSegueix el debat obert sobre diverses qüestions educatives. Destacant el debat sobre la futura Llei d'Educació de Catalunya que, com ens recorda Miquel Roca, “corre pressa”. També segueix el debat a les Universitats sobre el Pla de Bolonya, en la seva recta final ja que, com vaig dir la passada setmana, el pla té el seu origen en una declaració signada el 1999! Jordi Casavella en una magnífica crònica a El Periódico de Catalunya respon als 10 interrogants que suscita el Pla. I Salvador Giner alerta contra actituds incíviques absolutament incompatibles amb l'esperit universitari que estan essent protagonitzades per alguns petits grups en alguna universitat. No puc deixar d'assenyalar la necessitat d'explicar bé el que significa el procés de Bolonya, d'apostar per la participació i el diàleg amb la comunitat universitària i especialment amb els estudiants. El mateix diria de la relació dels poders públics i de la política amb els joves en general. Seria absurd no veure que es va covant un malestar juvenil en el moment en que, per primera vegada en cinquanta anys les generacions més joves intueixen que el progrés constant de les societats avançades pot haver-se estancat i fins i tot corre el risc de retrocedir.\nUs recomano també que llegiu l'article de l'alcalde Jordi Hereu reivindicant el projecte de l'estació de l'AVE de La Sagrera i l'article de Llàtzer Moix alertant sobre la degradació de l'obra gaudiniana.\nLa situació econòmica, però, segueix essent la principal preocupació ciutadana i ho serà al llarg dels mesos a venir. Un cop aprovats els plans internacionals, europeu i espanyola per rellançar l'economia, es tracta de valorar la seva posta en marxa i primers efectes. Ho fan La Vanguardia i El País en sengles editorials.\nTambé és moment de reflexionar sobre problemes concrets que ens afecten més de prop com la situació de Nissan, analitzada per José Antonio Bueno, i la perspectiva que se li obre a Seat amb la possibilitat de produir un nou model de la casa Audi recollida en la crònica d'Antoni Fuentes a El Periódico de Catalunya.\nM'ha estranyat bastant alguna declaració dels dirigents sindicals catalans sobre la visita del President de la Generalitat al Japó. Montilla ha demostrat que està al costat dels treballadors i que, en el marc de les seves competències i utilitzant tots els mecanismes a la seva disposició mou cel i terra per defensar la indústria catalana i l'ocupació. Va anar a Paris a entrevistar-se amb Carlos Ghosn president de l'aliança Renault-Nissan i ha anat a Tòquio a entrevistar-se amb els màxims representants del govern japonès i de les empreses japoneses amb interessos a Catalunya. La inversió japonesa a Catalunya és el 75% de la inversió japonesa a Espanya (dades del 2007), de les 192 empreses japoneses amb presència a Espanya 150 estan instal·lades a Catalunya. Tot i les dificultats de l'economia japonesa i la brutal davallada del consum a Espanya i a Europa, Yamaha s'ha compromès a fabricar tres nous models de motocicleta fins el 2011 a la planta de Palau-Solità, Nissan ha canviat la proposta d'un Expedient de Regulació d'Ocupació que afectava a 1680 treballadors per una suspensió temporal de tres mesos, Sony està en disposició de mantenir la seva planta a Viladecavalls i està negociant amb els sindicats les condicions més adients per a garantir la seva continuïtat, i Japan airlines està estudiant la posta en marxa d'un vol intercontinental directe entre Tòquio i Barcelona. Hagués entès les crítiques si hi hagués hagut passivitat per part del govern, però no ha estat així. Difícilment podrien defensar bé els interessos dels treballadors si els sindicats s'equivoquessin d'adversari.\nLa crisi està contribuint a obrir interessants debats sobre la millor manera d'abordar-la. Llegiu al respecte les opinions d'Anton Costas, Germà Bel, Ramon Folch, Manuel Castells, José Miguel Andrés Torrecillas i Xosé Carlos Arias.\nI en comptes de treballar per superar la crisi, al PP sols l'interessa mantenir o millorar les seves posicions d'influència en les institucions financeres. Vegeu-ho en la crònica de Manel Pérez a La Vanguardia sobre l'intent d'Esperanza Aguirre de controlar Caja Madrid.\nTambé se segueix desenvolupant la polèmica interna en l'interior de la Confederació Sindical de Comissions Obreres. Podeu fer-vos-en càrrec a les cròniques de Mariano Guindal a La Vanguardia i Pere Rusiñol a Público.\nPer acabar amb el “capítol” econòmic, us convido a llegir l'article de Reyes Mate sobre el retorn de Marx i la crònica de Jordi Goula al suplement Dinero de La Vanguardia sobre les possibilitats del sector cooperatiu per superar la crisi i adaptar-se a la nova realitat.\nCertament, Europa no és encara el subjecte polític potent, dinàmic i actiu que voldríem. Ho diuen amb gran contundència els signants del manifest “Face à la crise, un besoin d'Europe” iniciativa del think-tank Notre Europe. Malgrat les deficiències, però, alguna cosa es mou. Per exemple, en el terrreny del canvi climàtic. Ens ho explica Andreu Missé en la seva crònica a El País. Vegeu també els editorials al respecte de La Vanguardia i d'El País. Malgrat tot, com ens recorda Eugenio Bregolat, Paulson va a la Xina i no a la Unió Europea.\nLlegiu amb preocupació l'article de Sami Naïr sobre la difícil situació que travessa el Partit Socialista francès.\nUs convido també a llegir les reflexions de Julio María Sanguinetti sobre la manca de lideratge per fer front a la crisi mundial, d'Emilio Menéndez del Valle sobre la situació al subcontinent indi després dels atemptats de Bombay i de Carlos Nadal sobre la situació a l'Afganistán.\nI, per acabar, podeu llegir l'entrevista que li fa a les pàgines de Público, Gonzalo López Alba a Emilio Pérez Touriño, que avui ha estat proclamat candidat socialista a la presidència de la Xunta de Galicia.\n“Perles” del programa Polònia emès l'11 de desembre, resum crític realitzat per Núria Iceta (podeu trobar-les totes aquí, amb imatges, vídeos i tot).\n- Monegal: "Un altre episodi de la sèrie Perdidos, Lots pels que la veuen en anglès"\n- Mʼencanta la màquina de retornar al passat de Soler. Veiem a Aznar lʼany 1979 garlant contra la Constitució que ara es veu que és tan bona i que no es pot tocar.\n- Monzó i Gimferrer (re)llegeixen la Constitució espanyola. Monzó: "Jo el trobo brillant, ja des del títol: Constitució espanyola.... també es podria haver titulat Guerra i pau, o Sodoma i Gomorra". Gimferrer: "És una de les perles de la literatura universal.... podríem comparar-la al Codi Penal o La filla del Ganges, dʼAsha Miró, per exemple"\n- Lʼanunci de la CAMPANADES de Cap dʼAny: Molina vs. Molina. Segur que serà simpaticot!\n- Doncs, mira, no!\n- La nova estratègia de Duran per carregar-se Mas i ser ell el líder indiscutible. Oferir-se per ser el candidat a President de la Generalitat. Com??? Amb la llegenda del Breu, el Llarg, lʼAnodí i lʼAfusellat. Algoritme històric dʼalçada formulat per Duran i Lleida. Hi ha una seqüència històrica de quatre que es repeteix a Catalunya però sempre amb un ordre diferent. Si a un President Breu, el succeí un dʼAfusellat, després un dʼAnodí i un de Llarg, és a dir, Macià-Companys-Irla-Tarradellas.... la seqüència ara va així: Llarg-Breu-Anodí-Afusellat, és a dir, Pujol-Maragall-Montilla i........ qui serà lʼAfusellat? Duran, que sʼofereix a autoimmolar-se.\n- Lʼactuació de final de curs de les ministres Chacón i De la Vega que munta Solbes per distreure Montilla i no donar-li LA NOSTRA PASTA, de la Grancaja de Hacienda, renoi!\n- La Reina al Rei per les ones Molinero: "La lavadora se pone llamando a la chica de servicio, gracias"\n- La vacuna de la grip que subministra la consellera Geli aquest any té regust dʼescudella barrejada.\n- El President Montilla diu que vol que els immigrants votin a les eleccions municipals. De moment, només en aquestes. "Si voten al PSC ja els deixarem que votin en les importants"\n- Efectes positius de la Kronya Borroka a Atenes: ara tenen més ruïnes per visitar que abans.\n- Joan Tardà troba la seva mitja taronja en la Reina: tots dos diuen el primer que seʼls passa pel cap ;)\n- Paquita Molina, la iaia simpaticota.\n- La nit ha estat grisa, i fresca, no perdó, és broma, volia dir grisota i frescota! Ara sí, la previsió: neu, neu, neu, neu a cagar!\nenviat per Miquel enllaç permanent 7:00 PM\nLa claredat de Montilla


Orígens del dia Internacional de la Dona\n– 8 Març 2018Publicat a: Societat\nAvui és el dia Internacional de la Dona treballadora, Però sabem quins són el seus orígens?\nL’ arrels de la celebració es remunten a 1908, quan 15,000 dones van marxar a a la ciutat de Nova York exigint drets de vot, millor pagament i menys hores de treball.\nUn any després, es va observar el primer Dia Nacional de la Dona en els EE. UU. El 28 de febrer, d’acord amb una declaració del Partit Socialista d’Amèrica.\nEn 1910, una dona anomenada Clara Zetkin, capdavantera de la “oficina de dones” del Partit Socialdemòcrata a Alemanya, va presentar la idea del Dia Internacional de la Dona. Ella va suggerir que tots els països haurien de celebrar a les dones un dia tots els anys per pressionar per les seves demandes.\nAl mateix any, un centenar de dones representants de 17 països es van reunir a Dinamarca. Aquesta conferència internacional va tenir dos motius: retre homenatge als diferents moviments que en aquells dies s’aixecaven en favor dels drets de la dona i impulsar la universalitat del vot femení.\nPerò una proposta també es va fer escoltar en aquesta reunió: l’establiment d’un dia en commemoració a les dones. En un inici, en 1911, el Dia de la Dona va ser celebrat de manera no oficial el 19 de març i solament a Alemanya, Àustria, Dinamarca i Suïssa. El seu caràcter va ser polític: mítings als carrers van convocar a més d’un milió de persones i van posar en debat públic l’exigència del dret al sufragi i la situació de desigualtat en el treball. Encara que no va ser fins a 1975 quan l’Assemblea General de l’Organització de les Nacions Unides (ONU) declari el 8 de març com a Dia Internacional de la Dona.\nAltres dates per al Dia de la Dona van sorgir a Rússia entre 1913 i 1914. Les dones russes van marcar l’últim diumenge de febrer per a aquesta commemoració. Però l’any més important va ser 1917.\nPer a aquest moment, més de dos milions de soldats russos havien mort en la Primera Guerra Mundial i la situació del país era desoladora. Les polítiques de l’Imperi havien portat gana i pobresa i se sumaven a la formació de tropes militars per al conflicte.\nLes dones van sortir als carrers per exigir pa i pau, i es van declarar en vaga al costat de milers d’obrers. Aquestes protestes es van donar en el marc de la Revolució de Febrer i van ser tan potents que el Sar de Rússia, Nicolás II, va abdicar passats els quatre dies. Aquest esdeveniment va ser decisiu per a les dones, doncs posteriorment, el Govern provisional els va concedir el dret al sufragi.\nSegons el calendari juliano, que es va usar a Rússia per aquests anys, aquest esdeveniment va tenir com a data un 23 de gener. No obstant això, per al calendari gregorià que ja s’utilitzava en major part d’occident, va anar un 8 de març.\nL’any 2018 marca 100 anys des que (algunes) dones van obtenir el dret al vot en el Regne Unit: la introducció de la Llei de Representació del Poble del 6 de febrer de 1918 va permetre a les dones majors de 30 anys, que tenien una casa, el dret al vot.\nPer què vam seguir celebrant?\nPer l’objectiu original, aconseguir la plena igualtat de gènere per a les dones al món. Perquè encara existeixen països i individus que discriminen a les dones. La bretxa salarial de gènere persisteix a tot el món i les dones encara no estan presents en igual nombre en els negocis o la política.\nSegons un informe del Fòrum Econòmic Mundial del 2017, encara podrien passar altres 100 anys, abans que la bretxa global d’igualtat entre homes i dones desaparegui per complet.\nEn 2017, milers de dones van treballar “gratis” durant 51 dies de l’any a causa de la bretxa salarial de gènere.


ELS NOUS «CAPATASSOS» – Sib\nEL SIB TRANSMET LA PREOCUPACIÓ DE LA PLANTILLA A LA DT DE BALEARS.\nHi ha diferents tipus de capatassos, però sempre relacionam a aquests amb les plantacions de cotó dels EEUU; aquests s’encarregaven de dirigir i vigilar a un grup de treballadors, normalment esclaus, i algunes vegades empraven el fuet als que no recol·lectaven el cotó correctament. Per sort, a finals del segle XIX l’esclavitud va ser abolida i es va declarar la llibertat de tots els esclaus.\nEn aquests moments vivim un altre tipus “d’esclavitud” i també tenim “capatassos”, però aquesta vegada, enlloc d’emprar el fuet empren l’amenaça i els mitjans tecnològics.\nPer què deim això? Ho deim perquè, des de principis d’any, la pressió comercial que rep la plantilla de Balears cada dia que passa va en augment. Des del SIB pensam que aquesta pressió és desmesurada, desproporcionada i abusiva.\nUN EXEMPLE: És normal rebre tants de correus electrònics? Es veu que alguns no tenen res més que fer.\nEL TEMPS QUE NUEN NO FAN CORDA, a les oficines, hi ha altres coses més importants que llegir a tota hora correus i més correus electrònics, realitzar reunions i més reunions per sebre quants de clients contractaran un producte o altre. Hi ha productes que necessiten un temps per a poder vendre com Déu mana. Aquí un exemple més del curtterminisme de l’empresa o com alguns demostren que no han treballat mai en una trinxera en la seva vida.\nI ELS REPTES? És normal incrementar els reptes quan encara estam afectats per la crisi sanitària de la COVID-19. Saben que el nostre motor econòmic continua afectat per aquesta.\nQUÈ VOLEN QUE LA PLANTILLA DE LES OFICINES FACI?\nPlanificar les visites comercials o centrar-nos en el producte estrella del dia??\nEmprar el prioritzador o donar prioritat a les demandes constants dels DAN’s?\nAtendre els clients que venen a l’oficina per realitzar operacions o consultes de banca o no?\nI els cursos de formació? Sabem els “capatassos” quina és la carga lectiva per enguany?\nI ELS “RETOS ASPIRACIONALES”?\nLa plantilla aspira o desitja actualment dues coses:\n-QUE LA DEIXIN TREBALLAR AMB TRANQUIL·LITAT. TOTS SABEN EL QUE HAN DE FER, NO NECESSITEN “CAPATASSOS”. I SOBRETOT VOLEN QUE LA TRACTIN AMB RESPECTE I EDUCACIÓ.\n-QUE NO HAGI MESURES TRAUMÀTIQUES DERIVADES DE LA PRÒXIMA FUSIÓ.


Participa com a testimoni amb una malaltia com la Fibrosi Quística | Associació Catalana de Fibrosi Quística\nHome » Participa com a testimoni amb una malaltia com la Fibrosi Quística\nLa Federació Espanyola de Malalties Rares (FEDER), de la qual l'Associació Catalana de Fibrosi Quística forma part, està col·laborant estretament amb La Marató de TV3 2019 que estarà dedicada a les Malalties Minoritàries.\nTreballem conjuntament per aconseguir que enguany torni a ser un èxit i totes les persones que convivim amb una malaltia minoritària puguem sortir beneficiades gràcies al finançament de la investigació biomèdica.\nS'està treballant amb La Marató per trobar persones residents a Catalunya que vulguin participar com a testimonis, per elaborar els continguts del programa i les seves campanyes de sensibilització i difusió d'aquesta edició 2019.\nActualment, ens sol·liciten testimonis entre 12 i 25 anys que volguin aparèixer al "Vídeo Escola", curtmetratge promocional que es reproduirà en totes les escoles de Catalunya.\nLes persones amb Fibrosi Quística que volgueu participar com a testimonis en aquest vídeo podeu accedir al formulari d'inscripció en el següent enllaç:\nDeixem constància que no tenim cap poder de decisió sobre les persones que participaran en aquesta canpanya, ja que aquesta tasca correspon a l'equip de La Marató, qui serà qui decidirà quins són els testimonis escollits. Des d'aqui us animem a aprofitar l'oportunitat de poder contribuir, si és el cas, a donar a conèixer la vostra realitat i a la de tot el col·lectiu de Fibrosi Quística en una plataforma de gran visibilitat, com és La Marató de TVE3.


UAB | Quiro news\nHistòria de la Producció d’Aviram a Catalunya\nPresentació de la comunicació per part del nostre Secretari i professor de la Facultat de Veterinària UAB, Marti Pumarola Batlle, sobre la història de la producció d’aviram a Catalunya en motiu del 21è European Symposium on Poultry Nutrition (Salou, Vilaseca, Tarragona, 2017) Font: History of Catalan poultry production / Pumarola i Batlle, Martí .-European Symposium on Poultry Nutrition. Salou /\nNoves col·leccions de llibres i revistes al Fons Històric de Veterinària\nL’antiga col·lecció històrica de veterinària s’ha dividit en dues parts (llibres i revsites) per poder gestionar millor la cerca de continguts, ara que ja hem crescut considerablement. D’aquesta manera podrem fer cerques a text complet per cadascun d’aquests aparats. En qualsevol cas, segueix vigent la col·lecció genèrica Fons Històric de Veterinària. Llibres històrics de veterinària La col·lecció de monografies històriques\nParticipació de l’ACHV a la taula rodona sobre accés obert a la UAB\nAprofitant la Setmana Internacional d’Accés Obert, aquest any es va celebrar el 10è aniversari del Dipòsit Digital de Documents de la UAB. En motiu d’aquesta celebració el Servei de Biblioteques UAB va elaborar una exposició virtual en la que s’explicava la creació i evolució d’aquest dipòsit, en el qual l’ACHV ha invertit moltes il·lusions i esforços. Entre els actes que\nGuardons veterinaris en els Premis Amics de les Biblioteques UAB 2016\nEl passat dia 24 de novembre, en el marc de la Festa Anual de l’Associació d’Amics de la UAB, va tenir lloc el lliurament dels guardons d’Amics de les les Biblioteques de la UAB amb els quals es vol reconèixer la contribució que persones físiques o jurídiques han fet a alguna de les biblioteques de la UAB. Per part de\nAquest setembre s’han incorporat les darreres imatges, i actualment la col·lecció Memòria Càrnica Digital inclou més de 5.000 fotografies d’accés lliure, i amb drets d’explotació protegits, consultables i organitzades en 116 registres. La col·lecció inclou imatges de l’àmbit de les carns i la inspecció veterinària d’escorxadors, del període 1988-2012. El seu objectiu és oferir a tots els professionals, tècnics, investigadors\nEl Centre d’Història de la Ciència de la Universitat Autònoma de Barcelona, creat l’any 1995, i s’ha consolidat com un eix fonamental en la recerca, l’ensenyament i la divulgació de la història de la ciència, la tecnologia i la medicina a nivell nacional i internacional. La tasca del CEHIC es centra en la recerca històrica, la docència en els diferents


Les competicions estatals de hockey també seran a porta tancada - Diari de Terrassa\nUn partit de la Lliga masculina al camp de l'Egara.\nLes competicions estatals de hockey també seran a porta tancada\nJosep Cadalso 11.03.2020 | 15:47\nLa Federació Espanyola de Hockey ha publicat aquest dimecres el protocol que es posarà en pràctica a partir d'aquest cap de setmana en els partits de competició estatal, que s'hauran de jugar sense públic. Després de la decisió al respecte del Consejo Superior de Deportes de tancar les portes en les competicions estatals i internacionals, la Federació havia elevat una consulta a aquest estament per les circumstàncies especials dels clubs de hockey on el control d'accés als camps és més complicat.\nLa Federació Espanyola insta, mitjançant aquest protocol, tant als clubs com a les federacions autonòmiques a informar que els partits de les Lligues Nacionals s'han de disputar a porta tancada. Als camps podran accedir jugadors i jugadores, tècnics, oficials, servei mèdic, serveis de neteja, equip de producció si el partit es televisa, delegats de camp i fotògrafs i premsa acreditats.\nUna hora abans dels partits i cada 10 minuts fins la seva finalització, s'informarà per la megafonia del camp que el partit és a porta tancada. I es demanarà als sficionats que no accedeixin ni a les graderies ni al perímetre del camp. Cinc minuts abans de l'inici dels partits, el delegat de camp demanarà als aficionats que estiguin a les graderies que s'han de retirar.


Preston recorda el seu origen obrer per explicar el seu rebuig al feixisme - Diari de Girona\nL'hispanista explica que les seves simpaties pel govern de la Segona República van créixer a mesura que descobria més sobre la injustícia social i considera coherent que, en provenir d'un barri obrer de Liverpool, fos contrari al feixisme.\nbarcelona | efe 15.06.2016 | 07:12\nL'historiador i hispanista Paul Preston ha explicat aquest dimarts que les seves simpaties pel govern de la Segona República van créixer a mesura que descobria més sobre la injustícia social i ha considerat coherent que, en provenir d'un barri obrer de Liverpool, fos contrari al feixisme.\nPaul Preston ha realitzat aquestes reflexions en el seu discurs d'acceptació com a doctor honoris causa per la Universitat de Barcelona, en un acte en el qual també ha estat distingit el documentalista científic Eugene Garfield.\nL'hispanista ha recordat quan va començar a interessar-se per la història d'Espanya, després de llicenciar-se a Oxford, a la Universitat de Reading, on va cursar un curs sobre la Guerra Civil amb Hugh Thomas.\n"Vaig començar a llegir sense parar sobre la Guerra Civil espanyola i em semblava més fascinant que qualsevol altre període que hagués estudiat abans", ha explicat.\nEl conflicte espanyol va ser per a Preston "una capsa de Pandora" que li va permetre estudiar "el comunisme, l'anarquisme, el socialisme, la francmaçoneria i la democràcia liberal, així com a protagonistes de la talla de Stalin, Hitler, Mussolini, Trotski, Léon Blum i Neville Chamberlain, a més d'una quantitat enorme de protagonistes espanyols", ha recordat.\nSobre el govern de la Segona República, ha rememorat: "la simpatia que sentia per aquell govern democràtic va anar creixent a mesura que avançava la investigació sobre la injustícia social a Espanya i veia com la gent normal i corrent havia superat les increïbles crueltats de la guerra per defensar un sistema democràtic que tant havia fet pels drets de les dones, l'educació i el benestar social".\n"En realitat, venint d'un barri obrer de Liverpool, el més lògic i coherent era mostrar-me contrari al feixisme", ha afegit Preston, que s'ha definit com "un historiador social".\nNo obstant això, l'estudiós de la Guerra Civil espanyola ha subratllat que la seva "veritable vocació -si aquesta és la paraula- és la de biògraf".\nL'historiador ha reflexionat també sobre la seva "estranya fascinació per Barcelona", una ciutat que per a ell és una barreja d'"oposició antifranquista, futbol i classe treballadora militant" i, d'una altra banda, "estil i civilització".\nA més, Paul Preston ha reiterat la seva posició a favor del retorn a Catalunya dels denominats "papers de Salamanca", així com els seus vincles amb historiadors catalans.\nEl catedràtic Joan Villarroya ha destacat en el seu laudatio el pensament crític i la lluita per la llibertat de l'historiador i ha subratllat les seves relacions amb Catalunya.\nEn aquest sentit, ha subratllat: "com a ciutadà lliure i compromès -Preston- ha defensat la llengua i la cultura catalanes, ha defensat el retorn dels nostres papers i ha defensat el nostre dret a decidir com a poble".\nPer la seva banda, Eugene Garfield no ha pogut assistir a l'acte, però ha enviat la seva intervenció gravada en vídeo, que s'ha centrat en l'evolució del Science Citation Index (SCI), l'índex de cites científiques, i la seva evolució cap al Web of Science, el servei d'informació científica en xarxa, i la seva relació amb Google.\nGarfield ha dedicat gran part de la seva intervenció a l'article que va publicar el 1955 en la revista "Science" sobre la indexació de les cites científiques i la seva importància, no només a les biblioteques i centres de documentació, sinó com a recurs per generar competència des de Google Academic & Elsevier, l'editorial d'obres de medicina i bibliografia científica "més gran del món".\nEl científic ha lamentat que SCI no s'utilitzi com a eina de difusió selectiva de la informació.\nEl professor de la Facultat de Biblioteconomia i Documentació Cristóbal Urbano ha destacat en el seu laudatio que la feina de Garfield es centra en la consolidació dels índexs de citacions, "la influència de la qual arriba fins els cercadors web que utilitzem cada dia i que fan servir els enllaços entre pàgines web com un instrument en certa mesura equivalent a les citacions per ordenar les pàgines per rellevància".


Ajuntament de Mediona | Subvencions per a la rehabilitació d’edificis\nLA GENERALITAT HA CONVOCAT AJUTS PER A LA REHABILITACIÓ D’EDIFICIS QUE TENEN COM OBJECTE LA CONCESSIÓ DE SUBVENCIONS PER AL FINANÇAMENT DE LES OBRES DE REHABILITACIÓ D’ELEMENTS COMUNS I D’ESPAIS PRIVATIUS COMUNITARIS, PER A LA CONSERVACIÓ, LA MILLORA DE QUALITAT I SOSTENIBILITAT O PER A LA REALITZACIÓ D’AJUSTOS TAONABLE EN MATÈRIA D’ACCESSIBILITAT.\nEls habitatges han d’haver estat construïts i acabats abans de l’1 de gener de 1981.\nÚnicament es poden acollir a la convocatòria les obres iniciades a partir de l’11 abril del 2013, data d’entrada en vigor del Reial Decret 233/2013, sempre i quan compleixin els requisits del Pla estatal 2013-2016.\nEl 70 % de la superfície construïda sobre rasant de l’edifici, com a mínim, ha d’estar destinada a habitatge. D’aquests habitatges, un mínim del 70 % han de ser el domicili habitual i permanent dels seus propietaris o arrendataris.\nEls edificis han de tenir un mínim de 8 habitatges amb usos residencials, excepcionalment s’admeten edificis de fins a 1 sol habitatge unifamiliars quan es compleixin un dels següents supòsits:\nQue les obres consisteixin en ajustos raonables en matèria d’accessibilitat o de millora de la qualitat i sostenibilitat, i es realitzin simultàniament amb les obres de conservació.\nQuan hi visquin persones amb discapacitat o majors de 65 anys\nEls edificis han de disposar, amb caràcter obligatori i previ a la sol·licitud d’ajuts, de l’informe d’avaluació de l’edifici que acrediti la necessitat de l’actuació de rehabilitació amb els següents documents:Les obres s’han de començar en un termini màxim de 6 mesos des de la data de notificació de la resolució de la subvenció.\nL’informe d’Inspecció Tècnica de l’Edifici (ITE) regulat en l’annex 1 del Decret 187/2010, de 23 de novembre, sobre la inspecció tècnica dels edificis d’habitatges.\nEl Certificat d’Eficiència Energètica de l’Edifici (CEEE) diligenciat per l’Institut Català de l’Energia (ICAEN).\nL’informe de les condicions bàsiques d’accessibilitat, segons el model normalitzat que trobareu a la web\nUn cop iniciades les obres s’haurà de presentar el Comunicat d’inici d’obres, mitjançant el model normalitzat, en el termini màxim d’un mes des del seu inici.La pròrroga del termini d’execució s’ha de sol·licitar i concedir de forma expressa. Si en el termini d’un mes comptat a partir de la presentació de la sol·licitud de pròrroga no s’ha dictat resolució, s’entendrà denegada.\nDe l’1 de setembre al 15 d’octubre de 2014 per obres no iniciades abans de la publicació de la resolució de convocatòria, sense concurrencia competitiva i amb documentació complerta, en:\nObres de seguretat, conservació i manteniment dels edificis que disposin d’un informe d’Inspecció Tècnica d’Edificis (ITE), que qualifiqui com a greus les deficiències detectades en els seus elements comuns.\nLes actuacions per realitzar ajustos raonables en matèria d’accessibilitat, les que adeqüin els edificis i els accessos als habitatges i locals a la normativa vigent.\nDe l’1 de setembre al 14 de novembre de 2014 per a la resta de sol·licituds, amb concurrència pública competitiva i segons l’ordre de priorització establertes en la resolució de convocatòria.\nConsell Comarcal Alt Penedès (Telèfon: 938 900 000)\najudes rehabilitació subvencions


Tema: XIX MITJA MARATÓ CIUTAT DE VILANOVA. 16/12/07 | Km0 Ponent | Page 2\nHome›Fòrums›Atletisme popular›Mitja marató i maratons›XIX MITJA MARATÓ CIUTAT DE VILANOVA. 16/12/07\nXIX MITJA MARATÓ CIUTAT DE VILANOVA. 16/12/07\n12 de desembre de 2007 a les 17:15 #10530\nDoncs jo al final no podré venir, el diumenge haig de ser a casa així que aniré a correr la Pujada a la Seu Vella.\nSort als que aneu a Vilanova!\n12 de desembre de 2007 a les 23:59 #10542\nGràcies pels ànims cargol, i sento molt que et trobis en les mateixes circumstàncies. Jo divendres -demà- intentaré trotar una mica.\n14 de desembre de 2007 a les 7:52 #10563\nTua t’he enviat la documentació de l¡inscripció al teu correu personal. Sort i deixem be.\nArtur42 vinga que hem de possar-nos bons i acompanyar al Bru per Roma al mes de març.\n16 de desembre de 2007 a les 18:16 #10600\nPoca participació de ponent, ha fet mandra venir a mar i us heu estimat més pujar la Seu… 😉\nbru i jgràcia, no han fallat i ha estat bonic retrobar-nos, sobretot amb en jgràcia, ja que feia força temps que no hi coincidiem.\nEl circuit, una mica retocat respecte l’any passat, no m’ha agradat en excés, enganxadís al final degut a pujadetes punyeteres que passen factura després dels quilòmetres. Molt millor Sitges, més planera i ràpida. Tot i així, bon ambient, bona temp. per córrer i més d’un miler de participants.\nL’objectiu, complert, fer una mitja a 4’30, ha sortit a 4’26…. 😉 "moraleja"…."progresa adecuadamente". Pel que a mi respecta, fins a Sitges, on intentarem baixar dels noranta minuts, NY ens espera….\nArtur42, paciència, paciència…de ben segur que hi tornarem, ens devem una barqueta de principi….a fi 😆 , salut i a cuidar-se, mira que en són de punyeteres aquestes històries.\n16 de desembre de 2007 a les 18:51 #10604\nMolt bé Bodi,\nVeig que estàs anant pas per pas i fent bé la feina.\nPotser podrem fer barqueta a Sitges, Granollers,… 😉\n16 de desembre de 2007 a les 19:33 #10605\ncórrer, menjar i DESCANSAR, córrer, menjar i DESCANSAR, ……….. 😉\n16 de desembre de 2007 a les 21:16 #10607\nO també: menjar, beure, trempar i riure !! 😈\nSi queda temps, córrer… 😆 😆 😆\n16 de desembre de 2007 a les 23:00 #10618\nUn plaer saludar en Bru i en Bodi. Perquè després, a les curses, sempre van de tornada abans que jo.\nEn Bru anava tan ràpid que ni m’ha vist i ni m’a sentit quan m’he creuat amb ell als seus darrers 4 quilòmetres. En Bodi el seguia a molt bon ritme i segur que ha fet bon temps. Tots dos estan ben en forma.\nPotser era el fred, però avui convidava a còrrer, i com més ràpid, millor.\nFins i tot jo, que volia passejar, m’he encomanat i m’he despatxat agust.\nEl recorregut una mica sinuós i amb algunes pujadetes de sortida. Després, tot normal, com sempre.\nHa estat un bon matí. Llàstima que el Madrit ha guanyat.\n17 de desembre de 2007 a les 21:16 #10635\nIgual que vaig fer l’any passat, diumenge, mentre la majoria fèieu la pujada a la Seu, em vaig desplaçar a la comarca del Garraf per tornar a disfrutar de la mitja de Vilanova.\nLa temperatura, fred, però ideal per córrer . Retrobament amb en Bodi (d’amagatotis…però mica en mica,ensenya les cartes…almenys una 😉 ), i molt content de tornar a veure en jordigràcia 😆 …d’aquí dos dies, tots a Sitges!!!!\nEl circuit, un xic més rapid que el de l’any passat.\nJo no vaig tindre el dia, les meves cames no en van acompanyat i des de els primers kms, ja sentia una fatiga que no em va deixar fins el final …em tocarà descansar un xic aquests dies 😉\nEsperem que aviat ens podrem retrobar amb en cargol i Artur42…nois, vinga, que us trobem a faltar 😉\n17 de desembre de 2007 a les 22:36 #10638\nDescansa Bru, que la setmana vinent tornem a la càrrega 😯\n20 de febrer de 2008 a les 18:13 #12266\ndoncs ja sé que és moooooooooolt tard, però… us passo les fotos de Vilanova perquè hi surten un parell de km0. Salut!\nFOTOS MITJA VILANOVA\n20 de febrer de 2008 a les 22:20 #12267\nGracies guapíssima, ets un solet 😉\nCuida l’anxaneta, que d’aquí uns dies farà un bona aleta 😉


Som desig — Creació filosòfica\n← La societat de la imatge\nLa societat del treball →\nAbril 30th, 2005 | General |\nAhir vaig escoltar per la ràdio que un violador reincident volia que el castressin. Ell volia anul·lar, més ben dit eliminar de manera radical qualsevol possibilitat de dur a terme el seu desig. La seva decisió en tant que pròpia és respectable i fins i tot, potser convenient en tant que si no sap reprimir els seus impulsos més instintius, els seus desigs més animals, val més eliminar-los de soca-rel. Tanmateix la seva decisió legalment no es podia dur a la pràctica, segons va dictaminar el jutge, perquè no era de competència judicial. No es pot castigar a ningú a la castració legalment. Les accions del violador es podien condemnar amb els anys de presó que decidís el jutge, però no podien eliminar l’eina utilitzada per cometre el delicte del que se l’acusava. Així com tampoc podien eliminar els desigs que el conduïen a realitzar tals accions, encara que sí podien educar-los o reprimir-los. Per què es poden eliminar els desigs?\nQui digui que no ha desitjat mai res, menteix. Aquesta és la primera premissa que demostra que el desig és inevitable en l’espècie humana. Som desig, desitgem el que no tenim, el que voldríem ser, el que té l’altre, el que no té… Contínuament desitgem, desitgem la llibertat, desitgem l’amor, desitgem el plaer, desitgem viure sense fi… Necessitem desitjar per viure o vivim per desitjar?\nEn canvi el pensament oriental vol anul·lar el propi desig egoista, perquè anul·lant el desig anul·larem el sofriment. Amb tot, em pregunto: Sí anul·lem el desig, que ens resta? Sense desig seríem el que som, tindríem el que tenim?\nEl Budisme ens diu que per començar el camí cap el Nirvana hem d’abandonar tot desig de satisfer el propi plaer, perquè aquest desig no serà mai satisfet. Schopenhauer ens va voler deixar clar que formem part d’una Voluntat insatisfeta i trista, perquè mai podrem realitzar plenament el que volem, el que desitgem. Mai podrem fer el que volem, mai obtindrem tot el que desitgem. Per Schopenhauer només tenim tres alternatives: l’art o la música, l’ascetisme i la compassió. Tanmateix Nietzsche ens proposa que afirmem la vida i fem real el nostre desig amb la nostra Voluntat.\nI vet aquí el misteri que m’ha confiat la vida mateixa: «Guaita -digué-, jo sóc allò que s’ha de superar sempre a si mateix.\nNomés on hi ha vida, hi ha també voluntat: però no pas voluntat de vida, ans -això t’ho ensenyo jo- voluntat de poder!\nMoltes són les coses que l’ésser vivent prea més altes que la mateixa vida; però en el mateix prear parla -la voluntat de poder!» Nietzsche Així parlà Zaratustra, De l’autosuperació\n# Marc Corbera Mestres on 05.04.05 at 8:40\nSuposo que el tema del desig és molt ampli.\nTot depèn de varis aspectes: quin paper (predominant, compartit, nul…) dónes a la racionalitat, la quantitat de desig espontani que sents, l’obediència a les lleis que sentis necessitar…\nSom desig, però no sempre (només a vegades) desig animal.\nSuposo que tenim una presidència (el cap) i dues conselleries mínim: la conselleria del sexe i la conselleria de l’amistat i el companyerisme.\nPotser no és veritat que és un problema d’elecció, perquè a vegades la mala sort tria per nosaltres… però sí, l’elecció és un assumpte important.\nVisita La Stoa: http://www.cromelnordic.org / http://www.lastoa.com


Canya de sucre - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nEspècie Saccharum officinarum\nUn camp segant-se de canya de sucre\nLa canyamel, canya de sucre o canya dolça (Saccharum officinarum) és una planta de la família de les Poaceae. Es conrea per les seves canyes d'on s'extreu el sucre. Amb un volum anual de producció superior a 1300 milions de tones (FAO 2002), és la primera planta conreada en el pla mundial. Fou fins al començament del segle xix l'única font important de sucre.\n5.2 Deshidratació per aire calent\n5.3 Mecanisme de la Deshidratació\n5.4 Deshidratadors d'Aire Calent\n5.5 Efectes sobre els aliments\n5.6 Resum del Procés de Fabricació de Sucre de Canya Cru\n5.7 Algunes Definicions Generals de la Canya de Sucre\n5.8 Emmagatzematge a Granel del Sucre Refinat\nLa canya de sucre és una gramínia gran, tropical i herbàcia, d'una alçada de fins a 6 m. Les tiges, d'un diàmetre d'1,5 a 6 cm, són balmades amb entrenusos plens. Les fulles, alternes, són repartides en dues files oposades, La inflorescència és un pinacle terminal de 50 cm a 1 m de llarg. En el conreu la canya dolça és generalment tallada ans de la floració. És una planta vivaç per la seva rabassa rizomatosa.\nLa planta és desconeguda en estat salvatge. Podria ser originària de l'arxipèlag de Nova Guinea. És conreada des de molt antigament a l'Índia. Avui dia, es conrea a tots els països de clima tropical i mediterrani de tot el món, des de 35° de latitud nord a 30° de latitud sud.\nDes del segle VI aC es coneix l'extracció de sucre de canya a la Xina. L'expedició d'Alexandre el Gran fins a l'Indo la va fer conèixer per primera vegada als europeus.\nA partir del segle vii, els Àrabs l'introduirien després de Pèrsia en el conjunt dels territoris que ocuparen, en especial a Xipre, Creta, i fins a Al-Àndalus. A Granada es conserva el trapig més antic d'Occident. La canya de sucre fou introduïda al Carib per Cristòfol Colom en el seu segon viatge en el 1493, on el seu clima favorable permeté obtenir fins a tres collites anuals. Aquest conreu que necessitava una abundant mà d'obra va alimentar el tràfic d'esclaus provinents de l'Àfrica. Al segle xv, el conreu va desenvolupar-se al ducat de Gandia, on queden fins avui vestigis d'uns quinze trapigs. Durant dos segles va ser el centre productor més important d'Europa. Fou introduïda al Perú cap al segle xvi.\nplantació de canya de sucre a Illa Maurici\nCultiu de canya de sucre requereix un clima tropical o Temperat, amb un mínim de 60 cm d'humitat anual. És un dels més eficients fotosintetitzadors del regne vegetal. Es tracta d'una planta C 4, capaç de convertir fins a un u per cent de l'energia solar incident en biomassa. A les regions principals de cultiu, com ara Maurici, Puerto Rico, Índia, Indonèsia, Pakistan, el Perú, el Brasil, Bolívia, Colòmbia, Austràlia, l'Equador, Cuba, el Filipines, el Salvador i Hawaii, els cultius de canya de sucre pot produir més de 15 quilos de canya per metre quadrat de sòl.\nLa canya de sucre es cultiva en molts sòls que van des del molt fèrtil i ben drenat mollisol, el pesat vertisol, l'àcid infèrtil oxisol, les torbes histosol fins al rocós andisòl. Tant un bon subministrament d'aigua com el sol abundant, fan augmentar la producció de la canya de sucre. Això ha fet que els països desèrtics amb bones instal·lacions de reg, com ara Egipte, arribin a ser unes de les regions amb més alt rendiment de cultiu de la canya de sucre.\nConsisteix en l'eliminació de l'aigua i un aliment en forma de vapor mentre aquest s'està escalfant. Es defineix com aquella operació unitària mitjançant la qual s'elimina la major part de l'aigua dels aliments, per evaporació, aplicant calor.\nL'objectiu principal de la deshidratació consisteix a prolongar la vida útil dels aliments per reducció de la seva activitat d'aigua.\nLa deshidratació redueix també el seu pes i volum, la qual cosa redueix els costos de transport i emmagatzematge. En alguns casos serveix també per a posar a l'abast del consumidor una major varietat d'aliments de més còmode utilització. La deshidratació altera en cert grau, tant les característiques organolèptiques, com el valor nutritiu dels aliments.\nDeshidratació per aire calent[modifica]\nLa capacitat de l'aire per eliminar l'aigua d'un aliment depèn de la seva temperatura i de l'aigua que conté, que s'expressa com a humitat absoluta (HA) en kg i humitat relativa (HR) en percentatge, que representen la relació existent entre la pressió parcial del vapor d'aigua en l'aire i la pressió de vapor de saturació a la mateixa temperatura multiplicat per cent.\nMecanisme de la Deshidratació[modifica]\nQuan l'aire calent entra en contacte amb un aliment humit, la seva superfície s'escalfa i la calor transmesa es fa servir com a calor latent d'evaporació, amb la qual cosa l'aigua que conté passa a estat de vapor. L'aigua s'escapa de la superfície dels aliments pels següents mecanismes:\n1. Per capil·laritat.\n2. Per difusió, provocada per les diferències en les concentracions de soluts entre les diferents parts de l'aliment.\n3. Per difusió de l'aigua, absorbida en diverses capes sobre les superfícies dels components sòlids de l'aliment.\n4. Per difusió gasosa provocada pel gradient de vapor existent a l'interior de l'aliment.\nDeshidratadors d'Aire Calent[modifica]\nSón unes instal·lacions cilíndriques o rectangulars en les quals el producte descansa sobre una malla. En aquestes, l'aliment és travessat per un flux d'aire calent a una velocitat relativament baixa. Aquestes instal·lacions posseeixen una gran capacitat de deshidratació i són barates d'adquisició i de funcionament.\nEfectes sobre els aliments[modifica]\nTextura: La principal causa d'alteració de la qualitat dels aliments deshidratats per aquests sistemes rau en les modificacions que aquests provoquen en la seva textura. En els aliments adequadament escaldats les pèrdues de textures són provocades per la gelatinització del midó, la cristal·lització de la cel·lulosa i per tensions internes provocades per variacions localitzades en el contingut en aigua durant la deshidratació.\nBouquet i Aroma: La calor no només provoca el pas de l'aigua a vapor durant la deshidratació, sinó també la pèrdua d'alguns components volàtils de l'aliment. La intensitat amb la qual aquesta pèrdua es produeix depèn de les temperatures i de les concentracions de sòlids en l'aliment, així com en la pressió de vapor de les substàncies volàtils i la seva solubilitat en el vapor d'aigua.\nColor: La deshidratació canvia les característiques de la superfície dels aliments i per tant el seu color i reflectància. Els canvis químics experimentats pels pigments derivats, el carotè i la clorofil·la, són produïts per la calor i l'oxidació que tenen lloc durant la deshidratació. En general, com més llarg és el procés de deshidratació i més elevada la temperatura, majors són les pèrdues d'aquests pigments.\nValor Nutritiu: Les pèrdues de valor nutritiu que es produeixen durant la preparació de fruites i verdures són generalment majors que les que ocasiona el mateix procés de deshidratació.\nResum del Procés de Fabricació de Sucre de Canya Cru[modifica]\n1. Extracció del Suc: L'extracció del suc molent la canya entre pesats rodets o maces constitueix la primera etapa del processament del sucre cru. Primer, la canya es prepara per a la molta mitjançant fulles giratòries que tallen les tiges en trossos petits, mitjançant molins de martell que esmicolen però no extreuen el suc, o bé, de forma més general, per una combinació de dos o tres d'aquests mètodes.\nEn les pràctiques de molta més eficients, més del 95% del sucre contingut a la canya passa a melassa; aquest percentatge es coneix com l'extracció de sacarosa.\n2. Purificació de la Melassa; Clarificació: El suc de color verd fosc procedent dels trulls és àcid i tèrbol. El procés de clarificació (o defecació), dissenyat per remoure les impureses tant solubles com insolubles, fa servir, de forma general, calç i agents de calor clarificants. La lletada de calç, al voltant d'uns 16 (0,5 kg) (CaO) per tona de canya, neutralitza l'acidesa natural de la melassa, formant sals insolubles de calci. El suc clarificat transparent i d'un color terrós passa als evaporadors sense tractament addicional.\n3. Evaporació: El suc clarificat, que té més o menys la mateixa composició que el suc cru extret, excepte les impureses precipitades pel tractament amb calç, conté aproximadament un 85% d'aigua. Dues terceres parts d'aquesta aigua s'evapora en evaporadors de buit de múltiple efecte, els quals consisteixen en una successió (generalment quatre) de cel·les d'ebullició al buit.\n4. Clarificació del Suc Cru: El procés és semblant a la fosfatació del refós en unes refineries de sucre. En aquest cas, s'afegeixen al xarop o melada calç i àcid fosfòric, després s'aireja juntament amb l'addició d'un polímer que produeix floculació.\n5. Cristal·lització: La cristal·lització té lloc en calderes al buit de simple efecte, on el xarop s'evapora fins a quedar saturat de sucre. En aquest moment s'afegeixen llavors a fi que serveixin de medi per als critalls de sucre, i es va afegint més xarop segons l'evaporació de l'aigua. El creixement dels cristalls continua fins que s'omple la caldera.\nEl contingut de la caldera es descarrega després mitjançant una vàlvula de peu a un mesclador o cristal·litzador.\n6. Centrifugació o Purga; Rebullició de les Mels: La massa cuita procedent del mesclador o del cristal·litzador es porta a màquines giratòries anomenades centrifugadors.\nEl tambor cilíndric suspès d'un eix té parets laterals perforades, folrades en l'interior amb tela metàl·lica. Entre aquestes i les parets hi ha làmines metàl·liques que contenen de 400 a 600 perforacions per polzada quadrada. El tambor gira a velocitats que oscil·len entre 1000 i 1800 rpm. El revestiment perforat reté els cristalls de sucre que es pot rentar amb aigua si es desitja. El licor mare, la mel, passa a través del revestiment a causa de la força centrífuga exercida (de 500 fins a 1800 vegades la força de la gravetat), i un cop el sucre és purgat es talla, deixant la centrifugadora llesta per a rebre una altra càrrega de massa cuita. Les màquines modernes són exclusivament del tipus d'alta velocitat (o d'una alta força de gravetat) proveïdes de control automàtic per a tot cicle. Els sucres d'un grau poden purgar-se utilitzant centrifugadores contínues.\n7. Història de la Maquinària, l'Equip i els Processos: Els fabricants i refinadors de sucre tenen raó en sentir-se orgullosos de la seva història com a pioners de la indústria química i del processament d'aliments. La major part dels equips bàsics es va desenvolupar específicament per a la producció sucrera i més tard es va adaptar per a usos generals. El sucre va ser la primera indústria alimentària en emprar química, i es va avançar en molts anys a les modernes idees de control tècnic i químic tan corrents ara en les grans fàbriques.\n8. Màquines i Equips: Els primers tipus de molins de canya empraven rodets verticals de fusta molta per animals, força hidràulica o motors de vent. Se li atribueix a Sematon haver sigut el primer a disposar tres rodets horitzontals en la forma triangular actual, i alguns prestigiosos autors afirmen que va ser ell qui va idear el primer molí d'aquest tipus, mogut mitjançant vapor a Jamaica.\n9. Capacitat de l'Equip: Degut al fet que són molts els factors que influeixen en la selecció de l'equip adequat en l'ingeni sucrer, les xifres mitjanes podrien conduir a conclusions errònies. Les condicions locals, les característiques i riquesa del contingut de la canya, el tipus de procés, la qualitat desitjada de la producció i moltes altres consideracions, afecten a la mida i capacitat de màquines i equips en les diferents estacions de la fàbrica.\n10. Nous Processos per a l'Operació en Petita Escala: El procés més recent és el separador TILBY; la canya es talla longitudinalment en dues meitats, cada meitat passa pel seu propi separador de manera que la medul·la és remoguda de l'interior de l'escorça. Després, aquesta escorça es raspa encara més per remoure la capa exterior de revestiment de cera. Les capes s'anomenen, en general, Compith per a la porció de la medul·la, Comsind per a la capa fibrosa i Dermax per a la coberta de cera.\nHogelsug proposa un procés de 20 a 300 tones de canya per dia. El suc es clarifica mitjançant calç i fosfat, l'espuma o nata s'elimina per flotació i el suc s'evapora en tres etapes: primer, utilitzant un evaporador vertical tipus calandra de tubs, tallar fins a 35 ºBrix; després, mitjançant un evaporador obert, utilitzant els gasos de la combustió a una temperatura de 800 °C fins a 80 ºBrix; i finalment, per mitjà d'un evaporador de partícules primes de fins a 95 ºBrix, abans de ser refredat en un cristal·litzador d'aire fred i abocat en motlles. Per a obtenir sucre de consum directe, es condueix el suc, després de la primera evaporació, al procés de carbonització utilitzant gas de la combustió a 300 °C, i es filtra abans de les dues etapes següents d'evaporació. La massa cuita es pot centrifugar per a obtenir un producte cristal·lí.\nAlgunes Definicions Generals de la Canya de Sucre[modifica]\nCanya: és la matèria primera normalment subministrada a la fàbrica i que comprèn la canya pròpiament dita, la palla, l'aigua i altres matèries estranyes.\nPalla: és la matèria seca de la canya, insoluble en aigua.\nSuc Absolut: són totes les matèries dissoltes a la canya més l'aigua total de la canya.\nBagàs (remolta): és el residu després de l'extracció del suc de la canya mitjançant qualsevol medi, molí o presa.\nSuc Residual: és la fracció de suc que no ha pogut ser extreta i que queda al bagàs.\nBrix: el Brix d'una solució és la concentració (expressada en grams de concentrat en 100 grams de solució) d'una solució de sacarosa pura en aigua.\nPol: és la concentració expressada en grams de solució en 100 grams de solució d'una solució de sacarosa pura en aigua.\nEmmagatzematge a Granel del Sucre Refinat[modifica]\nÉs regla general emmagatzemar el sucre acabat en grans dipòsits o sitges. Els dipòsits o sitges no només permeten que s'empaquetin únicament durant el dia, sinó que també donen resultats amb grans estalvis, ja que l'empacament es pot efectuar en resposta als seguiments dels empaquetaments de suc en empaquetar el sucre conforme es produeix i s'emmagatzema el producte empaquetat.\nGairebé tot el sucre refinat s'empaqueta avui en dia en bosses de paper o caixes de cartró. Les bosses de paper del tipus de parets múltiples inclouen bosses individuals de 100, 50 i 25 lb*; bosses de 2.5 i 10 lb* i bosses plàstiques de 1.2 i 5 lb*. Per als sucres tous i en pols, 3 empaquetaments en contenidors de cartró.\nlb = pound (lliure) = 0.4536 kg\nTELLOWS P. Tecnología del Procesado de los Alimentos, Principios y Prácticas. Editorial Acribia, S.A. Espanya 1994.\nCHEN C.P. James. Manual de Caña, Editorial Limusa. 1991\n↑ Miquel Barceló, El feudalisme comptat i debatut: Formació i expansió del feudalisme català, València, Universitat de València, 2003, pàgines 509 i ss., ISBN 9788437056715\n↑ «El procés fotosintètic». Conceptes de Fotobiologia: Fotosíntesi i fotomorfogènesi. [Consulta: 2 abril 2012].\nAPD EOL FOC GBIF GRIN IN IPNI ITIS NCBI OTL Plantlist PWO Tropicos Ubio USDA WFO\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Canya_de_sucre&oldid=28659917»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 24 nov 2021 a les 19:22.


'The Guardian' anima a visitar el Cabanyal abans de l'ensorrament - Regió7\nAbans que sigui "un gran forat"\n'The Guardian' anima a visitar el Cabanyal abans de l'ensorrament\nEl diari es pregunta si el procés de modernitzar la ciutat compensa destruir un dels seus barris\n10·05·10 | 23:24\nEl rotatiu britànic 'The Guardian' recomana en un article visitar el barri valencià del Cabanyal abans que les màquines "facen un gran forat" per a prolongar l'Avinguda Blasco Ibáñez fins al mar.\nL'article --publicat aquest cap de setmana en la secció de viatges del diari anglès i difós hui per l'Associació de Veïns el Cabanyal-Canyamelar-- es pregunta "quin és el preu" que ha de pagar València pel "ràpid progrés" emprés els últims anys i que l'"ha convertit en una de les ciutats més de moda d'Espanya però, amb l'amenaça de les excavadores en un dels barris més antics i amb major caràcter" de la ciutat.\nA l'escrit, signat pel crític i periodista de viatges Jason Webster, s'explica que la "tercera ciutat d'Espanya ha recorregut un llarg camí des que Kenneth Tynan --crític de teatre-- li posara el sobrenom de 'la capital de l'anti-turisme'", ara fa 40 anys. "El nucli antic ha sigut renovat, el complex de l'era espacial construït per Santiago Calatrava, la Ciutat de les Arts i les Ciències, està virtualment complet, la America's Cup va navegar cap a esta ciutat el 2007, i un any després el Gran Premi de Fórmula 1", recorda.\nEn aquest sentit, el rotatiu indica que la ciutat ha passat d'estar "abandonada i oblidada per la família espanyola a tornar-se un destí de moda" i assegura que "semblava fàcil imaginar-se que els valencians no tornarien a cometre els crims arquitectònics del passat, que el litoral de ciment i la construcció de blocs d'apartaments mancats de caràcter pertanyia a un record dolorós". Tot i això, "estàvem equivocats", sentència.\nPer això, The Guardian aconsella als britànics que visiten València aquest estiu, que no obliden recórrer "el vell barri de pescadors". "El Cabanyal. Aquest barri de treballadors i joia de l'estil art-nouveau --oficialment patrimoni històric protegit-- podria deixar d'existir en la seua forma actual d'ací a poc. Si els gestors de l'Ajuntament segueixen amb la seua idea, les excavadores continuaran fent un gran forat que travessarà el centre del barri per a ampliar un moderna avinguda fins al mar", afirma.\n"Els veïns residents han protestat enèrgicament, i el tribunal de major rang del país --el Tribunal Constitucional-- ha ordenat parar les demolicions, però l'alcaldessa de València, Rita Barberá, insisteix a seguir endavant", afegeix la publicació.\nFinalment, el diari conclou amb un recorregut per la història del Cabanyal, nascut al segle XIII, i que "deu el seu nom a les fileres de cabanyes de pescadors, amb sostre de palla i ubicades en la línia de platja, també anomenades 'barraques'.


Núm. 17: Setembre 2013 | Associació Catalana d'Empreses de Seguretat (ACAES)\nNúm. 17: Setembre 2013\nJornada de l'Observatorio Sectorial de Seguridad Privada\nEl 26 de setembre es va celebrar la jornada organitzada per l'Observatori Sectorial de Seguretat Privada, del qual ACAES forma part, i que va comptar amb l'assistència de gran nombre de representants del sector.\nReunió de la Plataforma Multisectorial contra la morositat\nACAES va assistir el passat 18 de setembre a la reunió convocada per la Platafoma multisectorial contra la morositat, que va tenir per objecte l'organització d'un proper gran esdeveniment, en què govern i partits polítics es comprometin amb les organitzacions empresarials en un gran pacte per la reducció dels terminis de pagament.\nSeminari sobre el Projecte de Llei de Seguretat Privada\nACAES va estar present el passat 12 de Setembre al Seminari sobre el Projecte de Llei de Seguretat Privada organitzat per la Universitat Internacional de la Rioja, al Centre Riojano de Madrid.\nReunió mantinguda al Parlament de Catalunya amb la Sra Meritxell Borràs, diputada al Parlament de Catalunya per CiU i Secretària de l'àmbit sectorial de Treball, a fi de donar-li a conèixer el projecte "Fem País" impulsat per Acede i del qual forma part ACAES .\nLa Sra Borràs va manifestar el seu suport a aquest projecte i el seu interès en formar un grup de treball per desenvolupar les nostres propostes\nReunió mantinguda al Parlament de Catalunya amb el Sr José Manuel Villegas, diputat del Parlament de Catalunya per Ciutadans i Secretari d'Organització del Partit, a fi de donar-li a conèixer el projecte "Fem País" impulsat per Acede i del qual forma part ACAES.\nEl Sr Villegas va manifestar el seu suport a aquest projecte i el seu interès en formar un grup de treball per desenvolupar les nostres propostes.\nReunió mantinguda en el Parlament de Catalunya, amb el Sr. Oriol Amorós, Diputat al Parlament de Catalunya per ERC i membre de la Comissió d'empresa i ocupació, per donar-li a coneixer el projecte "Fem País" impulsat per Acede i del que forma part ACAES. El Sr. Amorós manifestà el seu recolzament al projecte i el seu interés en formar un grup de treball per desenvolupar les nostres propostes.\nActa del Comitè de Seguiment de l’acord marc de data 23-07-13\nRecomanació 1/2013 de l’APDCAT sobre l’ús del correu electrònic


Cupra disposarà de set variants híbrides, elèctriques i de gas natural\nEl president Luca de Meo desvela part de l’estratègia en una entrevista a 'Automotive News'\nLuca de Meo va ser un dels impulsors del renaixement d’Abarth, la filial d’alt rendiment i de competició de Fiat, que actualment ja és una marca independent amb èxit comercial dins el grup FCA. L’italià ha volgut repetir la seva jugada ara dins el grup Volkswagen amb el naixement de Cupra com una marca independent i diferenciada de la resta de la gamma de Seat, tot apostant per models de més qualitat i gran rendiment esportiu.\nDe fet, la marca Cupra, encara enquadrada dins de Seat, va presentar un espectacular creixement comercial durant l’any 2017, quan va arribar a vendre més de 10.000 unitats del León Cupra, un model especialment apreciat als dos principals mercats europeus, Alemanya i el Regne Unit.\nAquesta demanda del mercat va animar els responsables de Seat –encapçalats pel mateix Luca de Meo– a explotar Cupra com una marca independent i de més qualitat que la resta de gamma Seat. Així en podrien obtenir un marge comercial més gran i amb millor imatge de marca (convé dir que Seat té poc prestigi al nord dels Pirineus).\nSegons afirma Luca de Meo a l’entrevista, “Cupra començarà amb set models derivats de Seat, però també és possible que desenvolupi models propis en el futur”. A més, De Meo ha afirmat que espera que Cupra capitalitzi aviat “el 10% del volum de vendes de Seat, i fins i tot una mica més” de cara al 2020.\nLuca de Meo vol que Cupra signifiqui el 10% de les vendes de Seat en dos anys\nAquest creixement comercial també dependrà del nou León híbrid endollable o ‘plug-in’ que Seat i Cupra podrien tenir a punt l’any 2019, just després de l’arribada de la quarta generació del compacte català. Segons es pot deduir, de les paraules del president de Seat, serà Cupra la que estrenarà les mecàniques híbrides del León.\nA més del León híbrid ‘plug-in’, Cupra està treballant en una versió esportiva que utilitzarà motors TGI o de gas natural, i fins i tot una versió totalment elèctrica, com va deixar patent el Cupra e-Racer, amb què ens va sorprendre la marca catalana al Saló de Ginebra.


Les arrels inèdites de Barceló\nL'Arts Santa Mònica i el CaixaForum acullen dues mostres dedicades a l'artista de Felanitx\nLÍDIA PENELO ·15/07/2010 - 08:20h\nCom vivia Miquel Barceló la Barcelona dels 80? Què li interessava quan va començar a pintar? Les respostes són a Barceló abans de Barceló. 1973-1982, l'exposició que presenta una selecció de més d'un centenar de peces de la primera època de la trajectòria de l'artista, la més desconeguda. A través de sis àmbits temàtics que fugen de les cronologies Bestiari, vanitas, poesia experimental, llibres, retrats i autoretrats, i elements de paisatge, la mostra descobreix que Miquel Barceló (Felanitx, 1957), amb 18 anys ja sentia una fascinació irresistible pel món animal, pel fons del mar i pels autoretrats; temes que continuen treballant al ritme de la seva evolució constant.\nL'objectiu de l'exposició és ensenyar les vísceres i sentiments que han fet créixer el Barceló que ha pintat la cúpula de la seu de les Nacions Unides a Ginebra. Per això, el muntatge abraça la producció realitzada fins al 1982, quan va ser triat per participar a la fira d'art Documenta de Kassel, una experiència que el va acabar de catapultar cap al reconeixement internacional.\nUn centenar d'obres permeten conèixer la trajectòria inicial de l'artista\nEn aquell moment, l'artista ja va endevinar el que significava portar la seva feina a Kassel i per celebrar-ho va pintar Bones notícies (1982), un autoretrat del pintor abraçant la que aleshores era la seva parella, Chavela Vargas. La tela és un esclat d'alegria en què el color groc domina l'obra i en què la força de Barceló es desferma.\nLes referències personals a les seves peces el van atreure des d'un bon principi perquè li permetien aprofundir en el narcisisme i en la brutalitat. En alguns d'aquests autoretrats, l'artista es mostra feroç amb la seva figura i es representa com un gos a quatre potes treballant al seu estudi. En aquells anys, els gossos i els gats ja s'havien instal·lat a les seves creacions.\nObjectes, litografies i cartells d'exposicions integren el recorregut de la mostra, però són les grans teles les que revelen les influències que els mestres del Barroc com Tintoretto o Caravaggio van exercir en ell. Així com les obres de pintors com Willem de Kooning o Jackson Pollock. Barceló beu de tot el que l'envolta, se'n nodreix i ho transforma per desenvolupar un projecte que fa tres dècades tot just intuïa.\nLes exposicions recullen obres fins al 1982, quan va despuntar a Kassel\n"En algunes d'aquestes obres, les diagonals i els punts de fuga ja van més enllà del quadre", apunta Jaume Reus, comissari del projecte juntament amb Maria Hevia.\nDefensor de la pintura\nLa producció del muntatge ha anat a càrrec de la Fundació Pilar i Joan Miró de Mallorca, Les Abattoirs de Toulouse i l'Arts Santa Mònica, centre on a partir d'avui el visitant pot capbussar-se en les primeres passes artístiques d'un jove que reivindicava la pintura i la figuració en un moment en què el que imperava era l'informalisme matèric. Amb uns esclats de violència i color que no fugen de la realitat, Barceló es va desmarcar de l'òrbita liderada per Antoni Tàpies.\n"No és que en aquella època Barceló fos considerat un pintor acadèmic, sinó que amb el seu combat, allò clàssic es va convertir en contemporani", explica Vicenç Altaió, director de l'Arts Santa Mònica i que va conèixer per primera vegada l'artista a la Mallorca del 1978.\nEl quadre Brega de cans (1981) és un exemple d'aquesta voluntat de "tornar a la pintura, pintura", en paraules del comissari. "A la Barcelona dels 80 el que manava era la pintura minimalista, però Barceló estava receptiu a tot el que passava, es va acostar al còmic, era amic de Nazario i Mariscal, i malgrat tot, es va mantenir fidel a la seva opció de tornar als clàssics", afegeix Reus observant la tela, que per primera vegada es pot contemplar acompanyada dels seus dibuixos preparatoris.\nUn altre dels treballs amagats que rescata aquest muntatges és Cadaverina, una de les primeres obres conceptuals de Barceló i, a la vegada, també una de les primeres en què tracta el tema del pas del temps. Angoixat ja des d'aleshores pels estralls que comporta l'edat, va decidir col·locar dins unes caixes quinze elements orgànics i va prendre notes de la seva descomposició durant setmanes.\nEl resultat el va exposar en una mostra a Mallorca el novembre del 1976, on els visitants van veure l'evolució d'un peix, un tros de fetge, flors o mig tomàquet. "És una de les seves primeres obres en procés, i encara és una peça viva", destaca Hevia.\nEl catàleg de l'exposició emula les guies telefòniques, per ser exactes les pàgines grogues, una picada d'ullet proposada pel mateix Barceló, que passats 30 anys des que va realitzar les peces que integren aquesta mostra, conserva la mateixa actitud d'exploració explosiva.\nAmb tot, el format del catàleg també és un senyal de complicitat de l'estreta relació que hi ha entre l'artista i els llibres. "Sempre ha reivindicat la idea del llibre, la importància de la poesia i la de llegir les grans obres de la literatura universal", argumenta Jaume Reus, abans d'explicar que "per a les primeres incursions escultòriques en l'àmbit dels llibres, es va servir de guies telefòniques, que dibuixava i omplia de matèria".\nAmb fotos provocatives d'un Barceló desafiant que ensenya un tors nu i juga amb una pistola i la reproducció de les obres de l'exposició, el catàleg reuneix diversos textos, entre els quals destaca una conversa que els comissaris van entaular amb Barceló. A banda de repassar diferents aspectes dels seus inicis pictòrics, Barceló hi reconeix que als 80 vivia del que guanyava venent droga entre Mallorca i Palma. Aquesta vida va quedar enrere, i si ahir l'artista no va ser a Barcelona és perquè és a l'Himàlaia intentant perdre's per tornar a començar.\nLa benvinguda de l'elefant\nPerò l'excursió al món creatiu de Miquel Barceló no s'acaba al claustre de l'Arts Santa Mònica, l'escultura monumental Gran elefant dret (2009) ubicada a l'exterior del CaixaForum dóna la benvinguda a La solitude organisative, una mostra que a Madrid va rebre 300.000 visites. Integrada per 180 peces, des de les grans teles creades a partir del 1983 fins a les més recents, el visitant viu la intensa relació que té l'artista amb la natura i la matèria, entre el món animal i el dels humans, a més d'olorar la influència que han deixat els viatges a París o Mali en la seva obra.\nAl costat dels quadres de gran format i les escultures, s'exhibeixen objectes experimentals i alguns de privats, al costat d'obres clau en la trajectòria del creador. Així com ceràmiques, guaixos, aquarel·les, dibuixos, cartells, llibres i quaderns de viatge, entre els quals destaca un dels que va fer a l'Àfrica i que l'editorial Galaxia Gutenberg va publicar fa uns anys.\nLa comissària de la proposta, Catherine Lambert, explica que volia transmetre la idea que "Barceló és a la meitat de la seva carrera, per això no segueix un ordre cronològic, sinó temàtic. Ell sovint té premonicions, preveu que arribarà a algun lloc i no s'atura". Per això ha organitzat set territoris que recullen les dèries de la seva trajectòria. I és que Miquel Barceló no treballa amb un marc referencial específic, sinó que belluga la seva imaginació en funció del tema, però sempre per beure d'argiles i materials orgànics.\nEl títol de l'exposició el serveix la peça que va presentar a la Biennal de Venècia 2009 on ha pintat un gran goril·la amb posat seriós i assegut en un racó. Figura que l'artista ha vinculat a les seves sèries d'autoretrats.\nLambert observa que malgrat que dominen els grans formats, Barceló també treballa petites teles i en subratlla el seu vessant de pintor nocturn, que "treballa sense xarxa ja que no basa la seva praxi en la recerca, sinó en la realitat que es troba, com la dels mercats de Mali". Miquel Barceló tot just té 53 anys i, segons avança la comissària, "encara és molt jove, i ell diu que si té sort, pot treballar 30 anys més".\nPer tot plegat, les dues exposicions que s'han dedicat a l'obra de l'artista, La solitude organisative i Barceló abans de Barceló. 1973-1982, juntes, dibuixen un gran autoretrat de Miquel Barceló i ofereixen una oportunitat singular per recórrer la geografia creativa d'un un home que creu que "animalitzar-se és un privilegi. No és pas una pèrdua d'humanisme, sinó un extrem d'humanisme".


Catalunya registra 1.083 casos i tres morts més per coronavirus en 24 hores\nActualitzat 21/05/2021 10:40 CET\nEls pacients ingressats baixen de 900\nCatalunya ha registrat fins aquest divendres 673.964 casos confirmats acumulats de coronavirus --621.565 amb PCR o test d'antígens--, 1.083 més que en el recompte de dijous, ha informat la Conselleria de Salut de la Generalitat a través del seu portal web.\nLa xifra total de morts se situa en 22.104, la qual cosa representa tres més que dijous: 14.065 a hospitals o centres sociosanitaris, 4.564 a residències, 1.178 a domicilis i 2.297 que no són classificables per falta d'informació.\nQuant als pacients que actualment estan ingressats, la xifra se situa en 891, fet que suposa 43 menys que en l'últim recompte, dels quals 344 es troben a les UCI de centres públics i privats, 25 menys que dijous.\nLa velocitat de reproducció de la malaltia (Rt) puja lleugerament fins a 0,76 i el percentatge de positivitat dels tests d'antígens i PCR se situa en el 3,75%, mentre que la incidència acumulada a 14 dies és de 153,38 per cada 100.000 habitants.\nLa taxa del risc de rebrot ha baixat: dijous va arribar a un nivell de 123 i aquest divendres es col·loca en 117.\nA les residències de gent gran fins ara 34.531 persones han donat positiu, de les quals 8.827 han mort i cinc actualment es troben ingressades.\nCatalunya ha administrat la primera dosi del vaccí contra el coronavirus a un total de 2.653.094 persones des que va començar la campanya de vacunació --1.187.016 ja tenen la pauta completa--: s'han administrat 55.722 primeres dosis en un sol dia.\nEn percentatges, s'ha vacunat en primera dosi el 33,9% de la població catalana, de la qual un 15,2% ja té la pauta completa de vacunació i, per tant, gaudeix d'immunitat contra el virus.


reivindicacions no mediàtiques: José Saramago i "Blindness"\nJosé Saramago i "Blindness"\nAra que tots tenim més temps, aprofito per recomanar-vos l'escriptor portuguès viu més internacional, José Saramago, que fa anys que llegeixo i que molts segur coneixeu perquè l'any 1998 va rebre el Premi Nobel de Literatura. Als seus 85 anys encara segueix publicant pràcticament un llibre cada any. El que més sorprèn de la seva prosa són les llarguíssimes parrafades sense punts on no marca ni les intervencions dels personatges. Aquest peculiar estil fa que la lectura, lluny de ser feixuga, cobri una força insòlita barrejada amb les seves divagacions captivadores sobre la història que ens narra o sobre el comportament de l'ésser humà. Acostuma a dibuixar situacions límit de decadència humana on algun dels personatges manté una actitud inconformista, sí, però lluny d'heroicitats; tot plegat enmig de situacions i arguments sorprenents fins al desenllaç. Des seus llibres personalment en destacaria dos d'imprescindibles: "Todos les nombres" i "Ensayo sobre la ceguera". D'aquest últim estan a punt d'estrenar la versió cinematogràfica (crec que ja van presentar-la a Cannes), que es diu "Blindness" i l'ha dirigit Fernando Meirelles, el director de l'impecable "Ciudad de Dios" que segur coneixeu. Quan Saramago va veure la versió definitiva, va quedar al·lucinat. Us deixo el trailer de la peli, que fa molt bona pinta; us recomano, però, que llegiu el llibre abans que l'estrenin, que serà després de l'estiu.\n...absolutament d'acord amb el ciutadà Fontde, "Todos los nombres" de José Saramago és una de les grans novel·les de finals del segle XX i sobretot una de les grans del Premi Nobel portuguès... Personalment gosaria recomanar encara un altre títol del genial Saramago, que segons el meu gust (corroborat, no cal dir-ho, per altres veus més capacitades que la meva), és el més gran dels seus textos: "El año de la muerte de Ricardo Reis"... ara només queda gaudir dels textos...ja en parlarem...\nJoan Fontdeglòria i Solà. ha dit...\nsí, absolutament d'acord, tens tota la raó: "El año de la muerte de Ricardo Reis" és una obra mestra... no l'he posat com a imprescindible perquè demana un coneixement previ de Fernando Pessoa (graaaan poeta portuguès que algun dia el recomanarem, segur!) que potser no tots compartim. gràcies, francesc!\nJorge Luis Borges i Mario Benedetti


«Purgues» al Reial Club de Tennis Barcelona | NacióDigital\nper Pep Martí , 14 de desembre de 2019 a les 19:40 |\nFa poc més d'un any de les eleccions que van dur a la junta de govern la candidatura de l'odontòleg Jordi Cambra, una figura reconeguda la victòria del qual va suposar una ruptura amb l'etapa anterior, dirigida per Beto Agustí. Des d'aleshores, la directiva ha volgut imprimir un nou estil a l'entitat, que és de les del rovell de l'ou de l'upper Diagonal. Les decisions adoptades han generat crítiques en alguns socis, que ja parlen de "purgues" com si de l'URSS es tractés.\nUna de les decisions controvertides de la junta directiva ha estat la substitució de la multinacional IGM, abocada al muntatge de grans esdeveniments esportius, per dur l'organització del Barcelona Open Banc Sabadell (el Trofeu Godó). IGM duia prop de 30 anys portant l'event, del qual se n'encarregarà a partir del 2021 l'empresa Tennium. Alguns socis critiquen aquest canvi, que per ells és un error perquè "el Godó és un ATP 500 [que són els punts que es donen al campió] i Tennium està acostumat només a organitzar tornejos ATP 250". De fet, serà el primer de 500 punts que organitzen.\nLa major crítica que es desplega contra la junta és que ha substituït l'estil de l'anterior, més propera als socis tradicionals del club, per un model "agressiu" de gestió. Un soci assegura que "es prenen els torneigs de tennis com si fossin un negoci quan no és el mateix". Altres socis diuen en defensa de la junta que la situació econòmica del club era delicada i que els nous gestors estan obsedits a optimitzar al màxim els recursos.\nEn la junta actual hi predominen els executius formats a l'IESE, l'escola de negocis fundada per l'Opus Dei. Entre els qui són més representatius d'aquest esperit hi ha figures com José Cuevas i Xavier Pujol, conseller delegat de Ficosa, del sector de l'automoció.\nPrecisament Pujol va ser designat per Cambra, germà de l'exsenador de CiU i expresident del Port, director general del torneig Godó, un càrrec de nova creació. El director esportiu de l'esdeveniment serà el tennista David Ferrer, que substitueix Albert Costa. Aquest va deixar el lloc cridat per Gerard Piqué per portar la Copa Davis, però fonts de l'entitat asseguren que de no haver estat així, la nova junta ja tenia decidit substituir-lo.\nTambé ha sorprès la decisió de contractar una nova agència de comunicació, Síntesi, així com la decisió de contractar una altra empresa de comunicació, la reconeguda Llorente y Cuenca, per dur els temes de protocol i relacions públiques, ja que no sol treballar en àmbits de protocol, que és un dels més vessants rellevants de l'Open Banc Sabadell, i concretament del seu village, punt de trobada de l'alta societat una setmana a l'any. El que sí té Llorente y Cuenca és una vinculació directa amb Ficosa.\nUn any després de les eleccions, que van generar una intensa pugna entre la llista de Jordi Cambra i la continuista de Werner Knuth, el partit encara està sent molt disputat al Reial Club de Tennis.\nSocietat, burgesia, empresaris, Reial Club de Tennis Barcelona, trofeu Godó, Jordi Cambra\nPer Pijos jugant el 15 de desembre de 2019 a les 02:26\nNomés portant el nom de "Reial" ja fa una engúnia que espanta.