Qui compta, s'erra: de novembre 2018\nKarl Marx en la premsa anarquista (1900-1936)\nL’anarquisme va tenir un pes molt important en el moviment obrer menorquí. Marx va tenir una presència notable en la seva premsa, amb 44 mencions, similar als autors llibertaris (49 de Bakunin, 32 de Proudhon i 120 de Kropotkin).\nEls anarquistes exposen amb amplitud el pensament de l’alemany. Abunden les consignes; la més citada al llarg del temps és “L’emancipació dels treballadors ha de ser obra dels mateixos treballadors”, que normalment s’empra per defensar l’estratègia de lluita econòmica com a contraposició de la lluita política, tot rebutjant la participació en les eleccions i els acords amb altres forces, ja siguin socialistes o republicanes. També s’utilitzà per atacar la classe mitjana. Amb motiu del trasllat d’unes fàbriques de Londres al nord d’Anglaterra es remarca que “la classe mitjana no farà res pels obrers i no ajudarà a solucionar el problema de la crisi obrera”.\nEl lema marxista “La religió és l’opi del poble” és molt repetit, però la temàtica més tractada és la lluita de classes. El 1900 el diari El Porvenir del Obrero assenyala que l’eslògan del Manifest comunista “Treballadors de tots els països, uniu-vos” és el principal precepte del nou evangeli formulat per Carles Marx. A vegades es tracta de pensaments més elaborats. En un article, després de comentar la teoria de la plusvàlua de Marx, es conclou que l’acció dels sindicats ha d’anar més enllà de l’increment dels salaris per eliminar el sobrevalor. En un altre es reprodueix la cita de Marx “cada capitalista viu de la mort de sers humans; a mesura que augmenta la misèria, l’opressió i l’explotació, augmenta, en una marea ascendent, l’aixecament de la massa popular”.\nEl 1936 la frase recollida és “El capital ve al món suant sang i llot per tots els seus porus”. En el mateix sentit, s’afirma que el Manifest Comunista gira al voltant de la definició moderna de proletariat, és a dir que la història de la societat es resumeix en la lluita de classes, idea que també es troba a El Capital: “la força de treball adquireix forma de mercaderia i el seu valor és el temps invertit en la seva producció”.\nEl 1906, un altre anarquista exposa la llei de bronze dels salaris de Marx, segons la qual per causa de l’excés de braços respecte a les col·locacions existents, els salaris baixen fins al nivell estrictament necessari per a la supervivència, motiu pel qual en els països pobres la vida és barata, però el treballador viu molt malament, perquè aquest petit preu és superior als seus recursos. Mesos més tard una altra persona invoca la frase de Marx “la força és la comare de les societats” per defensar la revolució, ja que l’anivellament igualitari, el desarrelament dels privilegis i la despossessió de la propietat social, usurpada pels propietaris, només es podia obtenir per la força.\nEl 1915 s’al·ludeix al principi del materialisme dialèctic en la cèlebre cita de Marx “El mode de producció de la vida material determina el progrés social, polític i intel·lectual. No és la consciència de l’home el que determina la seva manera de ser, sinó la seva manera de ser social el que determina la seva consciència”.\nEn nombroses ocasions es parla de les relacions entre el socialisme i l’anarquisme, que no sempre són d’oposició. Així el 1900 Joan Mir censura a El Porvenir del Obrero un llibre d’Ernest Bark, en el qual l’autor critica amb duresa Marx, ja que aquest tipus de divisions perjudiquen la causa revolucionària. En el mateix sentit, el 1906 s’afirma que els anarquistes són socialistes. El socialisme va fer la seva aparició pràctica a Europa per mitjà de l’Associació Internacional de Treballadors, en la qual van coincidir Marx i Bakunin. Entre els seguidors dels dos hi ha diferències sobre el mode d’organitzar la societat futura, però es refereixen a qüestions secundàries, ja que estan d’acord en la qüestió econòmica, que és la més important. El socialisme aspira a canviar no la forma de govern, sinó l’organització de la societat des del punt de vista econòmic i el seu fonament essencial és la socialització dels mitjans de treball.\nTanmateix, aquest mateix any ja es comencen a destacar les divergències entre les dues tendències, en oposar el socialisme autoritari patrocinat per Marx a l’anarquisme de Bakunin, tot afirmant que el primer havia evolucionat cap enrere, accentuant el seu autoritarisme, mentre el segon caminava cap endavant, descobrint nous horitzons, l’afirmació del jo individual i la llibertat col·lectiva. Engels i Marx havien substituït la idea mare de la Internacional, que teniu com objectiu que els sindicats reemplacessin els patrons i prenguessin en les seves mans la producció i la gestió de la indústria, per la idea de convertir les unions obreres en màquines per a la conquesta d’escons socialdemòcrates en el parlament.\nDurant la I Guerra Mundial els anarquistes menorquins van acusar Marx de ser proalemany i se’l contraposava a la vocació internacionalista de Bakunin, qui “coneixia l’esperit imperialista alemany i el va combatre”. Igualment es remarcava que la majoria dels diputats socialistes alemanys havien votat anar la guerra, el que es relacionava amb el fet que Marx hagués defensat que el socialisme alemany se sobreposaria al socialisme francès, és a dir al llatí.\nL’oposició entre els dos grups es va aguditzar els anys trenta, quan des de les pàgines de Fructidor es denuncia que un grup d’ambiciosos desertà del programa d’acció revolucionari de la Primera Internacional per constituir un partit tan legalista i reaccionari com els altres. Els anarquistes refermaven que la democràcia parlamentària havia mort, ja que la destrucció del poder polític era el primer deure del proletariat.\nEl punt central era el paper de l’Estat. Un editorial del 1936 es titulava “L’estat és un gran destorb social”. Criticava la tendència continuadora de les tesis de Marx que pretenia que conquistant l’estat s’arribaria a l’era del socialisme, tot confiant-li la missió revolucionària i directora del nou règim. Al contrari, l’estat no podia ser conquerit, sinó que conqueria a qui se li acostava, perquè era per essència coerció i anul·lava la plena llibertat individual.\nEl 1934 un anarquista apuntava que Marx, malgrat ser un revolucionari, estava antiquat, ja que els separaven d’ell un segle. Les seves doctrines podien ser molt útils el 1850, però en el seu moment ja no era la plusvàlua el que pertorbava el somni dels economistes socialistes del món, sinó la igualtat econòmica per a tots els éssers humans basada en l’eliminació dels diners. A més, s’indicava que les teories de Marx eren practicades per molts estats burgesos, fins i tot feixistes com Mussolini, la qual cosa les feia sospitoses. Els anarquistes no posseïen economia per la senzilla raó que “l’economia es basa en la propietat privada, que és un robatori”. Durant la Guerra Civil, es feia notar que havien passat setanta anys des que Marx escrivís la seva famosa obra El Capital i l’economia, la tècnica i la indústria s’havien desenvolupat i havien deixat les seves idees antiquades, a la qual cosa també contribuïa el fet que Marx fos un autor teòric. Per aquest motiu, pensaven que la revolució social no necessitava passar per un període estatal.\nNo es tractava de disquisicions teòriques, sinó que s’han de situar en les lluites sorgides en el si de la Revolució Russa i en l’estratègia electoral d’aquests anys. El 1935 un article es mostrava contrari al Front Popular promogut pels comunistes per lluitar contra el feixisme, ja que a Rússia, després de la revolució, els anarquistes i sindicalistes revolucionaris “es van veure envoltats en la mentida bandolera i traïdora dels rojos”. El 1936 a Fructidor s’apuntava que Marx havia pres l’efecte per la causa, ja que la desigualtat econòmica seria un mite sinó tingués el suport de la força. Per aquest motiu, amb la dictadura del proletariat l’autoritat deixava sentir els seus efectes contra la col·lectivitat i “a Rússia l’aristocràcia privilegiada d’ahir és substituïda per la burocràcia privilegiada d’avui”.\nAmb motiu de les eleccions de febrer del 1936 un anarquista es mostrava en contra de l’aliança electoral amb els fidels continuadors de Marx, “molt intel·lectuals, però amb esperit de tirà.” i el mes de maig era contrari a un acord entre la CNT i l’UGT, “igual que Marx i Bakunin no van poder conviure junts”.\nKarl Marx a Menorca: l’expansió del socialisme (1885-1899)\nEls anys immediatament posteriors a la mort de Marx, el 1883, la premsa es va fent eco de l’expansió de les seves idees i de les activitats dels qui les propugnaven. Tot i que no hi manquen notes crítiques, el to general és informatiu, sense entrar en el debat ideològic.\nEl 1885 el conservador El Bien Público informava sobre la divisió dels socialistes anglesos entre marxistes i fabians i la seva penetració a les universitats de Cambridge i Oxford, on destacava la tasca de Hyndman. L’any següent ampliava la referència amb la descripció de les activitats d’aquest, així com les de Champions, Burns i Williams, no tan coneguts. De Hyndman s’apunta que havia publicat “un sens nombre de fullets ultraradicals sobre la condició de les classes obreres” i un llibre per popularitzar El Capital de Carles Marx, tan conegut a Alemanya. Es devia de tractar d’un personatge popular, perquè el republicà El Liberal publicà l’entrevista d’un reporter italià, que el presentava com “el Marx anglès”. Hyndman comentava que l’anarquisme no tenia força al seu país i, tot reconeixent que a Alemanya el partit col·lectivista estava més implantat, pronosticava que la pròxima revolució es faria a Anglaterra, i que si aconseguien estendre prou les seves idees, aquesta seria pacífica.\nEl mes següent es publicava un altre article sobre els socialistes estrangers a Londres, on es remarcava el paper del Club Internacional de Treballadors, fundat per Marx, Engels i “altres famosos apòstols del comunisme, sobre la base del Manifest Comunista”. Entre els seus membres més actius s’esmenten Neve, pres diverses vegades en el Continent, i Dave, expulsat de quasi tots els països d’Europa per la seva incessant activitat per propagar les doctrines socialistes i promoure l’adveniment de la revolució social. L’òrgan oficial de la societat era el diari “Freibreit” que llavors es publicava a Nova York, després de ser clausurat a Anglaterra i el seu director condemnat per “un article sanguinari contra el tsar”. La seva tirada eren 15.000 exemplars, dels quals més de 10.000 cada setmana entraven de contraban a Alemanya, Suïssa i Àustria. Altres societats eren els “Treballadors comunistes”, amb un diari que distribuïa 13.000 exemplars a Alemanya, així com les associacions dels socialistes austríacs i txecs; dels anarquistes jueus russos, polonesos i alemanys; dels revolucionaris polonesos, i dels anarquistes russos dirigits per Teykoffsky.\nVaga promoguda pels cavallers del treball, EUA. 1886\nL’abril es donava compte de l’extensió de les vagues d’obrers dels sectors del metall i el carbó i els ferrocarrils als Estats Units. Estaven organitzades per l’associació “Els cavallers del treball”, que contava amb mig milió d’afiliats en tot el país. La seva divisa era que la injustícia comesa contra un dels seus afiliats causava dany a tots ells i demanava al govern la nacionalització dels telègrafs, els telèfons i els ferrocarrils, motiu pel qual la premsa els acusava de professar les idees socialistes de Karl Marx. També reclamava la igualtat dels salaris d’homes i dones, la reducció de la jornada de treball a vuit hores, la prohibició del treball infantil i un sistema general d’arbitratge per solucionar els conflictes entre patrons i treballadors.\nEn els anys successius els mitjans va prestar una especial atenció a les activitats dels partits socialistes francès i alemany i en alguna ocasió a altres, com l’anglès, tots els quals invocaven Marx, el tenien present en els discursos i exhibien la seva fotografia a congressos, mítings i manifestacions. D’aquesta manera es donaren a conèixer els principals líders socialistes d’Europa, com Lasalle a França o Bebel a Alemanya. Aquests anys també es poden trobar articles sobre l’anarquisme i els seus fundadors, en els quals era habitual referir-se a la traumàtica ruptura de la Internacional el 1872 entre Marx i Bakunin.\nEspecial atenció va rebre la primera vaga i manifestació de l’1 de maig, celebrada el 1890 a diverses ciutats europees i que havia estat convocada l’any anterior per iniciativa de Jules Guesde, seguidor francès de Marx. Els anys següents alguns diaris es van fer ressò de les manifestacions i mítings que tenien lloc en aquesta data. D’altra banda, arran de la caiguda de Bismark, el partit socialdemòcrata alemany va viure uns anys d’eufòria, durant els quals els seus dirigents exalçaven la figura de Marx. Així mateix, El Bien Público va publicar la necrològica d’Engels, el 1895, on se’l presentava com un actiu col·laborador de Marx i, després de resseguir la seva biografia, es destacava el seu paper en publicar, després de la mort d’aquell, les parts d’El Capital que havia deixat sense finalitzar.\nEl 1891 els diaris van donar a conèixer l’encíclica del Papa Lleó XIII sobre la qüestió social, que li va fer mereixedor del qualificatiu de “Papa socialista”. En ella, tot remarcant la idea que la justícia distributiva era fonamental, condemnava enèrgicament els excessos del capital i l’acumulació exagerada de riqueses, igual que les injustes reclamacions del socialisme revolucionari. Per resoldre la qüestió propugnava la intervenció de l’Estat per fixar la jornada laboral, la reglamentació dels salaris, el treball de les dones i els nens i les condicions higièniques de les fàbriques. Potser enfortida per aquest suport doctrinal, els darrers anys de la centúria, la premsa catòlica publicà nombrosos atacs a les doctrines de Marx i els seus seguidors.\nPel que fa a Espanya, el republicà El Liberal va reproduir el discurs que el 1890 va pronunciar Castelar sobre la qüestió social, en el qual el polític feia un repàs dels principals pensadors socialistes, com ara Lasalle i Marx. En particular, confessava haver llegit El Capital, que li va resultar una lectura fatigosa. Encara que pensa que “mai s’ha escrit una tan aclaparadora acusació contra els capitalistes i els capitals”, considerava que aquesta anava errada. El mateix any es recollia l’article del també republicà Azcárate, qui defensava l’existència d’un veritable problema social de caràcter universal, malgrat que existís una gran varietat de tendències, entre les quals esmenta la de Karl Marx. El 1895 era el conservador Cànovas del Castillo qui pronunciava un discurs sobre el tema, que fou censurat per seguir “les ombres i revoltes proposades per Marx i Lasalle.\nDins d’aquest panorama, es troben algunes notícies sobre l’activitat del partit socialista espanyol. El 1892 la premsa conservadora publicava una ressenya del cara a cara entre Pablo Iglesias i Antonio Coll, qui va rebatre les doctrines socialistes de Marx i defensà que la classe obrera s’enganyava si creia conquerir el poder allunyant-se dels republicans. Iglesias va fer un discurs eloqüent, “però sofístic” i anotava que els que combatien el socialisme no el coneixien, exposà el seu programa i declarà que el poder polític seria en breu per als treballadors. Els anys següents, fou freqüent que el mes de març els diaris donessin raó de la commemoració a Madrid pels socialistes de la Comuna de París, en la qual Pablo Iglesias solia llegir un manifest amb les idees de Marx, al qui elogiava per la seva iniciativa de combatre els antagonismes socials i totes les tiranies del món.\nPublicat per Alfons Méndez a 14:25 Cap comentari:\nMenorca i el declivi del turisme de les Illes Balears\nEl turisme és glamur. Les portades dels diaris s’omplen de famosos que es fan fotos nedant en els nostres platges amb el teló de fons d’unes aigües cristal·lines de color maragda. Milions de persones ens visiten. Surten de les seves ciutats atrafegades i aquí troben tranquil·litat i un paisatge encantador, ideal per recuperar-se de l’estrès de tot l’any.\nLa bona premsa de què gaudeix el turisme a poc a poc ha anat calant en la nostra societat i, així, sense adonar-nos, acabam pensant que aquest és el millor lloc del món per viure. Tanmateix, cap població de les Balears figura en els rànquings internacionals, on any rere any apareixen ciutats suïsses (Zurich, Ginebra), australianes (Sydney, Adelaida), canadenques (Vancouver, Toronto), austríaques (Viena), alemanyes (Munich, Hamburg) o nòrdiques (Copenhague). Aquests indrets comparteixen un medi ambient cuidat, una activitat cultural intensa i un nivell de vida elevat. Segurament el que més hi manca a Ciutadella, Maó, Eivissa o Palma de Mallorca és aquest darrer ingredient.\nA l’escola s’ensenya que les Illes Balears són una de les regions més riques d’Espanya. Açò era ver abans, però, desgraciadament, avui en dia ja no és així. Les nostres illes mai han estat una comunitat pobra: el 1960, la seva renda per càpita ja estava una mica per damunt de la mitjana nacional; el boom turístic va possibilitar que a l’altura del 1973 se situés en el grup capdavanter (amb Madrid, País Basc i Catalunya) i superés la mitjana un 30%, una situació que no es va alterar durant molt de temps.\nTanmateix, a partir de l’any 2000, les Balears, malgrat ser un dels territoris amb un creixement del PIB major, han vist com, si descomptam la inflació, la seva renda per habitant retrocedia. No ha important gaire si l’economia experimentava una crisi o una expansió: el 2001 era de 28.327 euros, el 2007 de 26.356 i el 2017 24.486 euros. Espanya, mentrestant ha pujat dels 22.142 euros als 24.497, en el mateix període i comptat a preus del 2010. D’aquesta manera, des de l’any 2009 l’arxipèlag ha passat a formar part de l’equip dels mediocres, just per damunt de la mitjana i enfora de les comunitats més riques.\nLa qüestió de fons és que la nostra economia ha crescut molt, però la població ha augmentat a un ritme superior. Açò es deu a què el nostre patró de creixement es fonamenta en un turisme de masses, que basa la seva competitivitat en uns serveis a preu ajustat. És l’economia dels bars i les botigues, cada any més nombrosos, però la majoria dels quals és idèntic als que ja existeixen. Per aquest motiu, la productivitat no augmenta i els sous i els beneficis (és a dir la renda) estan estancats.\nL’arxipèlag rebia el 1973 quatre milions de turistes; l’any 2000, onze milions i mig i el 2017 16,3 milions. La progressió de Menorca ha estat encara major: hem passat de 225.000 (1973) a 1.075.000 (2000) i 1.465.000 (2017). Aquest increment incessant dels visitants només ha servit per engreixar les estadístiques, però no perquè visquem millor.\nEl turisme va ser una benedicció per a les illes fins a la crisi dels anys setanta, però després ha suposat un entrebanc. L’explicació d’aquesta paradoxa és econòmica. Al principi, els sous de l’hostaleria eren superiors als de la majoria de les activitats. A Menorca, els senyors de lloc i els industrials es queixaven que no podien competir amb els salaris dels hotels. Fins i tot la construcció i el transport (arrossegades per la demanda exterior del turisme) robaven operaris a l’agricultura.\nEls anys seixanta el turisme era una activitat innovadora que tenia una productivitat superior a la de la majoria d’altres sectors, per açò quan un treballador passava del camp o de la fabrica a un hotel, guanyaven més ell i l’empresari que l’ocupava, amb la qual cosa l’economia prosperava.\nAquesta situació es va prolongar fins la dècada del 1970, quan l’agricultura i la indústria van acabar la seva reconversió i els treballadors que restaven ja eren tan productius com els turístics. Durant vint anys la productivitat i els sous del turisme evolucionaven de forma semblant als de la resta d’activitats. El nombre de turistes seguia creixent i les necessitats de mà d’obra s’havien de cobrir amb població forana. No prosperàvem gaire, però seguíem el ritme i continuàvem en el grup dels territoris més pròspers.\nAmb l’arribada del nou segle, la manca de renovació ha fet que la productivitat dels serveis turístics s’hagi endarrerint respecte del conjunt de l’economia, fet que ni tan sols és possible compensar amb noves onades de turistes i immigrants. La pregunta és: val la pena patir una saturació cada vegada més gran quan s’erosiona el nostre nivell de vida?\nLa pèrdua de benestar demostra que el nostre model econòmic s’ha quedat obsolet. A partir del 1973 era com el titànic, massa voluminós per rectificar la direcció, fins que el 2000 va xocar de front contra l’iceberg.\nDe llavors ençà, tothom s’intenta salvar com pot: els joves s’escapen del gegant que s’enfonsa; els ciutadans veuen com cada dia tenen més dificultats per arribar a final de mes; l’habitatge esdevé un problema social. En canvi, la classe política i els mitjans de comunicació contracten violinistes i ordenen al capità que mantingui el rumb.\nPublicat per Alfons Méndez a 17:00 Cap comentari:\nKarl Marx a Menorca: l’expansió del socialisme (18...


Escola Les Vinyes: de maig 2017\nLet's introduce our School - English Day 2017\nDue to the upcoming event, the English Day, all the students from 5th and 6th grade want to show our school to the other students who will be with us that day. Nevertheless, if someone does not know how our school is, you have to watch this video!\nEtiquetes: 5è, 6è, anglès, cicle superior, English Day, escola les vinyes, sant cugat sesgarrigues\nAhir al matí a l’escola a quarts d’onze va començar a sonar l’alarma, però tranquils eeh!! Estàvem realitzant un simulacre d’emergència. Tot va sortir com estava previst, els alumnes i els mestres vam sortir amb tranquil·litat i ens vam reunir al punt de trobada, al pàrquing de sorra de davant l’escola.\nVam estar esperant deu minuts fins que els bombers arribaren. Llavors ens van fer una petita demostració de com realitzen la seva feina. Primer de tot van entrar un dels camions a dins el pati i van revisar que tot estigués en ordre. A continuació ens van ensenyar com pujava l’escala mecànica i ens van dir que arriba fins a una alçada de vint metres. Per finalitzar, com que feia un dia molt calorós, ens va ruixar amb la mànega. Va ser un dia diferent i fantàstic. Ens agrada molt que en visitin els bombers i ens demostrin com realitzen les seves feines.\nEtiquetes: cicle inicial, cicle mitjà, cicle superior, curs 16-17, educació infantil, escola les vinyes, sant cugat sesgarrigues\nParticipació al IV Fòrum d'Escoles Verdes de l 'Alt Penedès\nEl dimarts 16 de maig , els dos representants de 5è i 6è del Batalló Verd, el Ferran C, l'Èrika, la Zoe i la Mireia, vam anar a l'Escorxador de Vilafranca per participar al IV Fòrum d'Escoles Verdes de l'Alt Penedès.\nQuan vam arribar es va fer la presentació de l'acte, i la Zoe va parlar amb nom de tots els alumnes.\nDesprés de la presentació ens vam dividir mestres i alumnes. Els alumnes vam fer dos grups diferents perquè érem molts.\nCada escola va presentar un treball fet a l'escola sobre l'Entorn Proper. En el nostre grup érem cinc escoles. Nosaltres vàrem exposar l'activitat de la Festa de l'Arbre al Bosquet.\nEns va agradar molt participar al Fòrum perquè va ser divertit. Havies de cooperar amb d'altres nens i nenes per fer les activitats i això ens va permetre fer nous amics. Ens va agradar escoltar les propostes de les altres escoles i algunes les volem portar a la nostra, per millorar com a escola verda.\nLa idea que més ens va agradar i que pensem que és bona per estalviar va ser la de recollir l'aigua que sobra dels gots i les gerres del menjador per regar el petit hortet.\nEtiquetes: actuacions escoles verdes, cicle superior, curs 16-17, educació ambiental, escola les vinyes, sant cugat sesgarrigues\nINFANTIL EXPERIMENTEM D’EXCURSIÓ!\nLes Estrelles de Mar, els Peixos i els Ocells hem anat a Manresa d’excursió. Hem fet una pila d’activitats, no hem tingut temps per avorrir-nos, no…\nQuan hem arribat, hem esmorzat en una zona de jardí de davant del LAB i ens hem posat a punt per començar a descobrir l’espai d’aprenentatge. Quina sorpresa hem tingut quan hem entrat a la sala! El LAB 0-6 és un espai gran, xulíssim, ple de zones i materials per a descobrir, tocar, mirar, manipular, crear, escoltar, provar, jugar, experimentar…\nEncuriosits hem anat cap aquí i cap allà. Que si a la zona de pesos, els engranatges, l’espai de la natura, les construccions amb mirall, les lupes, les llavors, baldufes, imants i un llarg etcètera. Ja veureu les fotos, ja! Mentrestant, les monitores ens orientaven o ajudaven quan calia. Ah! I en petits grups, el David ens portava a l’espai fosc. Amb unes llanternes, hem pogut trobar diferents activitats amb la llum blanca i de colors i les ombres.\nDesprés, hem pujat a l’autocar per anar al museu del Parc de la Sèquia. Aquest museu ens ha sorprès. Hem entrat en un espai gran, i força fosc, per conèixer una mica la història dels telers de les fàbriques de cintes i passamaneria. Les monitores ens han explicat les feines que es feien en aquestes empreses. Hem vist màquines molt antigues i fins i tot les hem fet funcionar. Ens ha agradat molt veure els telers i escoltar el soroll que feien!\nUn cop feta la visita, encara hem tingut temps de tornar a experimentar! En una zona del museu, hem pogut manipular cintes de totes mides, llançadores, cordons, engranatges, bobines de fil… Ens ha passat l’estona volant! Això que era ben bé l’hora de dinar… Ningú no es recordava de la gana!\nPer acabar la sortida, hem anat amb autocar cap al parc de l’Agulla, un parc que ens és molt familiar, perquè és on vam parar per esmorzar anant cap al Molí de la Riera. Hem reconegut l’espai de seguida! És un espai cuidat i genial per aprofitar l’estona de després de dinar jugant, grimpant, enfilant-nos i gaudint del joc amb els companys.\nEls nens i nenes i les mestres i mestre d’infantil hem tornat de l’excursió encantats de la vida!\nParticipació al IV Fòrum d'Escoles Verdes de l 'Al...


Presentació del llibre “El PSUC a Santa Coloma de Gramenet”, a la Biblioteca de Singuerlin - L'ARXIU\nPublicat a 21 d'abril de 2021 11 de maig de 2021 per Chema Corral\nMoltes gràcies per estar avui aquí, per venir en aquests temps d’emergència sanitària, a la presentació del meu llibre sobre la història del PSUC a Santa Coloma de 1936 a 1979. Hem de lamentar que molta gent que volia assistir no hagi pogut fer-ho per les limitacions d’aforament, em sap greu que no puguin ser entre nosaltres. També vull enviar una salutació als treballadors de la biblioteca per les facilitats que ens han donat i a totes les persones que ens esteu seguint per internet. Gràcies per connectar-vos. I como no, vull expressar el meu agraïment a la Loli Gómez, a la Karen de Nigri de Ediciones Carena, al David Ballester i a l’Eulalia Vintró, per estar acompanyant-me a la taula, en aquest dia tan important per a mi.\nCom ja s’ha dit, la presentació del meu llibre forma part del Programa de Memòria Històrica d’enguany. És molt positiu que la ciutat, durant uns mesos, debati sobre el seu passat, que cada vegada es conegui més a si mateixa, per tal de reforçar la seva identitat i d’estar en millors condicions de construir el futur. També, 2021 és l’any del 85 aniversari del PSUC. Us puc assegurar que no ho he buscat, ni molts menys, però em fa il·lusió presentar el llibre l’any del 85 aniversari.\nEl projecte d’aquest llibre va començar a finals del 2016, quan em van encarregar fer una intervenció sobre el PSUC a Santa Coloma, en l’acte del 80 aniversari del partit, celebrat en aquesta mateixa sala. Aquesta moguda va coincidir amb la meva jubilació, eren mesos en què reflexionava sobre què volia ser de gran. I vaig decidir deixar l’activitat política militant perquè els més joves tiressin del carro. 44 anys eren suficients i em vaig retrobar amb el mon universitari i la història, una de les passions de la meva vida.\nLa meva participació en el programa Universitat a l’Abast de la UAB, em va donar l’oportunitat d’assistir a una assignatura impartida per la catedràtica Carme Molinero i retrobar-me amb el PSUC en un treball de final de curs, en el qual dissenyava hipòtesis i línies de recerca. Ara bé, la motivació personal va ser clau, tant per ser fill de Santa Coloma com per haver militat a la JCC i a la Federació Universitària del PSUC, des del 1972 al 1977, data de la meva incorporació a l’organització colomenca.\nTot això em va animar, finalment, a l’estiu del 2017, a dedicar el meu temps a abordar la història del PSUC a la meva ciutat, amb els objectius de contribuir a la innovació historiogràfica i a la recuperació de la memòria històrica.\nLa primera qüestió que havia de decidir era la cronologia. L’oblit que la historiografia local ha fet del PSUC en l’etapa de 1936 a 1939, bé per dificultats de documentació o bé per considerar-lo un partit amb poca incidència, obligava al seu estudi. La meva participació en la dinàmica d’enfrontaments, aconsellava no abordar la crisi que va portar a la ruptura del partit el 1982. Si 1936 era la data lògica d’inici, les eleccions municipals de 1979, amb la victòria del PSUC, semblava la data ideal de finalització.\nCom veureu, no és un llibre centrat en la vida interna del partit, que també té un apartat al respecte. És un llibre d’història de Santa Coloma, que tracta les situacions polítiques, reivindicatives i socials, d’aquests 43 anys, tenint el PSUC com a fil conductor. En aquesta idea incideix Carme Molinero al pròleg del llibre, en un paràgraf que està reproduït a la contracoberta. És el moment de dir-vos que ha estat un privilegi coincidir amb ella i que li estic molt agraït per acceptar de fer pròleg, sense dubtar-ho. Gràcies Carme, pel teu mestratge.\nEn la recerca, els fons documentals dels dos arxius municipals han estat molt valuosos, malgrat no trobar-se en les millors condicions de conservació i classificació. A més a més, el període 1936-1939 té importants buits a causa de a la crema de documentació feta pels responsables republicans abans de l’entrada de les tropes franquistes. Totes les dificultats s’han pogut superar gràcies a la Magda Clavell, directora de l’Arxiu Històric i la Rosa Delgado, directora de l’Arxiu Municipal. A elles i als seus petits equips, moltes gràcies per la seva ajuda i col·laboració.\nL’Arxiu Nacional de Catalunya em va donar l’oportunitat de treballar la vida interna i les publicacions del partit, la realitat associativa dels anys 70 del segle XX i alguns aspectes de la realitat republicana. Cal fer un reconeixement a la professionalitat de la Rosa M. Cruellas i de la Susana Panelo per facilitar-me la consulta dels diversos fons de l’ANC. Allí està depositat el Fons del PSUC, fruit d’una donació del partit que va catalogar i ordenar, Marià Hispano, al qual agraeixo les seves orientacions.\nPer estudiar la relació entre partit i moviment obrer, l’Arxiu Històric de CCOO, on Juan Manuel García Simal em va dedicar tota la seva atenció, ha estat clau amb les biografies obreres i el fons d’advocats laboralistes. Moltes de les dades sobre la repressió franquista les he trobat a l’Arxiu del Govern Civil, que està en unes condicions lamentables després de 45 anys de la mort de Franco. Per altres temes he consultat els arxius històrics de Barcelona i Badalona, el de Càritas Diocesana i el fons documental de l’Amical de Mauthausen.\nLa consulta de fons documentals i bibliogràfics ha estat complementada amb la documentació que m’han facilitat homes i dones del PSUC i familiars de militants ja desapareguts, als quals vull agrair les seves aportacions. Juntament amb la documentació i la bibliografia hi ha una tercera pota que m’ha ajudat en la investigació, les converses amb 65 persones, la gran majoria militants del PSUC dels anys 60 i 70, que m’han aportat dades, idees o pistes. Agraeixo a totes elles que hagin dedicat part del seu temps a col·laborar en aquest projecte que avui és una realitat.\nLa història del PSUC, al nostre municipi, ha estat protagonitzada per milers de persones des d’aquell juliol de 1936. Tota contribució militant, per petita que pugui semblar, ha estat decisiva per fer del PSUC una formació política imprescindible en l’esdevenir històric de la ciutat, sobretot en determinats períodes. Ara bé, com podeu comprendre, és impossible esmentar-les a totes. Per això vull demanar disculpes a les persones que s’hagin pogut sentir oblidades, perquè no ha estat en cap cas la meva intenció. La documentació trobada i l’estructura de la recerca m’han portat a elaborar el llibre que avui presentem.\nDeia abans que volia contribuir a la innovació historiogràfica. Crec, modestament, que ho he aconseguit. Trobareu una visió diferent sobre el període de 1936-1939, que complementa el que s’ha publicat fins ara. De comunistes a Santa Coloma ni ha hagut sempre des de la fundació del PSUC. El partit dels anys 60 i 70 es va reconstruir després que la policia desarticulés, el 1961, les organitzacions del Barcelonès Nord i de part de Barcelona.\nDe tal manera que, aquesta recomposició del partit es va fer, per una banda, directament lligada a la immigració massiva que s’instal·la a Santa Coloma els anys 60 i 70; i, per altra banda, a partir del moviment obrer, ja que la consigna era clara: impulsar CCOO, tasca que va revertir en reforçar el PSUC. La participació en els moviments reivindicatius i en les organitzacions populars, juntament amb el desplegament de la política unitària per aconseguir la ruptura democràtica, van col·locar al PSUC com a primer partit a la ciutat.\nTambé deia abans que volia recuperar memòria històrica. Memòria històrica concebuda, no només com a reconstrucció dels fets que passen a formar part dels llibres, els audiovisuals o les xarxes socials; sinó també com a homenatge als homes i dones, militants del PSUC, que van donar part de la seva vida -molts d’ells van patir detencions, tortures, presó i mort- per la lluita per aconseguir la llibertat i el socialisme. Sense ells i elles, sense el seu activisme, no hauria estat possible la història del PSUC a Santa Coloma de Gramenet.\nCategoriesIntervencions Etiquetes2021, La història\nEntrada prèviaAnterior Santa Coloma i el PSUC\nEntrada següentSegüent Presentació del llibre DIETARI EBRENC D’UN BIPOLAR d’Albert Fabà


AVÍS LEGAL - Esteve Quera - Celler de Can Nou\nESTEVE QUERA SA en la seva condició de titular i responsable d'aquest espai web, en compliment amb l’establert en el article 10 de la Llei 34/2002, de 11 de juliol, de Serveis de la Societat de la Informació i de Comerç Electrònic, posa a disposició dels usuaris la següent informació de caràcter general:\nESTEVE QUERA SA està domiciliada a: C/Elx, 6 17600 Figueres (Girona). Inscrita al Registre Mercantil de LA POBLACIÓ, al Tom ####, llibre ### de la secció #º, foli ###, fulla ####, inscripción #ª. La societat està fiscalment indentificada amb el número A-12345678.\nC/ Elx, número 6\nCorreu electrònic: info@estevequera.com\nLa publicació digital ESTEVE QUERA SA té com a objectiu facilitar als nostres clients i al públic en general, la informació relativa a la companyia i als productes i serveis que s’ofereixen.\nESTEVE QUERA SA es reserva la facultat d’efectuar, en qualsevol moment, modificacions en la informació continguda a la seva publicació digital, així com suspendre’n l’accés en qualsevol moment i sense avís previ.\nESTEVE QUERA SA no es compromet a l’actualització immediata de la informació continguda a la publicació digital.\nESTEVE QUERA SA no assumeix cap responsabilitat derivada dels continguts que tinguin terceres parts en els enllaços o vincles als quals es fa referència en aquestes pàgines.\nESTEVE QUERA SA no es responsabilitza de qualsevol dany o perjudici en el software o hardware de l’usuari derivat de l’accés a la seva publicació digital o de l’ús de la informació o aplicacions que contingui.\nESTEVE QUERA SA és titular de tots els drets sobre el software de la publicació digital així com dels drets de propietat industrial i intel•lectual referits als continguts que s’hi incloguin, a excepció dels drets sobre productes i serveis de caràcter públic que no són propietat d’aquesta companyia, les marques dels quals estan registrades a favor dels seus respectius titulars, i com a tals són reconegudes per ESTEVE QUERA SA. Cap material d’aquesta publicació digital podrà ser reproduït, copiat o publicat sense el consentiment per escrit de ESTEVE QUERA SA.\nESTEVE QUERA SA respectarà escrupulosament la confidencialitat de les dades de caràcter personal aportades pels visitants de la publicació digital, mitjançant el compliment de la normativa vigent sobre protecció de dades, i entre altres, d’allò que disposa la Llei Orgànica 15/1999, de 13 de desembre, de Protecció de Dades de Caràcter Personal.\nEl correu electrònic no es considerarà com un mitjà vàlid a efectes de presentació de reclamacions. Per aquest fi caldrà dirigir-se al servei d’atenció al client de ESTEVE QUERA SA que indicarà en cada cas els punts a seguir.\nTota la informació que es rebi en aquestes pàgines, com per exemple comentaris, suggerències o idees, es considerarà cedida a ESTEVE QUERA SA de manera gratuïta. No envieu, si us plau, informació que NO pugui ser tractada així.\nTots els productes i serveis d’aquestes pàgines que NO són propietat de ESTEVE QUERA SA són marques registrades dels seus respectius propietaris i són reconegudes com a tals per ESTEVE QUERA SA Apareixen en aquesta publicació digital a efectes de promoció i de recopilació d’informació. Aquests propietaris poden sol•licitar la modificació o eliminació de la informació que els pertany.


Marín: “Tinc molt clar que seré la presidenta de tots” | El Llobregat\njueves 05 de septiembre de 2019, 22:27h\nNúria Marín va recollir el bastó de presidenta de la Diputació de mans de Celestino Corbacho, del qual només li falta ser ministra per emular-lo completament, atès que també va ser president de la corporació provincial. Marín va fer una encesa defensa del municipalisme per explicar l’acord amb Junts per Catalunya -el partit de Puigdemont- que li ha permès ser presidenta.\nPacte de la infàmia, companys de viatge perillosos... Són alguns dels apel·latius que ha rebut l’acord del PSC amb Junts per Catalunya que l’ha fet presidenta. Com el definiria vostè?\nÉs un pacte per governar. Pel municipalisme i pels ciutadans i ciutadanes de la demarcació. En aquesta institució hem de treballar tots junts, govern i oposició.\nEs planteja ampliar el pacte.\nSí. Hem parlat amb altres forces amb representació i no hem de descartar que puguem eixamplar el govern.\nAmb qui? Comuns ja va mostrar la seva “decepció” per l’acord amb Junts, mentre que Cs el defuig en haver-lo fet amb el partit de Puigdemont…\nAmb els comuns, evidentment, com sempre hem fet en els governs d’esquerres. A l’Ajuntament de l’Hospitalet sempre hem intentat arribar a acords, i ERC, Junts, comuns i nosaltres som les quatre forces amb alcaldies.\nHem parlat i continuarem parlant amb ells. El que vull és que tothom se senti còmode a la Diputació.\nEn tot cas, és aquest un assaig per avançar en el trencament de la política de blocs en altres instàncies?\nSi aquest acord ha de servir per començar a visualitzar que en el centre de la política sempre hi ha la negociació i l’acord, una cosa normal però que ha semblat estranya els últims anys, tant de bo la Diputació pugui ser la institució on es vegi que es pot arribar a pactes quan es vol.\nParlem del cartipàs. No hi ha vicepresidències en mans d’alcaldes del Baix Llobregat, bastió del PSC.\nPerò els alcaldes socialistes del Baix ocupen llocs rellevants a la Diputació i faran una gran feina. Carles Ruiz (Viladecans) té un àrea molt important com Recursos Humans; Lluïsa Moret (Sant Boi) és responsable d’una àrea fonamental com és l’atenció a les persones i Pilar Díaz (Esplugues) serà adjunta a presidència i persona de màxima confiança.\nEntrem en matèria del present mandat. La seva nova responsabilitat l’obliga a multiplicar-se i tenir el cap en 311 municipis, en comptes d’en un de sol... Com ho porta?\nTot s’ha d’organitzar, però confio tant en el meu equip de l’Ajuntament de l’Hospitalet, la meva principal prioritat, com en el de la Diputació, que ajudaran, perquè la feina no la farà la presidenta només.\nS’han de preocupar els ciutadans de l’Hospitalet?\nEn absolut s’han de preocupar. Els ciutadans de l’Hospitalet saben que la meva prioritat és l’Hospitalet. La Diputació és súper important i és compatible. Es poden tirar endavant les dues tasques perfectament.\nI què els hi diria als veïns dels pobles més petits de la demarcació? S’ajuda més als grans que als petits?\nTinc molt clar que seré la presidenta de tots, i això vol dir dels grans i dels petits. Evidentment, ajudarem d’una forma desigual a aquells que més ho necessitin, que solen ser els mitjans i petits.\nParlant de necessitats, en més d’una ocasió vostè ha lamentat “deixadesa” per part de la Generalitat amb els ajuntaments. Exigirà més suport del Govern ara com a presidenta de la Diputació?\nDemanaré el que crec que és just: que cada administració compleixi amb les seves competències i treballi coordinadament amb la resta. Quan treballem tots en la mateixa direcció, anem més lluny.\nHi ha data per a la reunió amb el president Torra?\nPer a la tornada de vacances. Però serà primer com a alcaldessa, no com a presidenta de la Diputació.\nQuins temes es posaran sobre la taula?\nVoldria traslladar directament al president temes importants per a la ciutat, però que també ho són per a Catalunya, com el soterrament de les vies. Vull que el president els conegui de primera mà. No seria una bona alcaldessa si no demanés a la Generalitat allò que necessitem.\nEns podria detallar quines seran les línies estratègiques del seu govern a la Diputació?\nFer una organització forta, transparent i més eficient. D’aquí a tres o quatre mesos, tanmateix, serà el moment bo per explicar, de forma pedagògica, el paper de la Diputació en aquest mandat i el que farà el dia a dia.\nComunicar millor què fa la corporació provincial és una assignatura pendent de tots els governs...\nÉs una administració important per als municipis, i és poc coneguda perquè normalment el protagonisme se l’endú l’ajuntament. La Diputació deixa el protagonisme als consistoris.\nDiputació, Àrea Metropolitana, Consell Comarcal, més els ajuntaments i els governs català i estatal. Diferents nivells institucionals que suporten els ciutadans. Creu necessària una reforma que en fusioni o en reestructuri cap?\nS’han eliminat administracions que s’havia provat que no feien falta, com el Consell Comarcal del Barcelonès. Però en general les administracions fan una feina no coneguda i parlar és fàcil. Quan aterres i els coneixes, canvies d’opinió. Hem de ser cautelosos, ordenar i que cada administració faci la seva feina.\nAbans d’acabar l’entrevista, voldria preguntar-li pel sumari judicial de l’operació Estela, que descriu un presumpte entramat de corrupció a la Diputació i apunta a delictes de malversació, prevaricació i tràfic d’influències...\nÉs una qüestió que ve de la presidència del senyor Salvador Esteve i que està en tràmit judicial. Ajudarem en tot el que sigui necessari per poder esbrinar què ha passat i les conseqüències legals que se’n puguin derivar.


Disponibilitat Permanent: Trajectòries (no tan) insòlites (XVIII): Thilo Sarrazin, de la post-socialdemocràcia neoliberal a la temptació del populisme xenòfob\nEl passat mes de desembre el polític socialdemòcrata alemany Thilo Sarrazin tornava als titulars. Sarrazin, a efectes pràctics, únicament apareix en els titulars quan en diu una de grossa. Superficialment s’assemblaria al septicèmic president Georges Frêche. Però si les ofenses de Frêche són erràtiques en els seus objectius (els catalans, els immigrants, els deportats de la Segona Guerra Mundial, etc.), les de Sarrazin, darrerament, són fetes amb molta més consciència, i amb punts notables de coincidència amb el populisme d’extrema dreta. Ja sabem que l’SPD és l’SPD, i que en ell hi trobarem els elements més dretans de la socialdemocràcia europea. Però Sarrazin, fins fa no gaire, era el representant típic de l'ala més asèpticament tecnocràtica de l’SPD, qualitativament diferent de la dreta explícitament xenòfoba o racialista.\nThilo Sarrazin va nàixer el 12 de febrer del 1945, a Gera (Turíngia), però va créixer a la Renània. Mentre el seu país natal quedava adscrit a la República Democràtica d’Alemanya (DDR), els sectors sota ocupació nord-americana, britànica i francesa, confluïen en la República Federal d’Alemanya (BRD). Va fer els estudis de secundària en el Gymnasium de Recklinghausen, amb el currículum que s’estilava en aquesta mena de centres, amb gran èmfasi en les llengües clàssiques. Després de fer el servei militar, el 1967 es matriculà a la Universitat de Bonn, on es graduà en economia política (Volkswirtschaftlehre) el 1971. Va ocupar una plaça de professor auxiliar (Assistent) en l’Institut de Política Industrial d’aquesta mateixa universitat, on va llegir la tesi doctoral el 1973. El novembre ocupà una plaça d’associat científic (Angestellter) al Friedrich-Ebert-Stiftung (FES), amb seu a Bonn. La FES és la fundació d’estudis associada o propera a l’SPD. El propi Sarrazin ingressà llavors en l’SPD.\nEl desembre del 1974 deixà el FES, i mesos després començà a treballar com a assessor (Referent) en el Ministeri Federal de Finances. L’SPD comandava el govern federal des de feia anys. Ara ho feia a través de Helmut Schmidt, ja que Willy Brandt havia hagut de dimitir el 1974, arran del ‘cas Guillaume’. La gestió de Schmidt, en principi, era continuïsta, però progressivament el model d’economia mixta de l’SPD seria qüestionat davant les “noves exigències” d’un capitalisme en crisi. El 1977, Sarrazin se n’anà a Washington com a representant del Ministeri davant el Fons Monetari Internacional. El 1978 tornà a Alemanya, per ocupar un càrrec (Referatsleiter) en el Ministeri Federal de Treball i Ordre Social. I el 1981 retornà al Ministeri de Finances com a Büroleiter. La conflictivitat social en la segona dècada dels anys 1970 havia crescut en uns nivells desconeguts des de la immediata postguerra. Els socialdemòcrates alemanys es desgastaren de valent, com els laboristes a Gran Bretanya o els demòcrates als Estats Units. Davant les mancances organitzatives de l’esquerra, qui recollí els fruits de la crisi fou l’anomenada “revolució neoconservadora”. Thatcher el 1979 a Gran Bretanya i Reagan el 1980 als Estats Units són els exemples paradigmàtics. Però cal dir que bona part de la política d’austeritat de Reagan l’havia començada Carter, i una cosa semblant cal dir dels laboristes. A Alemanya el contrast era encara més esmorteït. Schmidt governava en coalició amb els liberals de l’FDP, i Helmut Kohl, el dirigent de la CDU, defugia la curiosa demagògia antipopulista de Reagan i Thatcher. L’octubre del 1982, Kohl arribava a la cancelleria, amb un govern de coalició amb l’FDP.\nSarrazin, malgrat militant de l’SPD, no hi fou foragitat sinó que continuà en el ministeri de Finances, amb tasques d’assessorament. Durant un temps fou assessor en política ferroviària i, a finals de la nova dècada, era el director (Leiter) de “Relacions Intraalemanyes” i, com a tal, participà en les polítiques federals de relació amb la DDR, primer, i d’absorció de les terres orientals, després (unió monetària, unió de sistemes socials).\nEl 1990 deixà el ministeri per passar a la Treuhandanstalt, l’organisme, amb seu a Berlin, encarregat de la transició pre- i post-reunificació. L’any següent, però, tornà a l’oest per ocupar un càrrec de secretari d’estat en el ministeri de finances de Renània-Palatinat. El govern d’aquest land tot just havia caigut en mans dels socialdemòcrates, per primera vegada en la història. Aquest era, pròpiament, el seu primer càrrec polític i l’exercí fins el 1997. Llavors ocupà la direcció de la TLG, immobiliària hereva de la Treuhandanstalt oriental, però que ara ja actuava en tot l’àmbit federal. Aquest era el seu primer càrrec de rellevància en el sector “privat”.\nDe la TLG, la primavera del 2000, passà a la Deutsche Bahn (DB), la companyia ferroviària, que tot just llavors traslladava la seu central de Frankfurt a Berlin. Sarrazin considerava una antigalla el model d’accions populars (Volksaktien) que encara gastava la DB, contra el qual proposava l’emissió d’accions populars, sí, però sense dret de vot. La intenció era clara: limitar la veu dels petits accionistes per tal d’imposar criteris d’eficiència en la planificació i en els investiments. Encara que Hartmut Mehdorn, el director general de DB, coincidís amb Sarrazin en la idea de liquidar les recialles de “capitalisme popular” de la companyia, els dos jerarques van topar en no poques qüestions de fons. I, finalment, Sarrazin fou acomiadat (2001).\nEl “capitalisme popular” de la DB és una recialla de la mateixa època en què es forja el dret laboral alemany. I entre els aspectes del dret laboral hi ha el dret d’indemnització per acomiadament. Sarrazin, òbviament, no era pas tan modern com per renunciar-hi. El cas va arribar als tribunals, amb sorollosos enfrontaments amb Mehdorn, però Sarrazin no el va guanyar.\nQue ningú no s’imagini Sarrazin en un estadi de destitució. L’SPD, de la mà de Klaus Wovereit, arrabassà el govern de la ciutat-estat de Berlin a la CDU, i el gener del 2002 Sarrazin esdevingué Ministre de Finances (Senator für Finanzen) del nou govern berlinès. Des d'aquest càrrec, va fomentar un programa d’“austeritat”, que culminà el 2007 amb el primer exercici pressupostari amb superàvit de govern berlinès de tots els temps.\nEl càrrec de ministre estatal tenia poc a veure amb tota la seva experiència prèvia. Ara era en primera línia de micròfons. La situació econòmica i social a Berlin es deteriorava, i la seva política d’austeritat, òbviament, no tan sols no era la solució sinó era part del problema. Sarrazin cridava a una austeritat espartana. Per exemple, el 2008, als perceptors d’ajuts ALG II, els deia que hom podria nodrir-se suficientment amb no pas més de 4 € diaris. I pel que fa a les despeses de calefacció, aconsellava tindre les finestres ben tancades. Davant de les demandes dels jubilats per apujar les pensions, Sarrazin considerava que el que havia de fer el govern federal era educar els ciutadans en la idea que en la vellesa hom no havia d’esperar més ingressos que els de la pura subsistència.\nAmb aquestes declaracions, no cal dir que la premsa d’esquerres (a l’esquerra de l’SPD) xalava cada vegada que el nom de Sarrazin apareixia implicat en algun escàndol. Cosa gens fàcil d’evitar ja que, com a ministre, és membre nat d’uns quants consorcis semipúblics.\nExcessivament desgastat, el 30 d’abril del 2009 renunciava al càrrec. Guardeu-vos les llàgrimes, però, ja que no trigava a fitxar com a membre de la junta directiva del Bundesbank. No cal dir que, des de la nova posició, les classes populars tindrien en ell un coratjós adversari. Fins ara, però, Sarrazin no feia accepció de persones, sinó tan sols de la posició social de les persones.\nSarrazin, en les declaracions del 2007 i del 2008, parlava massa clar. Els seus companys de partit, tan favorables com ell de les retallades socials, no podien més que blasmar-lo quan deia quins serien els límits d’aquelles retallades (la pura subsistència fisiològica, i encara gràcies). El programa de la burgesia alemanya, però, necessita del referendament popular a través de les eleccions. I si l’ha aconseguit fins ara és perquè totes les (contra)reformes socials es presentaven com a necessàries per mantindre l’estat del benestar o per mantindre la competitivitat econòmica que sustenta aquest benestar. Parlar d'una austeritat de subsistència era fer d'esgarriacries.\nSarrazin sembla haver aprés la lliçó. I la lliçó es troba en el seu cognom. La població "musulmana" esdevé l’ase dels colps. Vegem algunes declaracions recents de Sarrazin:\n- en el mes de setembre, parlava per Lettre International. Deia que els turcs i els àrabs “no tenien cap funció productiva, tret del comerç de fruites i verdures”. Es planyia del fet que els turcs “conquereixen Alemanya, de la mateixa forma que els kosovars conqueriren Kosovo: amb una taxa de natalitat superior. Això em plauria si fossin jueus de l’Europa Oriental amb un IQ un 15% superior a la població alemanya, però no és el cas”.\n- a finals de novembre afirmava, en relació al referèndum suís sobre la prohibició d’erigir minarets en les mesquites, que “el referèndum suís ens mostra que el pensament en la profunditat de la societat és diferent d’allò que la classe política i la majoria dels mitjans volen creure”.\n- el passat mes de desembre, deia que calia limitar la immigració de musulmans a Alemanya, i que calia augmentar també la “pressió per integrar” a aquells que ja hi viuen. Situava la pugna en el terreny simbòlic, per dir que “prohibiria els vels en les classes. No són un símbol religiós, sinó polític: un símbol de poder dels homes damunt les dones”.\nD’aquestes declaracions les que van moure més tinta foren les de Lettre International, particularment, per la referència a l’IQ. La propaganda racialista internacional utilitza sovint les dades d’IQ amb dues finalitats: assenyalar la “inferioritat” de la població negra (i per tant el seu perill com a “violents”) i la “superioritat” de la població asiàtica i de la població askenazí (i per tant, l’aspiració a l’hegemonia mundial de totes dues). Sarrazin se sabia massa bé la lliçó. Prou com per saber distanciar-se del racialisme pur, i dir que ell simplement volia que l’IQ d’Alemanya no davallés per l’augment de la població turca. Això entronca amb declaracions interiors on alertava dels perills d’un sistema de benestar que encoratja la reproducció de les capes socioeconòmicament més baixes de la societat (la idea clàssica de disgenèsia, formulada per Francis Galton). Però no anem amb disquisicions. La intenció és prou clara. Per eixamplar la base popular de les polítiques econòmiques d’oli de ricí no hi ha més remei que endolcir-la amb apel·lacions populistes.\nLa islamofòbia és una bona eina per a aquesta tètrica finalitat. No tant perquè creï un odi a la població "musulmana" (classificada com a musulmana, fonamentalment, per criteris ètnics, no pas religiosos). Sinó perquè crea una “solidaritat” entre la població no-musulmana. L’antisemitisme de la dreta volkisch, coronat amb el hitlerisme, comportava paral·lelament la reafirmació del “poble alemany” (el poble alemany no-jueu) per damunt de les antigues diferenciacions estamentàries (noblesa, burgesia, pagesia, etc.) i religioses (catòlics, luterans, calvinistes, etc.). L’apartheid sud-africà servia per excloure la majoria negra, però també per “fusionar” els interessos dels anglòfons i dels boers. Quan Sarrazin se’n riu dels “pobres”, els treballadors saben que ells mateixos poden caure en la pobresa o, si més no, els seus fills. Quan Sarrazin fa befa dels “pensionistes”, els treballadors saben que aquest és el seu destí si no la dinyen abans. Però si Sarrazin carrega contra els “musulmans”, no passa res, car els autòctons no tenen previst, en general, de convertir-s’hi (en el benentès que mai no poden saber amb qui es casaran o no els seus fills, i per tant quin grau de Mischlingheit tindran els seus néts).\nEn tot cas, Sarrazin no s’ha quedat sol. L’SPD se n’ha desmarcat (només faltaria!), però ha aturat les demandes d’expulsar-lo. El Bundesbank tampoc no l’ha volgut destituir. I sectors de la patronal, la mateixa patronal que es beneficia de la competència que la immigració realitza sobre els salaris dels treballadors autòctons, s’hi han solidaritzat.\nLa trajectòria del Sarrazin dels darrers anys no ha acabat. Les seves declaracions han trobat forat. Els mateixos futurs pensionistes amenaçats per polítiques afavorides per Sarrazin, poden sentir-s'hi atrets si els “dolents” són els “musulmans”.\nÉs clar que una resposta ben estúpida seria la islamofília. Ni la religió ni el vel no tenen res a veure-hi. Com, en els anys 1930, tampoc no era una qüestió de sinagogues o de sacrificar de tal o tal manera els animals en els escorxadors. Entrar-hi en la qüestió des d’un punt de mira purament “anti-racista” és suïcidar-se, perquè implica alienar-se la pròpia base “blanca” (que constitueix, encara avui, la majoria de la classe treballadora europea). Només una perspectiva de classe, la mateixa perspectiva que va perdre fa temps l’SPD, pot fer-hi front.\nPublicat per DL a 11:20 a. m.


AENOR Notícies - Campofrío Frescos obté Benestar animal\nEts a: Home>Coneix-nos>Sala d'informació AENOR>Notícies>Campofrío Frescos obté Benestar animal\nCampofrío Frescos obté Benestar animal\nEl certificat de Benestar animal AENOR Conform acredita que les organitzacions compleixen els requisits del model AENOR de Benestar animal, desenvolupat juntament amb l'Institut d'Investigació i Tecnologia Agroalimentàries (IRTA) i basat en el referencial europeu Welfare Quality®, el principal referent europeu en matèria de benestar animal.\nCampofrío Frescos es converteix en el primer productor de carn fresca de porcí de Castella i Lleó a aconseguir aquesta certificació; l'abast inclou tot el cicle productiu: des de l'explotació ramadera fins a l'envasament i etiquetatge final del producte, assegurant així el benestar animal i la traçabilitat fins al consumidor final.\nAquesta certificació és l'única que opera actualment a Espanya que pot garantir els requisits establerts en Welfare Quality®, sistema elaborat en la seva integritat per científics experts en benestar animal, pertanyents a centres tecnològics de diversos països.\nAquest nou segell per a Campofrío Frescos se suma a d'altres aconseguits com International Featured Standards (IFS), que garanteix la comparabilitat i la transparència en tota la cadena de subministrament i BRC Global Standards, per assegurar la qualitat i la seguretat dels productes alimentaris que s'ofereixen als consumidors.\nPer a la concessió del certificat de Benestar animal AENOR fa una exhaustiva auditoria mitjançant l'avaluació de 4 principis: bona alimentació, bon allotjament, bon estat de salut i comportament apropiat per a les necessitats de l'espècie. Aquests estan agrupats en 12 criteris que van des de l'absència de dolor pel maneig, lesions o malalties; fins a garantir els moviments o un comportament adequat dels animals, entre d'altres.\nCreix el nombre d'organitzacions que opten per la certificació de Benestar animal d'AENOR, ja que és la que desperta més credibilitat entre els consumidors.


Musto Musto Favourite Blanc comprar i ofertes a Waveinn\nUna jaqueta clàssica d'estiu. La camiseta favorita de Musto s'ha construït amb una camisa de cotó suau. El marcatge marí vermell de Musto està brodat al tauler posterior per proporcionar-los detalls nets i subtils. Trieu entre diversos colors.\nComposició: 100% cotó, jersei individual de 180 g\nMusto Musto Favourite està disponible amb vàries talles i colors. Compra’l a waveinn i beneficia’t de tots els avantatges i ofertes exclusives. A més a més, el Musto Musto Favourite té la total garantia oficial de Musto. A més a més, podràs complementar la teva compra amb altres productes de la categoria de Samarretes a l’apartat de Roba home.


S'organitzarà també una recollida de regals a l'institut\nper Marta Romera 30/12/2020 15:50h\nLes Borges celebrarà una cavalcada estàtica a la plaça Europa per rebre els Reis Mags | Telecinco\nLes Borges Blanques ha adaptat la cavalcada dels Reis Mags d'Orient a les noves restriccions i mesures de seguretat establertes pel Procicat i el pròxim 5 de gener oferirà un acte estàtic a la plaça Europa per tal que els més menuts puguin donar la benvinguda a Gaspar, Melcior i Baltasar.\nEs preveu que els Reis Mags d'Orient arribin a la plaça Europa de les Borges al voltant de les 18 hores. Per garantir les mesures de seguretat, es farà una fila al llarg del carrer Indústria per controlar l'entrada a la plaça, i el públic assistent podrà seguir un petit recorregut per davant de les carrosses, en substitució de la tradicional rua pels carrers de la població. La cavalcada estàtica es durà a terme respectant en tot moment les mesures de seguretat, per la qual cosa serà obligatori l'ús de la mascareta i la distància mínima d'1,5 metres entre els i les assistents.\nS'organitzarà una recollida de regals al recinte de l'Institut Josep Vallverdú\nPel que fa al repartiment dels regals als nens i nenes, enguany s'organitzarà una recollida al recinte de l'Institut Josep Vallverdú, en què els Reis Mags es repartiran en tres zones diferents per respectar les mesures de seguretat i evitar les aglomeracions. Les famílies podran deixar els encàrrecs reials a l'Institut Josep Vallverdú els dies 2, 3 i 4 de gener, en horari de 19.30 a 21.30 hores. Una vegada fet, se'ls indicarà l'hora que cal anar a recollir el paquet el pròxim 6 de gener.\nEn aquest sentit, des del consistori s'ha demanat a les famílies que redueixin els regals a un únic paquet, que contingui el nom de tots els nens i nenes que el rebran, i que els únics encàrrecs que es portin siguin per als més menuts de casa. També s'ha aconsellat que assisteixin a la recollida dels regals el mínim de persones possible d'una mateixa família.\nNo han volgut renunciar a aquesta tradició que cada any omple d'il·lusió els més menuts\nLa regidora de Cultura de l'Ajuntament de les Borges, Ariadna Salla, ha explicat que des del consistori «no hem volgut renunciar a aquesta tradició que cada any omple d'il·lusió els més menuts, i per aquesta raó hem hagut de repensar la cavalcada i el repartiment de regals, per poder-les dur a terme amb seguretat». En aquest sentit, Salla ha explicat que, en aquest any atípic, s'han hagut de deixar pel camí moltes de les tradicions que formaven part del dia de Reis a les Borges, com és el cas del repartiment de caramels per part dels patges reials, o el repartiment de regals per les cases, que enguany s'ha desestimat per tal de frenar la cadena de contagis.


Ens hem traslladat a www.terricola.cat !\n'Sense Permís' i Terrícola, a la tertúlia poètica del Casino de Vic\nAquest dijous, a les vuit del vespre, serem al Casino de Vic i participarem a la Tertúlia poètica que coordina Biel Barnils. La trobada comptarà amb la participació de Meritxell Nus, que comentarà la plaquette 'Sense permís' i llegirà poemes inèdits, i amb la presència d'Esteve Plantada, un dels editors d'Edicions Terrícola.\nEsperem trobar-vos-hi i poder compartir —i comentar— amb tots vosaltres el procés d'edició de les plaquettes, la filosofia de l'editorial i tot allò que us interessi en relació al projecte. I, és clar, Meritxell Nus, flamant guanyadora del Premi de poesia Vila de Martorell, respondrà totes les preguntes i comentaris que vulgueu fer-li.\nDijous 30 de maig a les 20.00 hores al Casino de Vic. Tertúlia poètica amb Meritxell Nus i Edicions Terrícola.\n#etiquetes Agenda, Infinitesimal, Meritxell Nus, Sense permís


Tot el que necessites saber per comprar o llogar una nau industrial\nLa decisió de comprar o llogar una nau industrial és clau per a moltes empreses; no només perquè suposa una inversió considerable, tant si és una compra com si es tracta de la quota mensual de lloguer, sinó perquè hi ha molts factors de la nau i de l’entorn on s’ubica que poden afectar l’activitat i la gestió de l’empresa. Això, evidentment, si destinem lanauaús propi, a curt termini.\nLa ubicació és fonamental. En primer lloc, hem de tenir en compte les infraestructures que hi ha a la zona, tant pel que fa a comunicacions (vies de comunicació, distància a ports o aeroports o altres infraestructures rellevants per a l’empresa) com a serveiscomplementaris a la zona.\nQuan parlem de superfície no ens referim només a la mida de la nau en si, és a dir, als metres quadrats útils o totals. Aquest és un element important, però cal que tinguem en compte també l’alçada de la nau, la distribució dels espais que necessitem, l’amplada de determinats indrets com passadissos o portes d’accés…\nValorar els condicionaments d’una nau industrial requereix ser metòdic i detallista quan requerim informació. Per exemple, no només hem de demanar si té els subministraments bàsics d’aigua, llum o gas, sinó quina potència hi ha contractada o podem arribar a contractar amb les condicions actuals de la nau, estat de les instal·lacions, si hi ha desaigües… Els diferents elements estaran definits per la nostra activitat industrial, el més recomanable és fer una llista de requeriments bàsics i opcionals que necessitem a la nau per no deixar-nos res.\nTambé hem de valorar elements d’infraestructurainterna com els molls de càrrega, els accessos per a vehicles i camions, plataformes… Així com l’estat de la nau, el tipus i qualitat dels materials amb què està construïda i l’antiguitat de la construcció.\nA l’hora de negociar no ens hem de centrar només en aconseguir una rebaixa en el preu, sinó que hem d’avaluartotes les condicions del contracte i què poden implicar de forma immediata o en el futur per a nosaltres.\nSi parlem de compra, hem de deixar lligats tots els temes possibles abans de la signatura, com impostos, pagaments pendents, càrregues, obres de la nau en curs o acordades, mobiliari…\n6 errors fatals a l’hora de llogar una nau industrial


Activem el pla Neucat en fase prealerta per risc de neu en cotes baixes que pot afectar el nostre municipi:: Ajuntament d'Abrera\nActivem el pla Neucat en fase prealerta per risc de neu en cotes baixes que pot afectar el nostre municipi\nDes de l'Ajuntament d'Abrera activem el pla Neucat en fase prealerta arran els avisos del Servei Meteorològic de Catalunya per risc de neu en cotes baixes que afecten Abrera i la resta de municipis del Baix Llobregat Nord. La cota de neu es podria situar per sota els 200 metres a partir d'aquesta tarda i fins el proper dimecres 28 de febrer a la tarda.\nDes del Departament de Protecció Civil de l'Ajuntament d'Abrera activem el pla Neucat en fase de prealerta. Segons les informacions facilitades pel Servei Meterològic de Catalunya, a partir d’aquesta tarda i la propera nit i matinada la previsió indica que la cota de neu baixarà ràpidament i al final del dia se situarà al voltant dels 200 metres tot i que localment podria ser més baixa. Aquest avís es manté activat en un primer moment fins el proper dimecres a la tarda.\nDavant d'aquesta situació, des del Departament de Protecció Civil de l'Ajuntament d'Abrera us recordem una sèrie de recomanacions en cas de nevades i temperatures molt baixes:


Colau és proclamada de nou presidenta de l’Àrea Metropolitana de Barcelona\nLa batllessa de Barcelona, Ada Colau, ha estat proclamada avui presidenta de l’Àrea Metropolitana de Barcelona (AMB) de nou. Amb setanta vots a favor i vuit en contra, Colau ha estat reelegida i encapçalarà un govern a quatre amb el PSC, comuns, ERC i JxCat, després que les quatre formacions tanquessin un acord un dia abans de la celebració del plenari de constitució del Consell Metropolità corresponent al mandat 2019-2023.\nJxCat se suma així al govern metropolità, després que en el passat mandat l’AMB estigués governada per les altres tres formacions. El Consell el formen noranta consellers, dels quals quaranta-tres són del PSC, setze d’En Comú Guanyem, quinze d’ERC, vuit de JxCat, dos de Ciutadans i de Barcelona pel Canvi i un del PP, Guanyem Badalona en Comú, Ara Decidim Ripollet i CAT Torrelles.\nL’Àrea Metropolitana de Barcelona: l’oasi dels partits dins la política catalana


Lluís Puig: 'La presó preventiva dels companys és una venjança més pròpia de la inquisició que d'una democràcia'\nLluís Puig: ‘La presó preventiva dels companys és una venjança més pròpia de la inquisició que d’una democràcia’\nHo ha dit en una entrevista al 'Suplement' de Catalunya Ràdio\nEl conseller de Cultura de la Generalitat, Lluís Puig, exiliat a Brussel·les, ha assegurat en una entrevista al programa ‘el Suplement’ de Catalunya Ràdio que la decisió de la justícia alemanya de no amollar el president Carles Puigdemont demostra que la presó preventiva dels presos polítics és només una venjança ‘més pròpia de la inquisició medieval que d’un estat democràtic’.\n‘Com s’entén que el president Puigdemont pugui ser lliure i la resta de consellers a la presó no? La justícia no pot anar a favor o en contra dels uns o dels altres. Això que passa ara és un despropòsit’, ha dit. Malgrat que ha afirmat que l’error més greu va ser del govern espanyol perquè en cap moment no va voler negociar, no té esperances que res canviï amb l’arribada dels socialistes a la Moncloa: ‘Si Pedro Sáncehz vol passar a la història com el president que ha resolt el conflicte amb Catalunya, ha d’ignorar la dreta rància i pastosa’.\n‘No hi ha més sord que el qui no hi vol sentir, però això no significa que no hi hagi soroll. Sánchez ho hauria de tenir clar’, ha advertit. El problema dels catalans, en opinió del conseller, és ‘la flagel·lació constant’ que s’imposen.


La CUP Tarragona celebra la fi del projecte de privatització del preventori de la Savinosa\nLa victòria és gràcies a la mobilització de les entitats ecologistes\nLa CUP es mostra satisfeta davant la notícia que s’ha sabut aquest matí en el marc de la Comissió Informativa de Territori, on el tinent d’alcalde Xavi Puig ha informat de la voluntat del govern municipal de paralitzar de forma definitiva el projecte de privatització del conjunt monumental de la Savinosa, iniciat per la Diputació.\nLa formació ha sigut l’única formació que des de l’inici s’ha oposat a la privatització del preventori i consideren que l’únic motiu de fons que ha motivat aquest canvi de posicionament ha sigut la pressió ciutadana i la mobilització de les entitats ecologistes. De fet, els motius que ha explicat el conseller Puig per canviar de posicionament, relacionats amb aspectes de Protecció Civil i la situació de pandèmia actual, ja els coneixien a principis de novembre en l’anterior Comissió Informativa de Territori, on la CUP ja va plantejar aquest tema i, aleshores, aquests aspectes no es van tenir en compte per aturar el projecte.\nLa CUP vol que la Diputació elabori un nou projecte apostant per la transformació de l’espai del preventori de la Savinosa en un equipament púbic, que respongui a les necessitats de la ciutat o del territori; o bé, que aposti per renaturalitzar l’indret recuperant i restaurant el lloc com espai natural a fi d’integrar-lo en el Pla d'Espais d'Interès Natural (PEIN). En qualsevol cas, la CUP no vol que es descatalogui els conjunt monumental sense que hi hagi una proposta concreta que garanteixi el posterior ús públic i/o el projecte de restauració ambiental.\nPer a la formació, la demostració que la mobilització popular serveix ens ha d’empènyer a aprofitar que s’ha d’elaborar un nou POUM per activar-nos i aconseguir que aquest esdevingui un pla emparat en els principis del desenvolupament urbanístic sostenible i, per suposat, que garanteixi la salvaguarda de l’Anella Verda Gaià-Francolí.


Cap comerç de Vallirana sense web - cece Design Studio\nUX/UI – Experiencia de Usuario\nSEM – Posicionamiento Inorgánico\nCap comerç de Vallirana sense web\ncece Design Studio\nIn Diseño web, Marketing digital, Redes sociales, SEO, Tienda online Posted enero 13, 2021\nEm presento com a CEO i fundador de cece Design Studio i sobretot com a ciutadà de Vallirana, el poble que m’ha vist créixer i m’ha ajudat a formar-me en l’àmbit acadèmic i laboral. Municipi amb un entorn natural privilegiat i amb un comerç local i de proximitat que hem de preservar entre tots.\nActualment, amb tot l’avanç tecnològic i la digitalització de processos amb grans eCommerce o plataformes de venda online com Amazon i companyia, els petits comerços de poble s’estan quedant fora de lloc. A més, a aquesta problemàtica global hem de sumar la presència del COVID-19, amb aforaments limitats i restricció de relacions interpersonals.\nTot aquest còmput global està fent que la majoria de comerços de poble tinguin problemes per arribar a cobrir les despeses fixes. Així doncs, arribem a la conclusió que la digitalització de processos ja no és un plus per un negoci o comerç local, sinó un requisit per poder assegurar la continuïtat dels comerços de Vallirana.\nA continuació, des de cece Design Studio plantegem la situació actual amb números i dades facilitades per la Unió de Botiguers de Vallirana per poder dimensionar el problema. La comunitat de comerciants de Vallirana consta d’uns 130 negocis, dels quals només alrededor de 15 tenen web o representació digital.\nLa majoria de comerços són coneixedors de la necessitat de sintonitzar amb la nova era digital però per por, manca d’ingresos o desconeixement del món digital tant tècnic, no inverteixen en el que podria ser un punt trascendental en la continuïtat del seu negoci. Sí, estem parlant de transformacions digitals! Amb la finalitat d’ampliar la visibilitat, cercar nous models de monetització i, per suposat, agilitzar i optimizar processos.\nSom conscients que l’Ajuntament està al dia en aquest àmbit i que ha proposat un pla per fomentar “L’OCUPACIÓ I MILLORA DE LA QUALITAT DE L’ENTORN DE TREBALL A VALLIRANA ANY 2020” amb cinc línies de subvencions.\nLa realitat és que tot i l’esforç de l’Ajuntament, més de la meitat dels comerços valliranencs no han pogut optar a aquestes ajudes degut al desconeixement sobre aquests ajuts o a la ràpida liquidació del pressupost total.\nDavant d’aquest moment tan delicat pel qual està passant el col·lectiu valliranenc de negociants, des de cece Design Studio, agència digital , creada i desenvolupada a Vallirana, volem plantejar una solució que no només ajudarà a cada comerç de forma individual, sinó a tota la comunitat comercial de Vallirana.\nDes de cece Design Studio ens volem posicionar com a partner de l’Ajuntament de Vallirana per a llençar el programa “Cap comerç de Vallirana sense web”.\nÉs un programa des de i per a Vallirana, amb l’objectiu d’ajudar als comerços en el procés de digitalització i crear una coherència en l’ecosistema digital global del comerç valliranenc.\nEs planteja destinar un pressupost aproximat de 100.000€. El pressupost s’ha calculat partint del nombre de comerços sense presència digital i multiplicat per un valor estàndard del cost d’un procés de transformació digital.\nEl programa: Cap comerç de Vallirana sense web\nEl programa Cap comerç de Vallirana sense web neix amb dos objectius principals molt clars:\nLa digitalització de procesos i transformació digital del negoci, segon els objectius individuals de cada comerç. Com a principal foco, fomentar la compra de proximitat i alimentar el negocis locals. (objectiu individual per a cada comerç)\nCrear una comunitat comerciant global amb una coherència digital comú. A rel del projecte “Viure Vallirana 76” amb la intenció de recuperar el nostre carrer principal per la vida quotidiana del municipi, i fer una aposta pel comerç de proximitat, desde cece Design Studio volem acompanyar aquest projecte de forma digital i crear el clima del projecte “un carrer major per a tothom” en l’ecosistema digital. Aquest punt serà possible gràcies a que el desenvolupament de la digitalització de cada un dels negocis estarà unificat per la mateixa agencia (cece Design Studio) amb un carácter i sentiment valliranenc i que coneix el poble ja que forma part de la comunitat de comerciants. (objectiu global de cara al municipi)\nAmb l’aplicació del programa podem dividir els resultats en dos grups:\nFomentar la compra de proximitat, és a dir, otorgar al ciutadà de Vallirana o municipis colindants, la facilitat de realitzar una compra o contractació d’un servei local de forma online.\nVisibilitat estatal als comerços, s’aconseguirà reconeixement extern al municipi, ampliant així la cartera de clients dels comerços locals.\nEs multiplica de forma exponencial la possibilitat de venda, ja que via online l’abast creix sense límits.\nAl optimitzar els processos de forma digital, es reduirà el temps invertit en aquesta tasca i aumentarà la producció.\nResultats globals per a Vallirana\nAmb aquest programa es s’aconsegueix una xarxa digital al voltant del comerços de Vallirana amb una coherencia de marca global per a tota la comunitat comercial. Acompanyant de la mà al projecte “un carrer major per a tothom”.\nGràcies a l’increment de la facturació dels comerços, s’iniciarà la recuperació social i econòmica de Vallirana.\nVisibilitat dels negocis que es transforma en reconeixement i turisme pel municipi.\nMantenir viva la compra de proximitat i la comunitat comercial de Vallirana.\nPossibilitat de crear una botiga online amb la integració de tot els comerços del poble.\nEls requisits per a poder ser beneficiari del programa cap comerç de Vallirana sense web són els següents:\nPersones físiques o jurídiques (autònoms, empreses i entitats sense ànim de lucre), titulars d’una activitat econòmica, o de caire associatiu, amb seu o centre de treball al municipi de Vallirana.\nLa realització del projecte de transformació digital serà única i exclusivament per part de l’agència/estudi cece Design Studio, partner oficial de l’Ajuntament de Vallirana. Totes les propostes de digitalització per part d’una empresa externa no serà subvencionades.\nRelación entre SEO y diseño web noviembre 02, 2020\n©2020 - cece Design Studio


Entrevista al president de la DO Tarragona, Josep Lluís Grogués, que dóna valor a l'enoturisme del Camp de Tarragona i el Baix Ebre\n"Fa segles que fem vi i encara no ens coneixen!"\nJOSEP LLUÍS GROGUÉS, PRESIDENT DE LA DO TARRAGONA\n“Fa segles que fem vi i encara no ens coneixen!”\nLa DO Tarragona vol deixar de fer el paper de cendrosa. Els cellers, petits i mitjans, han començat a treure el cap a nivell enoturístic. Adernats, Mas Vicenç, Estol Verd, Vinya Janine fan propostes enoturístiques originals i divertides. Són cellers singulars, alguns agrupats en un consorci, com Mas Bella, Vins Suñer, Molí de Rué o Pedrola, que també fan vi en conjunt i sense vergonya. D’altres, amb una proposta vinícola única, com Biopaumerà, Sanromà, Vives Ambròs o Casa Padró, que s’han especialitzat en el vermut de tota la vida. Tarragona és una DO siamesa, a cavall entre l’Alt Camp, el Tarragonés i el Baix Camp i el seu bessó: la Ribera d’Ebre. Els milions de turistes que van a la Costa Daurada, a Port Aventura, a la calçotades de Valls ho desconeixen.\nPer primera vegada en molt temps em crec l’eslògan. DO Tarragona, el secret amagat.\nEra un dels projectes que fa temps que tenim en ment i ens faltava acabar de posar-lo a la pràctica. El secret amagat ha de ser el tret de sortida. Hi ha molta gent que encara desconeix totalment la DO Tarragona.\nLa veritat és que no ho sé. Perquè fa un munt d’anys que donem a conèixer, promocionem, ensenyem, diem qui som, on som i perquè som. D’ensenyar les terres, les varietats autòctones, els vins de tota la vida...\nLa DO Tarragona es caracteritza, ja des de l’època dels romans, pels seus vins de licor, que són els més emblemàtics. Fa segles que els fem! Perquè no ens coneixen? Francament, no ho sé.\nNo poden donar vi de la DO a la gent baixi del Furius Baco de Port Aventura?\nJa ens agradaria que una quarta part dels visitants que venen a Port Aventura s’endinsessin 20 quilòmetres al nord o al sud i podrien veure aquesta diversitat de vinyes, oliveres, ametllers, cereals.\nÉs un patchwork impressionant en primavera...\nEn aquesta època els cereals tenen un pam d’arrel i d’espiga. Sempre ens quedem només amb Tarragona, Reus, Salou, Port Aventura, i quan entrem a l’interior trobem meravelles arquitectòniques.\nJustament a la Costa Daurada hi ha tants turistes i tots concentrats...\nDe Tarragona a l’interior tenim cases rurals fins a la Ribera d’Ebre, que també estan obertes per acollir turistes. No solament el turista que arriba a un hotel. Des d’una casa rural pots tombar un disbarat de quilòmetres a la rodona per veure quina meravella hi ha a l’interior, que no es veu des de la costa.\nSort que tenen les calçotades de Valls.\nAi... Ens fem un fart de treballar per reclamar que el calçot de Valls sigui IGP i quan volem que hi hagi ampolles de vi de la DO Tarragona ens trobem que s’estimen més servir vi a doll en porró, perquè és més competitiu...\nSón cars els seus vins?\nUn gran vi no té perquè ser molt car. Dins de la DO Tarragona tenim uns vins que en qualitat-preu són excepcionals, que entren a la butxaca de tothom i al paladar de tothom.\nTast de vins a Mas Vivenç després d'un walk wine per les vinyes, a Cabra del Camp (Alt Camp)\nCom definiria els vins de la DO Tarragona?\nSón joves, frescos, amables. Com que estem a 20-25 quilòmetres del mar, les marinades entren amb força sobre les vinyes. El nostre Macabeu no té res a veure amb el del Penedès, o de la Conca. Els corrents de llebeig són essencials a la nostra DO.\nSón vins que es podrien servir als restaurants de la Costa Daurada, per què costa tant trobar-ne?\nÉs un dels cavalls de batalla que també tenim sobre la taula. Com podem arribar a influir amb touroperadors, amb agències de viatges, amb els propis hotels, com podríem fer entrar cap a l’interior de la costa les belleses que tenen dins de la DO Tarragona.\nQuè hi trobaran?\nPodem presumir de cellers modernistes, com els que va construir l’arquitecte César Martinell a Nulles (Adernats) o la Cooperativa Agrícola de Vila-rodona. Són cellers modernistes que s’han adaptat a les circumstàncies del segle XXI.\nTenen encant amb el romanticisme, l’arquitectura, el paisatge, que és el que des de la DO estem buscant: diversificar, buscar la manera com podem atraure la gent a consumir vi, a passejar per unes terres, passejar per unes vinyes, i acabar en un celler per tastar els vins dels terrers que han visitat.\nLa cooperativa de Nulles, Adernats, té una impressionant catedral del vi de César Martinell\nPedra seca, vinya, arbre fruiter, una manta de coloraines...\nTenim moltes hectàrees diferents, de baix a la Ribera d’Ebre fins on ens trobem ara a l’Alt Camp. Una varietat de terres, de tipologies diferents, que no les pots trobar enlloc.\nHi ha alguns monuments impressionants. Sorprèn que no hi hagi més turisme...\nÉs el que estem fent des de la DO: donar a conèixer la part arquitectònica dels nostres cellers modernistes, conjuntament amb el Santuari de Montferri, de Jujol, i altres elements arquitectònics. El cert és que fan de potenciadors de la nostra DO.


Nagore Robles està patint un problema de salut que preocupa a Sandra Barneda | Instagram\nNagore s'enfronta a una situació inesperada\nper María Merino 16/10/2021 09:00h\nNagore Robles, que fa uns dies explicava que l'havien 'tret de l'armari' a la força, ha realitzat una altra confessió als seus seguidors. Els ha donat a conèixer que no travessa un bon moment i és que té un problema de salut. D'aquí ve que la seva nòvia, Sandra Barneda, estigui preocupada i pendent d'ella en tot moment.\nHa revelat que té afectat un genoll, que li provoca dolors i coixesa. I, al mateix temps, ha acabat afirmant que els resultats de les proves mèdiques no han estat els esperats.\nNagore confessa que està de baixa pel seu problema de salut\nNagore Robles és molt activa en xarxes socials i precisament ha utilitzat aquestes per a sincerar-se amb els seus fans. Els ha contat que pateix un problema de salut en el genoll. I també que està «bastant baixa d'ànims pels resultats de la ressonància que feia dies que esperava».\nA això, ha afegit: «El meu genoll té una complicació amb la qual no comptàvem».\nAquesta circumstància la té trista i preocupada per la lesió en si. És més, ha reconegut que està «enfadada amb el món», entre altres coses perquè fa un mes i mig que no pot fer esport. I és que «per a una esportista com jo, això és un problema enorme».\n«Sembla que el destí em tenia preparada una aturada, precisament quan més volia córrer. El meu ritme diari ple de treball, trucades, reunions, emails, whatsapps, enregistraments, edicions... Fa que em posi nerviosa amb molta facilitat. Així que vaig aprendre des de petita a evadir-me i meditar fent exercici».\nA això ha afegit: «Destenso fent una horeta d'esport i us asseguro que res em senti igual de bé, o gairebé res».\nNagore té un suport important, a més de Sandra Barneda\nA més d'en la seva nòvia, la seva mare o la seva germana, Robles ha trobat un suport més en aquest complicat tràngol: el seu pare. Ha anat a visitar-lo aquests passats dies i ha decidit compartir els moments que han viscut.\nEn concret, ha explicat: «Li dic que el meu genoll té una complicació. La seva primera resposta va ser 'Doncs xavala, això és una avaria molt grossa'».\nUnes paraules a les quals ella va respondre dient: «Gràcies per animar-me, 'aita', però prefereixo parlar aquestes coses amb un professional. Si et sembla ens distraurem amb altres coses aquest cap de setmana».\nAixí mateix, ha reconegut que ell «estava preocupat. Feia dies que em veia coixejar mentre jo intentava dissimular el dolor en caminar, però la seva manera de transmetre-ho va ser aquella. Per descomptat, la seva resposta no és el que volia escoltar, però ell no sabia quina era la meva necessitat».\n«Ningú sap quina és la nostra necessitat, a vegades ni jo mateixa m'entenc».\nEn aquest punt, ha deixat de manifest que es va sentir molesta pel comentari del seu progenitor i fins i tot per algun comportament. Així, ha exposat: «Quan vaig baixar a la platja vaig pensar que amb el poc temps que veig al meu pare no entenia com no baixava amb mi».\n«Ell preferia netejar la casa per segona vegada i fer una maleïda truita en comptes d'estar junts. Prenia el sol cabrejada amb ell, amb la truita, amb el meu genoll, amb la vida. Em vaig ficar en la mar i mentre em banyava vaig visualitzar al meu pare».\nParaules a les quals ha afegit que després va pensar les coses i va comprendre a aquell.\nHa dit: «El vaig visualitzar comprant la meva cervesa favorita, alvocats, el meu pa per a esmorzar i fent la truita durant dues hores, a poc a poc. Vaig comprendre que el meu pare m'estava estimant i cuidant a la seva manera, com ell sap, com ha après. Estic aprenent a comunicar-me amb ell i, sobretot, a acceptar-lo».\n«No és fàcil, us ho asseguro, però estic segura que l'intent valdrà la pena. Encara soc a temps de crear nous records junts, els dos estem gaudint a poc a poc del temps junts. Mai és tard per a aprendre a estimar».\nÚltima hora Última hora Televisió Última hora Sandra Barneda Última hora Nagore Robles\nLidia Torrent, la cambrera de 'First Dates', confessa la seva història fora del program


Normes i consells en la teva visita al Parc Nacional d’Aigüestortes i Estany de Sant Maurici\nAmb l'arribada de la primavera, els dies més llargs brinden hores extra per gaudir a l'aire lliure i són la perfecta oportunitat per explorar els nostres senders amb els nens. Qualsevol estació de l'any té els seus atractius per als amants del càmping, però la primavera és un dels millors moments de l'any per fer-ho. El senderisme és una de les activitats preferides de primavera quan el clima és més temperat i encara no arriben els sufocants dies d'estiu. Sentir els sons, gaudir de les\nFiled Under: Activitats, Blog, Entorn, Naturalesa, Turisme Tagged With: consells, Lago de San Maurici., Parque Nacional de Aigüestortes, recomanacions\nLes flors silvestres il·luminen la primavera als Pirineus\nEls Pirineus són un dels millors hàbitats d'Europa per a la vida silvestre , on la fauna alpina es fusiona amb la mediterrània en un majestuós escenari. Als cims del Parque Nacional de Aigüestortes, els derretimientos de neu precipiten les seves aigües cristal·lines, descobrint grans exhibicions florals en prats i boscos. Aquí es troben les delicioses saxífragues i les búgulas del bosc que es destaquen a l'herba humida. En hores d'ara es poden observar les espectaculars papallones\nFiled Under: Blog, Entorn, Naturalesa Tagged With: búgulas, flors, Primavera, saxifragas\nDe pesca a la Noguera Pallaresa\nLa Noguera Pallaresa és la segona conca més gran de Catalunya i està situada a l'oest de la regió. També és un riu molt brau, poderós i amb una molt bona pesca. El seu entorn és de gran bellesa i protegeix alguns dels més espectaculars paisatges de tot Espanya. La Noguera Pallaresa és un riu per a pescadors experimentats. Els seus truites marrons són lluitadores, salvatges i no es deixen enganyar fàcilment . El riu té una longitud de 60 km i és una reserva de pesca al 85% de la seva\nFiled Under: Activitats, Blog, Entorn, Naturalesa Tagged With: Mollera de Escalarre, Noguera Pallaresa, pesca\nCàmping minimalista: El teu equipatge per al teu cap de setmana de càmping\nPreparar tot el necessari per al càmping de manera minimalista significa portar només l'essencial, perquè puguis gaudir plenament del teu temps en contacte amb la natura, sense carregar bosses de grans dimensions. "Càmping minimalista" pot sonar redundant. No és l'objectiu d'acampar experimentar la natura, sense les subtileses i les coses materials de la vida quotidiana? És cert, la comoditat i el luxe solien estar bastant absents de l'experiència d'acampar. Però ara, si recorres els\nFiled Under: Blog, Camping Tagged With: camping, consells, Equipaje, Fin de Semana\nCom prevenir un cop de calor mentre acampas\nCom eren les primeres caravanes?\nAquest estiu gaudeix de la Noguera Pallaresa amb aquestes tres divertides activitats\nAprèn com interpretar un mapa\nEl cel d’Isil s’encén en la nit de Sant Joan


Aquestes setmanes, més que mai, tenim tot el temps del món per planificar les nostres pròpies sortides. Quan la situació per fi s’estabilitzi, una escapada a l’Empordà és la millor manera de recuperar tot el temps que sentim com a perdut.\nPerò, per què l’Empordà? Perquè és un lloc perfecte per visitar en qualsevol moment de l’any. L’encant d’aquesta comarca catalana, situada al nord de la província de Girona, limitant amb la frontera francesa, no és cap sorpresa: una llarga tradició avalada per un gran nombre de visitants la precedeix.\nEstà comprovat que la comarca ja estava habitada a la prehistòria, tot i que va ser durant l’època grecoromana quan va aconseguir la seva màxima esplendor. El seu llegat històric i cultural així ens ho fa saber.\nL’Empordà forma part de la Costa Brava que, caracteritzada pels seus penya-segats, els seus boscos de pins i les seves petites i recòndites cales, és un altre dels grans atractius de la zona. També disposa d’una delicada gastronomia amb productes de proximitat que alguns han denominat “la reserva gastronòmica de Catalunya”.\nÉs per això, i per moltes altres raons, per les quals l’Empordà és un territori de pau i tranquil·litat al Mediterrani que has de gaudir. Et convidem a organitzar, des de la calma de la teva llar, la teva pròxima visita a l’Empordà informant-te de tot allò que aquest territori té per regalar-te.\nEls valors turístics que enamoren d’una escapada a l’Empordà\n1. Llegat històric\nGrecs, romans, ibers, àrabs… Molts han estat els pobles que van trobar a l’Empordà un lloc perfecte on assentar-se i desenvolupar les seves civilitzacions.\nD’una forma o l’altra, a través dels seus costums, la seva cultura, la seva arquitectura… tots ells han deixat petjada en aquesta zona de Catalunya. Encara que sembla clar que va ser el poble romà el que va transformar la zona social i econòmicament, arribant a convertir Empúries en el principal port del Mediterrani i en un dels principals de tot el seu imperi.\n2. Riquesa cultural\nResultat de la barreja de cultures que van habitar les seves terres, el patrimoni cultural de l’Empordà és únic. Cal destacar llocs com les ruïnes d’Empúries, monestirs com el de Sant Pere de Rodes, castells com el de Montgrí i Peralada o pobles emmurallats com Pals, Peratallada o Besalú.\nA més, aquesta zona ha estat bressol d’alguns artistes nacionals i internacionals de renom, com Salvador Dalí, Josep Pla, Truman Capote, Ernest Hemingway… Tots ells ja es van encarregar fa temps de plasmar la bellesa d’aquesta terra a les seves obres.\n3. Patrimoni natural\nEl patrimoni natural de l’Empordà no té res a envejar al seu llegat històric i cultural. Caracteritzat per la barreja entre la mar i la muntanya, el paisatge d’aquesta comarca s’adapta a tots els gustos. Els seus boscos i planes acullen una abundant fauna, i els seus espais marítims són d’una extraordinària riquesa.\nParada obligatòria són els seus múltiples espais protegits, com el Parc Natural dels Aiguamolls de l’Empordà, la Reserva marítima de Les Illes Medes, el Paratge Natural d’Interès Nacional de l’Albera o el Parc Natural del Cap de Creus.\nLa gastronomia de l’Empordà és un dels seus reclams més valuosos en l’actualitat, i la seva fama és ben merescuda. La denominada “cuina de mar i muntanya” es troba profundament marcada per la seva naturalesa marítima. Amb productes de proximitat, el més habitual és que es barregin plats composts per peix, aus i verdures de temporada.\nA més, la comarca posseeix productes autòctons com l’arròs de Pals o la famosa gamba de Palamós, i fins i tot alguns amb denominació d’origen protegida, com és el cas de l’oli d’oliva o els vins que elaboren els cellers de l’Empordà i que es poden degustar a Can Dispès.\n5. Oci i activitats\nL’oferta d’oci a l’Empordà és inesgotable i ofereix multitud de possibilitats per a tots els gustos. Des de festivals de música fins a rutes de compres o sessions de relax i massatges.\nI activitats marítimes, sobretot durant els mesos d’estiu, com ara sortides amb vaixell, caiac, paddle surf, snorkel… I també durant tot l’any a la muntanya o en pobles d’interior: camins de ronda, rutes amb bicicleta, senderisme, vies ferrades… N’hi ha per a totes les edats i per practicar sol, en família o amb amics.\nCom veus, aquesta comarca catalana és un territori per descobrir, i… quin millor moment que ara per a començar a fer-ho i preparar la teva pròxima escapada a l’Empordà?\nprevious post: Viatja des de casa: els llocs d’interès de l’Empordà que enamoren\nnext post: Gaudeix d’una inoblidable Revetlla de Sant Joan 2020 en grup


Torra sobre els Mossos: “Han d'estar al costat del poble" | Diari La República Checa\nTorra sobre els Mossos: “Han d’estar al costat del poble”\nTorra saludant els Mossos a Vic\nEl president de la Generalitat, Quim Torra, ha assegurat que els Mossos d’Esquadra han d’actuar sempre al servei dels ciutadans i “garantir els drets i llibertats”. Durant la celebració del 25è aniversari del desplegament del cos policial a Osona, el cap de l’executiu els ha demanat que siguin la “punta de llança” d’un país que vol deixar enrere maneres de fer del segle XX i XIX.\nPer això, els ha instat a situar “sempre, per damunt de tot, les llibertats civils i democràtiques”. “Una policia al poble al costat del poble que serveix, és l’opció, no hi ha una altra”, ha afegit. A més, ha aprofitat la seva intervenció, per reiterar, públicament, el suport de la Generalitat a la policia catalana.\nEl president de la Generalitat, Quim Torra, però ha volgut reiterar que hi ha “una relació estreta entre Mossos i la Generalitat”. “Hi ha lleialtat del cos a la institució i defensa de la Generalitat al cos policial”, ha dit. Torra ha volgut subratllar que cal que els Mossos actuïn sempre al servei dels ciutadans, garanteixin els drets i les llibertats, i siguin la “punta de llança” d’un país que vol deixar enrere maneres de fer del segle XX i XIX.\nPer això, els ha instat a, en qualsevol actuació, posar “per damunt de tot, les llibertats civils i democràtiques”. I ha subratllat que un país democràtic la policia no pot servir mai “per damunt dels ciutadans”, sinó que ha d’estar sempre “al costat del poble que serveix”.\npreviousMontblanc es bolca amb la Riuada Solidària\nnextRAJOY: “El 155 s’hauria aplicat a Catalunya, inclús amb eleccions”


Els morosos gironins deuen uns 70 milions d'euros a Hisenda - Diari de Girona\nEls morosos gironins deuen uns 70 milions d'euros a Hisenda\nLa llista inclou 4.028 noms amb un deute de més de 14.100 milions d'euros Isolux i Reyal Urbis, els principals morosos d'Hisenda, amb 823 milions Sito Pons i Paz Vega entren a la llista de morosos, surten Bosé i Alves i segueix Rato\nddg/agències 28.06.2019 | 00:06\nEls morosos gironins deuen uns 70 milions d'euros a Hisenda Diari de Girona\nL'Administració Tributària ha fet pública la llista de morosos el 2011 i ha tornat a informar que a les comarques gironines hi ha almenys 70 milions d'euros procedents d'empreses vinculades a comarques gironines. Entre els noms destacats torna a aparèixer el Club Bàsquet Girona amb 10,1 milions d'euros, així com un bon gruix d'empreses vinculades a la construcció i que es troben en processos concursals. També el sector turístic té un pes important, amb Hotels Rosincs ocupant un dels primers llocs entre els deutors gironins amb més de 9,8 milions d'euros de deute.\nL'Agència Tributària ha fet pública la llista de morosos amb Hisenda que, a data de juny de 2019, incorpora 4.028 noms (3.713 són persones jurídiques) que deuen més de 14.100 MEUR a les arques públiques.\nEntre ells, apareixen els noms de l'exministre i exdirector de Bankia Rodrigo Rato (empresonat), l'exbanquer Mario Conde, la presentadora Patricia Conde, l'expresident del Reial Madrid Lorenzo Sanz o l'exmotorista català Sito Pons (Alfonso Pons Ezquerra).\nLa llista s'ha actualitzat respecte el juny del 2018 i, segons les dades que publica l'Agència Tributària, la cinquena edició d'aquest llistat reflecteix un 6,7% menys de deutors i una reducció de l'import pendent d'un 7,8%. Salten de la llista noms que l'any passat eren destacats, com el del futbolista Dani Alves o el cantant Miguel Bosé.\nEl Grup Isolux desbanca així a la immobiliària Reyal Urbis, que amb 353,2 milions (8,3 milions menys que l'any anterior) és la segona empresa que més deu al fisc.\nUn altre dels principals deutors és la societat Vittone 1842, que deu 134,2 milions. Nozar, del seu costat, ha reduït significativament el seu deute, que passa de 197,6 milions en 2017 a 56,8 milions d'euros al tancament del passat exercici.\nTambé figuren alguns clubs esportius com el Reial Múrcia (11,16 milions), Unió Esportiva Salamanca (13,62 milions) o Xerez Club Esportiu (10,38 milions), el Reial Jaén (1,05 milions) i Racing de Santander (3,26 milions). Aquests dos últims clubs són dos dels quals més han reduït el seu deute.\nA més del Club Bàsquet Girona (10,12 milions), també hi ha el Club Esportiu Atlètic Alcantarilla (1,84 milions), El Club Esportiu Bàsic Handbol Neptuno (1,06 milions) i el Club Estudiantes (8,21 milions).\nPel que fa als particulars, l'expilot de motociclisme Sito Pons apareix per primera vegada en la llista de morosos publicada aquest dijous per Hisenda per tenir, el 31 de desembre de 2018, deutes amb l'Administració Tributària superiors al milió d'euros. En concret, l'excampió mundial de motociclisme Situo Pons té un deute d'1,95 milions d'euros. També entra María Paz Campos Trigos, nom real de l'actriu Paz Vega, que deu 2,49 milions d'euros.\nMovistar «mata» sis famosos per celebrar un emotiu funeral.