El vigilant del far: 2005\nNo, no és l’Estatut, no patiu. No és fàcil il·lusionar-se amb gaires coses de portes endins d’aquest país nostre, mentre no ens deixin ser un país normal i corrent. Però també es poden fer coses ben gratificants de portes enfora, amb el que depèn de nosaltres un cop que els impostos de Madrid s’han endut una bona part dels guanys honrats que els catalans hem obtingut de la nostra feina o per altres vies legals.\nAquest any 2006 serà per a mi molt important. Em penso que no havia parlat encara aquí de l’escola X, prop de Kampala, a Uganda, un dels vint països més pobres del món. És una escola professional dedicada a la capacitació de dones en els sectors de l’hostaleria i l’assistència sanitària. Fins ara, allà les dones no tenien cap possibilitat de treballar fora de casa. Aquesta escola els ho permetrà.\nDe moment hi ha 50 alumnes. Sembla poca cosa, però una iniciativa com aquesta allà els pareix com encetar un món nou. I veient-ho i sentint-los com estan de contents amb la nova escola que tot just ara comença, t’adones que si aquí ens queixem d’alguna cosa, és sens dubte per vici.\nA partir d’aquest any 2006 l’escola començarà a funcionar a ple rendiment, fins a arribar a les 200 alumnes. Les obres avancen a bon ritme. El cost total d'aquesta fase del projecte era de 464.000 euros, dels quals les autoritats locals n’han de posar 112.000. Toquem ferro.\nEn aquest projecte, del qual vaig sentir a parlar per primera vegada ara fa uns cinc anys, hi ha col·laborat, a més d’un grup de gent d’aquí, una fundació suïssa el lema de la qual és «Lehrst du einen Fischer, andere das Fischen zu lehren, wird eine ganze Gemeinschaft für immer zu essen haben» (Si ensenyes una persona a ensenyar a pescar a altres, has resolt el problema vital de tota la comunitat). Un tirabuixó més a partir d’aquella famosa dita segons la qual és millor ensenyar a pescar que donar peix.\nBé, quan hi ha gana, s'ha de donar peix, alhora que s'ensenya a pescar i alhora que s'ensenya a ensenyar a pescar.\nEn qualsevol cas, a mi me’n va parlar, com deia, un amic meu d’allà fa uns anys, però llavors no tenia cap ni una possibilitat d’ajudar-hi econòmicament. El que vaig fer va ser mirar d’engrescar-hi d’altres, i de fet alguna ajuda vaig aconseguir, però no prou important per poder engegar el projecte seriosament. I m’havia quedat l’espina a dins, ja que parlem de peixos.\nAra, gràcies a uns ingressos extres que he tingut aquest any, la cosa ja pot tirar endavant. I per mi, això és molt satisfactori, us ho asseguro.\nAquesta és la meva il·lusió principal per al 2006. I també que tingueu un bon any.\n(Si a algú li interessa personalment què és X, no per pura curiositat sinó per interès sincer, amb molt de gust li ho explicaré.)\nEtiquetes diners, solidaritat, Uganda\nEtiquetes anticatalans, Catalunya Ràdio, demagògia, El País, nacionalisme, Parlament de Catalunya, TV3\nEtiquetes futur, Kazuo Ishiguro, literatura, paranoia, Xavier Pàmies\nEtiquetes Catalunya, demanar perdó, nazisme, T.S. Eliot, Thomas Becket\nEtiquetes etica (ètica), Francesc-Marc Álvaro, La Vanguardia, papa de Roma, problema del mal, rectificació\nEnviat pel vigilant a 8:43\nEtiquetes CiU, Constitución española, ERC, Estatut d'autonomia, ICV, Parlament de Catalunya, PP, PSOE\nEtiquetes solidaritat, suïcidi, vellesa\nEn fi, estic resumint dues vides intenses en quatre pinzellades i això és molt poc seriós. Només volia explicar-vos la raó per la qual he tingut un disgust aquests dies en llegir la biografia de Kate. M ha mort aquest estiu, de manera més o menys sobtada però molt acompanyada, i no havíem tingut temps de parlar d’aquest llibre i de les semblances, paral·lelismes i disconformitats entre ella i Kate. I això em sap greu, perquè podria ser que ella s’hagués pensat que jo la comparava amb Kate “també” en allò que ella no aprovava de Kate. I podria ser que llegir aquest llibre, que no sé si va acabar de llegir, fos per a ella una cosa mortificant.\nEtiquetes anecdotari, cine, Frank Capra, Katharine Hepburn, llibres, Scott Berg\nEtiquetes català, coca, folklore, Nadal, religió\nEtiquetes vigilant del far\nEtiquetes Ajuntament de Barcelona, ecologia, rectificació\nEtiquetes Kazuo Ishiguro, literatura, llibres, Mercè Piqueras, Thomas Mann\nI d’altra banda, ara s’ha sabut que hi ha hagut ja una primera europea suïcida a l’Iraq: una dona belga de 38 anys va fer de dona bomba prop de Bagdad, el passat 9 de novembre. Ens acostem cada cop més al que havia profetitzat: una vegada, la bomba la durà una nena d’ulls blaus i cabells fúcsia.\nEtiquetes guerra, Iraq, racisme, suïcidi\nEtiquetes diccionaris, El País, EUA, Euskadi, Juan José Millás, nacionalisme, PP, terrorisme\nLes escoles i els concerts\nJa feia dies que volia clavar queixalada al tema perquè em semblava que alguna cosa havia de dir, però no em venia la idea clara al cap. Ara l’he tinguda. La idea és molt clara i molt concreta: tothom sap que les escoles concertades cobren més que el que marca el concert, tothom sap que l’escola concertada diu que no pot sobreviure si no és que tira de veta per una altra banda –les famoses fundacions suposadament voluntàries– i alhora tothom acusa l’escola concertada de ser un negoci... perquè cobra suplements.\nEscolteu, polítics –la majoria dels quals porteu els fills a la concertada– i sindicats i mitjans de comunicació i gestors d’escoles. M’és igual l’ideari d’aquests centres educatius, tant si són públics, com si són privats, com si són concertats –sempre dintre d’un ordre…, que no necessàriament ha de ser l’ordre “constitucional”, pot ser un ordre més ampli, democràtic i alhora lliure, i fins i tot netament català i, per tant, segurament “inconstitucional”–, però deixeu de dir mentides, no?, tots plegats… O bé es dóna a les escoles concertades –o als pares, millor– el que costa cada plaça escolar, o bé se suprimeixen els concerts i passem a tenir escola pública de franc –i tot de franc– i escola privada de pagament. Però ja n’hi ha prou d’amagar l’ou –passeu-me el rodolí– i de fer veure el que no és. Jo no sóc ni dels uns ni dels altres, tot i que em miro de més bon ull la pública i me’n dono vergonya cada cop que diuen els governants que no hi ha prou diners per substituir els barracots, per millorar la ràtio mestres/alumnes, per acollir els immigrants i els discapacitats i els desafavorits… Però és que tot plegat passa de taca d’oli! Tothom menteix! I la culpa és dels polítics, que tenint a la mà la possibilitat de resoldre l’assumpte no són capaços ni de dir la veritat. Sí, la veritat és que per la seva totxesa, i malgrat la seva demagògia i les seves mentides de cada dia l’escola no és de franc, ni la pública ni la concertada.\nI pel que fa a la religió a les escoles, les últimes dades a Catalunya són: la religió catòlica és sol•licitada en primària pel 50,9% dels alumnes, i el 0,5% opten per altres religions. A secundària trien religió catòlica el 40,4% i el 0,4% altres religions (dades del Departament d’Educació, curs 2004-2005; cf. El País 28 novembre 2005). No sé com s’ha de gestionar això, no sé quina fórmula hi ha d’haver, però em sembla vergonyós que es regali a un partit parafeixista i colpista –recordeu les mentides de l'11-M per conservar el poder– una reivindicació que aplega entre el 40 i el 50 per cent dels pares de família d’aquest país. I al damunt, n’hi ha que barregen els diners de la concertada amb els diners de l’IRPF i els diners de la Cope… Sisplau, que deixin de mentir.\nMireu, hi ha moltes coses que no m’agraden de com està organitzada l’escola d’aquest país nostre, però si volem discutir dels temes, abans convé posar damunt la taula les dades. Si no, tot és una immensa martingala i tot és demagògia.\nEnviat pel vigilant a 8:16\nEtiquetes educació, El País, partits polítics, PP, religió\nUna injecció d’autoestima... i de realisme\nSentir a parlar Vicent Partal, director de Vilaweb, a la Generalitat de Catalunya, l’altre dia (16 de novembre), en els primers “Espais terminològics” del Termcat, va ser tota una experiència de catarsi personal, no sé si col·lectiva. Partal no fa teories: ell, valencià de Bétera (el Camp de Túria), ha creat i desenvolupat el que és ara el primer mitjà de comunicació en català, i sens dubte el més sòlid, estès i fiable. I no es cansa d’explicar que el català té una presència no gens menyspreable entre el conjunt de llengües del món en l’únic àmbit en què no depèn d’estats, de subvencions ni de padrinatges econòmics, sinó sols de la iniciativa de la gent: internet. El català és segurament la llengua proporcionalment amb més extensió dins la xarxa. I en xifres absolutes, sempre es troba en els llocs capdavanters, entre les posicions 10 a 20 de gairebé tots els paràmetres: Google, Dmoz, Wikipedia, nombre de pàgines web, nombre de blocs… És per això que l’ICANN, l’organisme internacional que gestiona els dominis d’internet, no va dubtar gaire a l’hora d’atorgar-nos el primer domini per a una llengua, el “.cat”, ara fa dos mesos.\nPartal insisteix molt que “el català és una llengua global”, que funciona perfectament com a vehicle de comunicació arreu del món, que és molt potent i àgil en el seu desplegament extern i desenvolupament intern i que cal no tenir complexos a l’hora d’anar-se situant en paral·lel a les altres llengües potents del món. S’ha acabat allò de pensar que per anar pel món el català no serveix. Partal demostra cada dia que sí que serveix.\nEls catalans necessitem sempre més autoestima i més convenciment sobre les nostres possibilitats. Ens han educat per ser mesells, i ja és l’hora que ens espolsem aquests traumes infantils. S’ha acabat. Prou. El català és una llengua global, és clar que sí. I espereu-vos, que acabem de començar.\nEnviat pel vigilant a 8:02\nEtiquetes autoestima, català, internet, Vicent Partal, VilaWeb\nLa història es repeteix, i no avancem\nEscriu l’historiador Joan B. Culla a El País:\n«“Creo que ningún Gobierno ha contraído jamás en España una tan grave responsabilidad como la que contraería el que coadyuvara a la aprobación de ese Estatuto que, tal como se ha presentado a las Cortes, significa la desmembración de la Patria.” Les paraules que acabo de transcriure procedeixen –no és difícil d’endevinar-ho– del diari Abc, i van ser firmades pel seu director. Però no han estat extretes d’una edició d’aquesta setmana, ni de l’altra, ni de l’anterior. Corresponen al número datat el 4 de maig de 1932, i les subscriu don Juan Ignacio Luca de Tena. O sigui, que el Govern al qual es refereixen no és el de José Luis Rodríguez Zapatero, sinó el de Manuel Azaña; i l’Estatut contra el qual s’abraonen no és el projecte actual, sinó el republicà, versió molt rebaixada del de Núria, que després de quatre mesos d’intens debat acabaria sent promulgat aquell setembre.\n»Durant tot el període comprès entre l’estiu del 1931 i el del 1932, el diari monàrquic madrileny va multiplicar els missatges segons els quals els catalans no sols se separaven d’Espanya, sinó que pretenien imposar-li la forma d’Estat que més interessava els seus fins particulars. No existia, segons l’Abc, cap fet nacional sobirà de Catalunya; els aspectes econòmics i financers de l’Estatut eren “incompatibles con los intereses generales del país” i, en definitiva, l’esmentat Estatut –una “ofensa a España”– no mereixia ni tan sols ser pres en consideració. Els sona?\n»Però l’Abc no anava sol en l’actitud, ni de bon tros. També el maig de 1932, El Debate, un diari catòlic molt proper a la jerarquia episcopal, descrivia l’Estatut com “un insulto a la Constitución, a las Cortes y a todo el pueblo español, una pieza de separatismo camuflado”, i al·ludia lúgubrement a “la España balcánica” a punt d’arribar. Els diaris esmentats, i encara amb més ferocitat El Imparcial, explicaven la “sumisión” del president Azaña davant les demandes de “la Esquerra” en raó del “precio a pagar por la colaboración revolucionaria que prestaron los separatistas” al canvi de règim d’abril del 1931. Els continua sonant? Paral·lelament, diverses capçaleres de la premsa dretana castellana (La Gaceta Regional de Salamanca, El Adelantado de Segovia, El Correo de Zamora, El Defensor de Cuenca, etcètera) propugnaven obertament el boicot als viatjants i als productes catalans. Ja al Congrés, Antonio Royo Villanova –l’exponent més paranoic de l’anticatalanisme espanyol en la primera meitat del segle XX– sentenciava, el 10 de juny de 1932: “Aquí no hay más nación que España.”\n»Quan totes les idees i reaccions que acabo d’esmentar o resumir es van formular –ara fa 73 anys, tres generacions–, Espanya tenia la meitat d’habitants que ara, i era, considerat en conjunt, un dels països més pobres i subdesenvolupats de l’Occident europeu, amb zones d’una misèria negra, d’un primitivisme ancestral (Las Hurdes, Casas Viejas...), amb taxes d’analfabetisme colossals, amb una hemorràgia emigratòria de centenars de milers de persones cada dècada. En aquella Espanya, la ràdio, el telèfon o l’educació secundària eren luxes burgesos, no diguem res de l’accés a la universitat, i milions d’homes i dones naixien, vivien i es morien sense conèixer altres horitzons que els del seu poble, a tot estirar la comarca d’origen.\n»El canvi, en tres quarts de segle, ha sigut gegantí, formidable: creixement demogràfic, inversió dels fluxos migratoris, augment astronòmic dels nivells de renda, de consum, de mobilitat humana, universalització de l’ensenyament mitjà i massificació de la superior, accés general i instantani a la informació i al coneixement. I això, per no parlar dels progressos globals de la ciència i la tecnologia, de la medicina i la biologia; o de la revolució en els costums, els valors, la sexualitat... I no obstant tot plegat, en aquest país i en aquesta societat que s’assemblen tan poc a la del 1932, hi ha quelcom, una sola cosa, es podria dir, que roman incòlume, immutable, granítica: el recel, la fòbia, el rebuig davant les aspiracions catalanes a obtenir l’autogovern o a incrementar-lo. Hi ha –tal com he mirat de il·lustrar-ho– el mateix fonamentalisme, els mateixos adjectius desqualificadors, les mateixes amenaces de boicot, les mateixes interpretacions conspiratives i paranoiques, els mateixos prejudicis; exactament, literalment, paraula per paraula... Com pot ser?» (El País 11 novembre 2005)\nDoncs bé, això que constata Culla és la mare dels ous i el resum de tot plegat. No hi ha res més a dir. És per això que vull que Catalunya sigui independent. Perquè ja han passat prou generacions per poder constatar el fracàs de la idea de “les Espanyes” i perquè tothom estigui ben convençut que Catalunya i els catalans no cabem dins la mentalitat de l’Espanya castellana, centralista, autoritària i ploramiques. Mentre depenguem de Madrid mai no serem un país normal. I jo l’únic que vull és viure en un país normal, en el qual per parlar i que et parlin en el teu idioma matern no hagis de fer cada vegada un sobreesforç ni pagar un suplement o una penalització.\nEl problema, és clar, és que van passant els anys i les generacions, la gent no té memòria històrica, som pacífics i pactistes i ens anem deixant entabanar per les martingales que s'empesquen a Madrid per fer-nos creure que avancem. I encabat, patapam! Cal recordar què va passar després d’allò que recorda Culla, quant de temps va durar aquell altre Estatut de pa sucat amb oli? Quant durarà aquest altre, també aigualit, si és que finalment surt?\nEnviat pel vigilant a 19:00\nEtiquetes ABC (diari), anticatalans, Catalunya, centralisme, El País, Espanya, Estatut d'autonomia, Joan B. Culla, pacifisme\nSobre una emissora de Madrid\nHe rebut set correus demanant-me l’opinió sobre una emissora de ràdio de Madrid que diu que critica tant l’Estatut, i els polítics catalans, i Catalunya i tot plegat.\nNo escolto aquesta emissora i no penso escoltar-la per “escandalitzar-me'n”. Ja fa molts anys que no llegeixo ni escolto ni miro determinats mitjans de comunicació de Madrid –ni tampoc alguns de més a la vora–, perquè sé que no m’aniria gens bé per a la salut, i els metges sempre m’han dit que per poc que pugui miri d’evitar disgustos innecessaris, que la vida de cada dia ja ens en dóna prou. La veritat és que no entenc l’actitud contrària. Quines ganes de posar-se pedres al fetge i de fer-se mala sang, no? Hi ha gent que diu: “Cal conèixer l’enemic, per poder rebatre-li els arguments.” Doncs, no, jo no. Jo no em penso barallar amb una gent de Madrid que no conec de res, i si un no vol, dos no es barallen. Jo sóc pacifista molt convençut, què voleu que us digui. Ja s’ho faran.\nDos dels missatges rebuts, que es veu que em coneixen més, diuen si “les barbaritats” que fa aquesta emissora m’han fet canviar les meves conviccions religioses. I la resposta torna a ser que no. Primer, hi torno, perquè no escolto aquesta emissora, i encara que no em fes mal a la salut no formaria part de les meves prioritats. Altra feina tinc. Però a més, escolteu, les meves opinions personals creieu que trontollaran perquè un papa, un bisbe, un capellà o un borinot radiofònic faci o digui això o allò? No, home, no, si us plau. Doncs encara menys si és un de Madrid, no? M’és ben igual el que diguin les ràdios, i encara més les de Madrid. D’altra banda, sempre he defensat que els bisbes poden fer i dir el que vulguin, com tothom. Jo no els penjo cap obligació pública suplementària que no exigeixi a altres ciutadans. Si no són coherents amb el que la gent espera d’ells, ja s’ho trobaran, amb protestes, blasfèmies, creus no marcades a la declaració de la renda i apostasies, que diu que cada cop n’hi ha més. Jo no els penso jutjar, ni als bisbes, ni als blasfems, ni als apòstates. Suposo que tothom deu tenir les seves raons. Però no m’agradaria estar a la pell d’algú, sigui religiós o sigui laic, que digui que ha actuat de determinada manera o de tal altra perquè l’exemple de no sé qui el va escandalitzar. Això, que ho digui una criatura, bé, però una persona adulta?\nDe vegades he explicat tot això amb un exemple que fins ara tothom ha entès: si jo estimo Catalunya, creieu que aquesta estimació patirà un daltabaix cada cop que els governants oficials de Catalunya facin una pallassada? I mira que en fan, eh? Doncs, no, és clar que no. Si un representant del meu país fa coses en nom del meu país que no m’agraden, jo haig de renegar del meu país i de la meva llengua? No seria senyal que en realitat potser no tenia unes conviccions prou sòlides? Bé, doncs encara més, perquè aquí i ara ni tan sols no parlem de Ràdio Estel, sinó d’una emissora de Madrid. Que hi ha gent d’aquí que hi tenen accions o interessos? Doncs, escolteu, ja s’ho faran i ja s’ho trobaran. No és el meu problema o, si més no, estic decidit a impedir que una emissora de Madrid sigui el meu problema.\nEn fi, que hi hagi pau. I si algú no vol pau, que sàpiga que a mi no em trobarà al pati dels duels. M’estimo més passar per petaner.\nEtiquetes Catalunya, COPE, Església catòlica, Estatut d'autonomia, Madrid, religió\nUna mica embafador, no?, el devessall de portades d'avui, les ràdios, les teles... Es veu que ha nascut no sé qui a Madrid i tothom s'ha posat el vestit de mudar, s'han mobilitzat els enviats especials i han fet xafarranxos de combat totes les redaccions. I els mitjans catalans no han estat cap excepció. Dol, sobretot, el desplegament de l'Avui, que fins fa ben poc era correcte en les formes, però emotivament distant en aquest punt. Ara, el to és de molta proximitat. Hi influirà el fet que cada vegada hi hagi en les seves pàgines més signatures de plantilla amb el nom en castellà? Hi influeixen els nous amos? Estan lligades totes dues coses? Són preguntes purament retòriques, és clar.\nHi ha hagut dues excepcions en la bavejamenta general, que jo sàpiga: VilaWeb i el Racó Català. Volia deixar-ne constància, perquè passaran els dies i la gent potser no s'ho acabarà de creure. A hores d'ara, mitja tarda del 31 d'octubre del 2005, cap d'aquests dos mitjans no ha parlat a la seva informació de portada d'un fet que, en efecte, és absolutament ordinari, però sembla que ha fet perdre el timó, la xaveta i el control a la resta de mitjans informatius de l'Estat espanyol, incloent-hi la majoria dels catalans -que han reafirmat així la seva condició d'espanyols.\nCom que m'ha semblat que l'opció de desmarcar-se de la resta potser podria comportar determinats problemes per a un mitjà generalista com és VilaWeb, els he tramès un missatge de suport, més o menys amb el contingut següent:\n»Veig que no feu referència, almenys en la vostra portada, a una suposada notícia que avui ofereixen tots els mitjans de comunicació, també els considerats "seriosos", sobre una nena que es veu que ha nascut aquesta nit a Madrid. Suposo que si no en parleu és perquè a Madrid cada dia hi neixen nenes i nens, com també a París, a Nova York, a Yamoussoukro i a Kuala Lumpur, i fins i tot a Igualada, a Elx, a Maó i a Perpinyà, i un mitjà de comunicació seriós no pot anar al darrere d'aquestes històries familiars íntimes que corresponen més aviat a publicacions especialitzades. És clar que VilaWeb també podria fer cada dia una pàgina amb tots els naixements del dia en els Països Catalans, una cosa com la d'aquells supermercats que regalen canastretes, i seria simpàtic i engrescador. Tot i això... una nena nascuda a Madrid, encara que fos filla d'un funcionari privilegiat i d'una periodista del Telediario, continuaria sense tenir res a fer en la primera plana d'un portal català.\n»És en detalls com aquests que es posa de manifest de debò que VilaWeb és un mitjà de comunicació realment seriós i independent de modes i de pressions sentimentals. Per a mi, és el mitjà més valuós de tots els que consulto cada dia... tot i que de vegades -i us ho he fet saber- m'hagin decebut determinats silencis seus sobre coses molt negatives que passen de tant en tant al País Valencià i a les Illes.\n»Bé, aquesta vegada us felicito per l'opció presa, que suposo que deu haver comportat també algun inconvenient i potser fins i tot alguna ganyota de molt amunt.\nEnviat pel vigilant a 17:40\nEtiquetes anecdotari, Avui, El Punt - Avui, fets diferencials, Juan Carlos I, Racó Català, VilaWeb\nBufetades a temps?\nUna de les coses que menys entenc de la manera de comunicar-se de determinades persones constituïdes en autoritat, és que sovint obren escletxes difuses en els principis que formulen, de manera que hi ha la possibilitat clara de fer exactament allò mateix que prohibeixen. Diuen les coses de manera que tant la regla com les excepcions a la regla siguin tan “evidents” que a tothom li semblin bé com a principis, sense que calguin explicacions més detallades. I quan arriba el cas d’aplicar la llei, que l’apliquen ells –són els que manen–, llavors decideixen que el seu cas és el típic en què es compleix l’excepció. Les guerres, decidides gairebé sempre per la gent que mana, són un exemple clar d’aquesta manera de fer: sempre ens asseguren que és un cas excepcional.\nTant per tant, penso, potser seria millor que quan es formulin aquests principis, no s’hi incorporessin excepcions. Les excepcions que ha de tenir tot principi en una societat no fonamentalista penso que no poden formar part de la regla, sinó que han de formar part de l’intangible, han de ser principi indiscutible però sense tenir formulació concreta, perquè si es formula, com que continuem trobant-nos en una societat lliure, caldrà obrir la porta a l’excepció de l’excepció, i així successivament: és impossible ficar en una llei la vida i quan s’ha intentat s’ha caigut en la tirania més perversa. Si incloem les excepcions en la mateixa regla, llavors ja no és excepció, sinó part de la regla. I per tant, el principi expressat en la regla passa a ser paper mullat, a l’albir dels qui manen, que sempre interpretaran, arribat el moment, que en aquell cas, justament en aquell cas, és quan es dóna l’excepció.\nCom que aquest paràgraf darrer, ara que l’he rellegit, no s’entén gaire, posem un exemple, el dels càstigs físics als nens. En principi, tothom està d’acord amb el fet que són intolerables. Però després sentim com hi ha gent, de vegades constituïda en autoritat, si més no moral, que diu que “una plantofada a temps” pot arreglar un futur desgraciat. Le regla i l’excepció han estat formulades així mateix per Fernando Savater (El País, 23 octubre 2005), i les ha exemplificades amb el cas de Hellen Keller i la bufetada que li va clavar la seva institutriu Anne Sullivan, la qual va aconseguir així que la famosa nena sorda, muda i cega comencés a respondre positivament als intents de comunicació, fins llavors frustrats, de la gent del seu entorn.\nPerò aquest principi amb l’excepció inclosa, ¿no es presta a tota mena d’abusos justament per part dels pares i mares, tutors i mestres que ja són propensos a maltractar, mares i pares i tutors i mestres que no tenen les idees tan clares com se suposa que les tenia Anne Sullivan? Com descodificaran de manera adequada la regla i l’excepció aquests pares i mares –que segur que són una minoria, però hi són– propensos a la violència? No hauríem de prohibir les coses pensant només en la gent perillosa, i deixar que el sentit comú faci la resta? Algú pensa que s'han de descriure totes les possibles excepcions d’una regla perquè una societat funcioni? Cal legislar, sobretot en el terreny del dret penal, descrivint tot allò que se’ns acudeixi que pot passar, bo o dolent, en la societat? No legislem massa?\nSavater formula el seu principi de diverses maneres. Per exemple, així: “No hay que maltratar a los niños ni se debe recurrir habitualmente por frustración o histeria –cuando no por sadismo– a los castigos corporales contra ellos.” Aquest “habitualmente”, vol dir que hi ha excepcions en què són justificats els càstigs corporals “por frustración o histeria”?\nI també ho diu així: “El cachete puede ser en ocasiones un atisbo aleccionador que vacune contra futuras transgresiones que desembocarán en reconciliaciones más difíciles.” Què vol dir “...puede ser en ocasiones”?\nO així: “Ninguna bofetada sustituye a la persuasión, pero alguna –en la ocasión y el momento adecuados– puede servir de aldabonazo para que las razones persuasivas sean mejor atendidas.” Què significa exactament “alguna”, “en la ocasión y el momento adecuados” i “puede servir”?\nI encara així: “No, claro que no se debe pegar a los críos. Casi nunca.” Què vol dir “casi nunca”?\nEn fi, per mi Fernando Savater ha comès una greu irresponsabilitat. Una més. Ja vaig deixar de creure en ell i en la seva capacitat d’anàlisi lúcida del món quan va començar a deformar la realitat del País Basc i a presentar-se com a víctima d’una violència que ell, més que molts altres, ha contribuït a atiar de manera contínua en els últims anys, amb la seva irresponsable formulació de principis de no-violència que afectaven desfavorablement en primer lloc tothom qui no pensava com ell. Ell mateix i els seus amics s’apliquen sempre de forma afavoridora els principis i, alhora, neguen sempre aquesta mateixa interpretació favorable als de l’altra banda. És a dir, l’excepció és sempre ell i els de la seva banda, com si no hi hagués precedents ni història ni drets concurrents ni provocacions prèvies de cap mena.\nEn el cas de les “plantofades a temps”, ja es veu que Savater en deu haver clavat unes quantes i que n’està molt satisfet pensant que la mesura segur que ha servit per arreglar el futur de les criatures afectades. Sí, Savater, el seu futur i la teva tranquil·litat. No és gens estrany que Savater sigui un dels sacerdots suprems davant l’altar de la Constitución espanyola, que tant serveix per a una finalitat com per a la contrària, segons qui la llegeixi i segons què es discuteixi, però que al final sempre queda interpretada i determinada pels mateixos, pels que manen.\nQuina és la solució al cas de les lleis generals i les excepcions? No la sé, no sé si hi ha cap solució. Suposo que l’ésser humà és limitat i haurà d’enfrontar-se sempre a aquestes contradiccions. Però jo crec que durant una temporada aniria força bé que les lleis generals més bàsiques –no matar, no pegar, no robar, no insultar, no fer guerres, no enriquir-se injustament a costa de l’esclavisme o les necessitats de subsistència d’altres– no tinguessin excepcions de cap mena, almenys en les formulacions teòriques. Potser aconseguiríem millorar una mica el món, que ja és prou difícil. I les excepcions, ja ens les trobarem en els casos concrets. I com que no som fonamentalistes, sabrem aplicar amb seny el que pertoqui en cada cas.\nO ens estimem més que tot estigui teòricament ben quadriculat, que s’escrigui cada cosa amb previsió absoluta de tot el que pot passar, i que al final els que manen dictaminin que en aquest cas s’aplica la regla general i en aquell altre l’excepció?\nEnviat pel vigilant a 8:27\nEtiquetes anticatalans, Constitución española, educació, El País, Fernando Savater, legalitat, violència\nEls nacionalistes són ells\nJa ho vaig escriure fa temps i es va publicar, però no recordo a on i no sé trobar-ho. Els catalans vam cometre un error quan ens vam qualificar de nacionalistes. Nosaltres, la majoria, som catalans i prou, només volem que ens deixin ser catalans i prou. La paraula i el concepte de "nacionalisme", arreu, en gairebé tots els idiomes, vol dir una cosa diferent del que diuen el diccionaris catalans. Nosaltres diem "nacionalisme" i "nacionalistes" i no tenim la sensació de dir cap cosa lletja. En canvi, en castellà, anglès, alemany, francès, italià... "nacionalisme" els sona a imperialisme, a mata-degolla, a invasions, a guerra, a... nazis, justament. Per tant, encara que per a nosaltres "nacionalisme" signifiqui simplement la nostra manera de dir que estimem el país, hauríem de bandejar aquest terme. I dir-nos catalans i prou. O "pobres catalans", si voleu, que seria més ajustat.\nI llavors, anomenar "nacionalistes" els espanyols, perquè ells sí que ho són: imperialistes, mata-degolla, invasors, guerra... nazis. Si un poble diu que vol viure pacíficament d'una altra manera, amb una altra mena de relació amb els països veïns, no ens poden titllar de nacionalistes. Els nacionalistes són ells, que no ens deixen. I són ells els que tenen els tancs per impedir-ho. Nosaltres, des del Decret de Nova Planta, que no ha estat derogat, no podem tenir ni ganivets a casa. I ni ganes. "Som gent pacífica", els nacionalistes són ells.\n(Això ve a tomb per una ressenya que he vist en una publicació de Madrid sobre un llibre d'autor català que al crític li ha semblat molt bé, però deia: "Lástima que sea nacionalista..." Potser la culpa és una mica nostra, que ens fem dir el que no som. No pots anar pel món dient que et dius "nazi" i que això en el teu idioma significa tal cosa bonica. A veure si ho anem canviant.)\n(Ep! Que quedi clar que som una nació, eh? Això sí. Com Castella, com el Japó i com els Estats Units d'Amèrica. Però una cosa és el que som i una altra l'isme amb el qual qualifiquem la manera d'estimar la nostra nació.)\nEnviat pel vigilant a 8:35\nEtiquetes anticatalans, Catalunya, diccionaris, Espanya, nacionalisme, nazisme\nFruir com un godall\nEl fet que no m'entusiasmi gens ni mica el nou Estatut no em priva de fruir com un godall amb el que arriba aquests dies de més enllà de l'Ebre i amb les reaccions que provoca aquí mateix el bum-bum espanyol. Potser és veritat el que diu avui el columnista bascoespanyol Kepa Aulestia, segons el qual "és probable que fins divendres la ciutadania catalana no situés [tenir un nou Estatut] entre les seves prioritats [...] tan probable com que després de divendres molts ciutadans catalans el percebin [...] com si ja fos una cosa seva." (La Vanguardia, 4 oct. 05)\nTé força raó Aulestia. Hi ha molta gent, almenys al meu voltant, que fins la setmana passada l'Estatut tant els era buit com carregat, i ara segueixen minut a minut el que arriba de Madrid. Primer de tot, les paraules boniques d'uns, donant per descomptat que l'Estatut és "molt respectable" si bé, "òbviament, caldrà fer-hi retocs". Aquest "òbviament" resulta encisador, perquè és aquella apel·lació secular del Madrid paternalista al català mesell, al "seni", com diuen ells, dels catalans "que toquen de peus a terra", que són "los catalanes de verdá", els que tenen el pedigrí beneït per Espanya, els que saben el que ens convé. Molt interessant.\nI les estripades dels altres, de bracet amb els militars i amb el rei espanyol i amb la Cope i tota la pesca.\nI les reaccions d'aquí, donant per fet que "òbviament" cal comptar que l'Estatut, tal com està, no ens l'aprovarà Madrid i, per tant, caldrà negociar amb el PSOE les retallades, o sigui, a veure si ens introdueixen els supositoris de glicerina constitucional amb mantega o amb margarina. Per descomptat, que ells són molt assenyats, no com aquests cridaners escandalosos del PP, que no paren de bramar.\nI els tercers, que es freguen les mans perquè saben que qualsevol cessió que es faci en l'Estatut seran arguments per esgarrapar vots a les pròximes eleccions, ells que per quatre quartos i cinc càrrecs i sis despatxos i set secretàries es van deixar supositoritzar les vegades que va convenir, primer per la UCD, després pel PSOE, finalment pel PP -fuig, dimoni- i ara estan superdisposats de nou a seguir el tractament amb el PSOE del tarannà.\nI els d'Esquerra, que... que... que... Ara no em ve al cap quin paper ha fet, fa i farà Esquerra en tota aquesta comèdia, però segur que és un paper molt transcendental. El de pinxo, potser? No, perquè el seu líder no fa por, és més aviat patètic. El d'encarregat que funcioni la nevera on hi ha la mantega i la margarina i els supositoris? Potser és això, sí. Voldran fer el paperot, voldran fer comèdia, com si ells no tinguessin res a veure amb tot plegat i només passessin per allà, molt responsables, per endollar la nevera al corrent.\nEnviat pel vigilant a 19:11\nEtiquetes anticatalans, CiU, ERC, Estatut d'autonomia, Kepa Aulestia, La Vanguardia, PP, PSOE\nAl Parlament s'ha arribat a un acord completament històric, extraordinari i llençacoeter, a quarts de deu de la nit. Els senyors Iceta Llorens (PSC) i Homs Molist (CiU) han negociat durant més de tres hores el futur de Catalunya, i se n'han sortit. Ells sols. És una meravella, quins polítics més traçuts.\nJo, ho sento, no m'ho crec. Si en aquesta negociació s'hi jugaven, com diuen, el futur de Catalunya i un acord tan i tan històric, s'hauria negociat a un nivell més alt. La cosa estava ja feta d'abans, i tota la resta ha estat comèdia, i de fet se li ha escapat una mica el secret al senyor Boada, d'Iniciativa, en la primera intervenció que ha fet després de les diverses interrupcions, per descomptat també històriques. Ha dit, en efecte, que la cosa estava clara des de feia dies i que podien haver escenificat el moment històric d'una manera menys espectacular.\nNo cal acabar a les petites perquè un esdeveniment sigui històric... i això concedint que el fet sigui històric, que ja és concedir. Els textos han quedat prou aigualits, entre tots plegats, perquè no obliguin a res més que a exercir amb molt d'entusiasme la ingenuïtat que sempre hem tingut els catalans. I a més, ara vénen les rebaixes de Madrid, tot i que José Montilla ha estat gairebé de manera permanent al Parlament, i amb fil directe obert amb Madrid. (I em pregunto qui dirigeix el Ministeri de Comerç espanyol, des de fa mesos... Potser és un ministeri que no necessita ministre?)\nHi haurà rebaixes igual: ja ho han concedit tots, que serà així. O sigui, tenim un altre Estatut, vint-i-sis anys després, molt agosarat i molt bonic. Que bé.\nEnviat pel vigilant a 23:40\nEtiquetes CiU, Estatut d'autonomia, Francesc Homs Molist, José Montilla, Miquel Iceta, Parlament de Catalunya, partits polítics, PSOE\nConfesso que no sé a hores d'ara si sortirà aquest Estatut dels dallonses o no. Jo no ho sé. Sí que sé -em consta- que els polítics que fan aquestes posades en escena cada dia des de fa un any i mig, aquests polítics sí que saben perfectament des de fa molts dies què votaran divendres. Les discussions mediàtiques em consta que són comèdia. Però jo no sé què faran al final, només ho saben ells.\nJo, sobre aquest Estatut que s'han empescat, que per mi és paper mullat abans i tot de néixer, penso que l'única veritat és la que reflecteix avui Josep Ramoneda, ideòleg del PSC: "Zapatero ha volgut que es fes visible el que de vegades es dissimula en el joc de les aparences i dels gestos: que la penúltima paraula de l'Estatut la té Madrid i que només després de passar per les Corts [espanyoles] el poble català tindrà l'última decisió en forma de sí o no. Zapatero ha volgut deixar clar que els diputats catalans proposen i les Corts [espanyoles] disposen." (El País, 27 setembre 2005)\nO sigui: la mama fa una verdura que sap que al nen no li agrada, la mama decideix que a la nit hi ha verdura per sopar i la mama pregunta finalment a la criatura si vol sopar. I la conclusió que hem de treure, si el nen diu que vol sopar, és que la criatura ha triat verdura per sopar? Si us plau.\nDoncs, ja està tot dit, no? Aquest Estatut no està fet ni pels catalans, sinó per Madrid -Zapatero i la llarga mà del PSOE-, ni és per als catalans, sinó per a les Corts espanyoles -que són les que diran si els va bé o no- i els catalans tindrem l'opció de dir, al final, si sí o si no. Déu n'hi do, l'autonomia catalana.\nEtiquetes El País, Estatut d'autonomia, José Luis Rodríguez Zapatero, Josep Ramoneda, PSOE\nEl senyor Roca té fama de ser un dels personatges més assenyats del país. Ahir, per no dir més, va anar a fer els honors i a tocar la barbeta –mai més ben dit– al senyor Mariano Rajoy, que sembla que tornarà a ser el candidat a la presidència de l’oposició espanyola en les pròximes eleccions estatals, si no el descavalca un suposat sector (més) dur que diu que hi ha en el seu partit.\nDoncs bé, ara (més) seriosament, de vegades el senyor Roca diu coses ben interessants. Com avui, que es queixa a La Vanguardia que els corresponsals al Estats Units van dir en un primer moment que els morts de l’huracà Katrina a Nova Orleans havien estat més de 10.000, i ara sabem que amb prou feines van ser 1.000 a tot l’estat de Louisiana, però –es queixa Roca– ningú ha demanat disculpes. Simplement es dóna la nova xifra i ja està, les paraules se les endú el vent. El senyor Roca té raó de queixar-se.\nEl senyor Roca explica un altre exemple, el del suposat pianista que havia perdut la memòria i no recordava la seva identitat, i els mitjans de comunicació van dir que era un virtuós músic i el comparaven amb Mozart, de tan bo com era. I ara resulta que “el pianista” amb prou feines toca el piano amb dos ditets, i sense acompanyament. Algú ha rectificat, algú s’ha excusat per les informacions precedents? Algú ha explicat per què van donar una dada sense saber-la del cert, però oferint-la com si hi haguessin tingut accés directe? No. El senyor Roca té raó de queixar-se.\nL’ensenyança és aquesta, diu el senyor Roca: “Una informació veraç és un fonament de la llibertat. Opinar en llibertat exigeix estar ben informat. Exigeix creure que el que es llegeix, es veu o s’escolta com a notícia és presumptament veraç.” (La Vanguardia 20 setembre 2005).\nÉs bonic veure com els polítics, quan deixen d’estar en actiu –ho ha deixat, el senyor Roca?–, es recorden de dir-nos com han de ser les coses per anar bé. Per descomptat, Miquel Roca i Junyent va predicar amb l’exemple quan tenia responsabilitats polítiques de primera fila. Mai ell mateix com a diputat, ni des de Convergència quan ell n’era el secretari general, es van dir coses sense contrastar-les, i per descomptat si alguna vegada van cometre un error, el van rectificar de seguida i sempre van demanar excuses.\nSi us plau, que ja ens afaitem. De tota manera, benvingut a la clarividència, senyor Roca. A veure si a partir d'ara som més coherents.\n[Afegitó posterior. Aquesta nota, quan la vaig escriure, acabava a "...i sempre van demanar excuses." Es veu que hi ha hagut lectors que han pensat que aquest escrit era una lloança, un ditirambe. La culpa és meva, és clar: un excés d'ironia. Per si de cas, doncs, he afegit les dues últimes ratlles.]\nEnviat pel vigilant a 8:10\nEtiquetes CiU, comunicació, EUA, La Vanguardia, manipulació, Mariano Rajoy, Miquel Roca Junyent, PP, rectificació\nLa gent, tothom, el món sencer, estava pendent del president americà. En un moment donat, Bush fa arribar un paper a Condoleezza Rice, secretària d'Estat. Tothom pensa: deu ser alguna cosa de l'estratègia d'aquesta reunió, un punt que ha quedat fosc, un nou argument per defensar davant els representants dels altres països...\n"I think I may need a bathroom break. Is this possible? (Em sembla que necessito anar al lavabo. És possible?)". Aquesta és la frase que Bush va escriure la passada nit a la seva secretària d'Estat, Condoleezza Rice, durant l'Assemblea General de les Nacions Unides.\nAtenció, no vull fer demagògia. No passa res perquè qualsevol persona hagi d'anar al lavabo, encara que seria recomanable que hi pensessin abans de les reunions. Però això, ganes inesperades d'anar a fer un riu, li pot passar a tothom. El que em preocupa és que un polític, l'emperador del món, no sàpiga si hi pot anar just en aquell moment. És un exemple gràfic que posa de manifest com són, què (no) pensen, amb quin esperit i ganes i coneixement van els líders polítics del món a les reunions on es decideix justament el futur del món. No saben res de res, no entenen de què parlen els altres, només saben, si de cas, somriure i dir que sí, o que no, a les propostes que senten, d'acord amb les instruccions que els han donat abans. No tenen idees pròpies, de cap tipus. No saben ni tan sols on són. No són capaços de decidir si el moment és apropiat o no per anar al vàter.\nEnviat pel vigilant a 12:44\nEtiquetes anecdotari, Condoleezza Rice, demagògia, EUA, George W. Bush, ONU\nEtiquetes autodeterminació, Catalunya, Fecsa Endesa, Gas Natural, Generalitat de Catalunya\n60 anys d’un genocidi\nEl 6 d’agost es compleix el 60è aniversari del llançament de la primera bomba atòmica sobre la ciutat d’Hiroshima. I els japonesos no es van rendir de seguida, com esperaven els americans. L’alt comandament militar del país del sol ixent va pensar-se que els ianquis només en tenien una, d’aquelles bombes terribles, i que l’havien llançada a Hiroshima per provar-la. Tres dies després, el 9 d’agost, aribava el tràgic desmentiment: el president Truman decideix llançar una segona bomba nuclear, encara més potent –la primera era d’urani, la segona és de plutoni– damunt Nagasaki. Els japonesos, ara sí, es rendeixen incondicionalment.\nEl primer d’aquells artefactes va produir una explosió equivalent a 15-20.000 tones de TNT. El segon, més o menys el doble. I no solament van matar en uns segons 150.000 persones (80.000 a Hiroshima i 70.000 a Nagasaki), sinó que van anar matant a poc a poc unes 100.000 persones més i van desmuntar la vida de tota la resta. Moralment, els estatunidencs són culpables de l’assassinat indiscriminat i terrorista de tots els habitants –gairebé cap d’ells combatent– que vivien en les dues ciutats (350.000 a Hiroshima i 270.000 a Nagasaki) l’any 1945. Un crim contra la humanitat, t'ho miris com t'ho miris. Ara bé, com deia Hitler quan li demanaven raons i ell es pensava que guanyaria la guerra, al vencedor no li pregunten mai res...\nAutoritats científiques i mèdiques dels Estats Units van fer estudis i experiments amb els afectats per les bombes, exactament igual com havien fet els nazis als camps de concentració. Durant uns anys, molts nens van néixer sense cervell per l'efecte de les radiacions en els seus pares. Força dones avortaven si quedaven embarassades per por que els fills nasquessin esguerrats. Els supervivents d’Hiroshima i Nagasaki van tenir molts problemes per casar-se, per anar a la universitat, per aconseguir feina: la gent els considerava empestats, i n’hi havia que desenvolupaven efectivament malalties desconegudes, molts anys després de caure les dues bombes. Durant molts anys, ser un hibakusha (afectat per la radiació) era sinònim de marginat.\nHan transcorregut 60 anys. I encara ningú no ha passat comptes amb els genocides, ni ells han demanat perdó. Per als estatunidencs, ara com abans, el fi justifica els mitjans. Però, això sí, cal considerar-los els salvadors de la civilització, ja que el món és “més segur” després de cadascuna de les seves intervencions, i comets un greu error i una gran injustícia, ets un miserable desagraït, si en critiques cap dels seus excessos. Fan venir ganes de dir-los: “Senyors, moltes gràcies, però deixin de salvar-nos.”\nEtiquetes demanar perdó, EUA, guerra, Hiroshima, Japó, Nagasaki, terrorisme\nUn fet lamentable\nHi ha hagut gairebé unanimitat. L’episodi protagonitzat pel president del F.C. Barcelona fa uns dies a l’aeroport del Prat, quasi tothom l’ha qualificat de lamentable. Joan Laporta va perdre la paciència pels constants xiulets que feia l’aparell detectametalls i, tot emprenyat, va començar a desprendre’s del que portava al damunt, fins i tot els pantalons, sense que li demanessin explícitament que arribés en aquests extrems. I hi ha hagut escàndol. Ningú no ha dit si li van donar més opcions, ningú no ens ha explicat què més podia fer, ningú no ens ha confirmat si és normal que a una persona coneguda li facin tan difícil el fet de travessar un control de l’aeroport. El senyor Florentino Pérez també passa aquests controls? I si xiula el control dues vegades? I tres? I quatre? En quin moment cal conduir una persona en una cambra d’escorcoll per aclarir el que calgui amb discreció i sense necessitat que l’interessat perdi la paciència? No hi ha ningú que critiqui l’actuació desproporcionada dels policies i dels seus aparells, que van fallar? O és que gràcies al control i la fiabilitat de les màquines es va descobrir finalment que el senyor Laporta duia algun objecte prohibit? Llavors, quin sentit té tot aquest enrenou? No hem convertit una anècdota en categoria? Hauria estat millor que el senyor Laporta, discretament, passés un bitlletet als senyors guàrdies responsables de la màquina o que demanés indignat pel director de l’aeroport fent saber a tothom qui era ell? El fet que es comportés com podíem haver-ho fet qualsevol de nosaltres en un mal moment és molt deplorable? Un senyor important i representatiu no pot ser mai un senyor normal i corrent?\nBé, posem que sí, que el senyor Laporta, en un moment d’ofuscació, es va comportar malament. Havia d’haver tingut més paciència i esperar-se que els policies del control li donessin altres opcions, com la que li van donar després, que el van acompanyar en una cabina perquè es tornés a vestir. El senyor Laporta ja ha demanat disculpes per la seva actuació. Els catalans sempre demanem disculpes, no caldria sinó.\nPerò el que a mi no m’ha agradat, sobretot, de tot aquest afer, és que ningú hagi dit res del periodista que va destapar-lo. A tothom li sembla normal que un episodi aïllat durant el qual el seu protagonista es trobava subjectivament en una situació no pública –com un rei que pren el sol conill al mig del mar, per exemple– sigui donat a conèixer per un periodista que casualment passava per allà? El senyor Laporta va fer mal a ningú? Es va aprofitar del fet de ser president del Barça? El comportament del periodista que va explicar l’assumpte no és com el d’un paparazzo que va a caçar una víctima despistada? Aquí tothom està d’acord amb la feina dels paparazzi? Un personatge públic ho és les 24 hores del dia? No pot tenir vida privada, gens ni mica?\nEn resum, el senyor Laporta es va comportar malament perquè no va tenir paciència, però em sembla infinitament més condemnable l’actitud cínica del periodista que, sense donar-se a conèixer, va aprofitar-se de la seva doble condició de passatger anònim i de paparazzo per denunciar unilateralment el que ell va veure, sense concedir ni un gram de comprensió per al comportament de Laporta. I la seva versió és la que ha triomfat a l’opinió pública. Ningú no ha posat en qüestió el capteniment del periodista. Les comprovacions que han fet els mitjans de comunicació han consistit a parlar amb la guàrdia civil per preguntar-los si l’episodi era cert. Fantàstic. Segur que anem pel bon camí.\nJa ho sabeu, dirigents socials i gent important en general: abans de fer un viatge, aviseu les autoritats, digueu que sou en Pere Berenguera, na Maria de la Trinxeria o en Pau Nicolau i que us fiquin a les sales dels VIP i us donin el tractament adequat, i així no tindreu problemes a l’hora de passar els controls ni hi haurà periodistes camuflats disposats a escandalitzar-se del fet que un president del F.C.Barcelona pugui tenir tan poca paciència com qualsevol altra persona en un mal moment.\nAvui és 18 de juliol i continuen guanyant.\nAfegitó del 26 setembre 2010. L'anècdota de Laporta a l'aeroport tenia una mena d'antecedent llunyà. Els recorda –sense fer referència a l'avui expresident del Barça– Eva Peruga a El Periódico d'avui: «Anava amb presses a entregar un missatge al seu cap, el ministre d'Afers Socials Edgard Faure. A la porta del Parlament francès, la van frenar perquè la seva indumentària era poc ortodoxa. «Si els molesten els pantalons, me'ls trec ara mateix», els va respondre Michèle Alliot-Marie. Va passar el 1972. Aquella jove ajudant és ara ministra de Justícia i els pantalons encara són una de les seves peces preferides.»\nEnviat pel vigilant a 18:51\nEtiquetes dignitat, FC Barcelona, Joan Laporta, Juan Carlos I\nO ells no entenen res o jo no entenc res\nLlegeixo els diaris d'aquests dies i constato que en general, i des del meu punt de vista, hi ha molts polítics, periodistes i opinadors que no entenen res de res sobre els atemptats de Londres. Només parlen de mesures repressives, de vigilància, de tancar fronteres, de controlar immigrants. Es parla de limitar la llibertat i la confidencialitat dels moviments i les comunicacions de tothom, un sacrifici "necessari", diuen, "per preservar la nostra llibertat". Llenguatge de guerra, un llenguatge que a mi em fa por de debò. No s'adonen que, amb tots els matisos que vulgueu, han acabat parlant, gairebé tothom, el llenguatge idiota, unilateral, absurd, de l'emperador Bush, el mateix llenguatge sord del senyor Aznar. No s'adonen encara que els terroristes de Londres eren anglesos, coneguts com a persones normals i corrents, fins i tot -alguns- pacífics i religiosos. Aquesta darrera característica és la que ha fet que alguns clamessin per controlar també els centres religiosos de l'Islam. Quina bestiesa. Seria, un cop més, posar una mica de mercromina i una tireta al damunt d'un tumor cancerós, "perquè no es vegi, que fa mal efecte". El tumor no són les mesquites. El tumor és tot plegat.\nPotser és que sóc curt, o m'hi he tornat tot d'una, perquè a mi em sembla prou complicat. Jo crec que, passat el primer cop, després de plorar, cal anar a les causes, o això -el món- farà la fi del cagaelàstics i se n'anirà en pocs anys tot sencer a fer punyetes. Quan hi ha aquest rerefons, de nois i joves normals de famílies corrents que es converteixen en assassins suïcides, cal demanar-se què passa en el fons del fons, què ha passat fins ara, com podem combatre les causes del fenomen. Reduir-ho tot a mesures policials, repressives i militars és una gran bajanada. I a més inútil, perquè l'única cosa que aconseguiran serà aprofundir el mal, fer que hi hagi assassins cada cop més espavilats i més "adormits", "neutralitzats" i "pacífics" fins que els arribi l'hora d'actuar. Diu Joan Barril: "Mentre es bombardeja civils i es profanen les creences [es refereix a l'Iraq i a Guantánamo], a la rereguarda sempre hi haurà un adolescent disposat a l'heroïcitat pòstuma de guanyar-se el cel." (El Periódico, 14 juliol 2005). Doncs, jo crec que ni això, crec que no els caldrà pensar en cap cel. L'expedient aquest de la fantasia del cel amb quaranta verges que t'hi esperen com a raó última dels atemptats a mi no em convenç. Entre altres raons, perquè de vegades les assassines suïcides són dones -i no pas lesbianes, i passeu-me la broma macabra. Jo penso que un dia no gaire llunyà, si continuem igual, l'assassina suïcida serà una joveneta de pell rosada, cabells fúcsia i ulls blaus, una nena farta de les injustícies i les contradiccions del seu món occidental. I ni tan sols reclamarà res: serà una manera de protestar, de cridar l'atenció. I haurem estat nosaltres, els del seu món occidental, i no pas els imams de les mesquites, els qui li haurem ensenyat que el valor d'una vida és molt relatiu. En algunes mesquites, si de cas, potser poden parlar el mateix llenguatge de l'emperador: ull per ull, dent per dent. Però en molts casos, la majoria, segur que a dins de les mesquites se sent parlar més de pau, de perdó, de comprensió, d'integració, d'amor i de bondat que no pas a la Casa Blanca i a la resta de les cancelleries del món occidental.\nEl problema, senyores i senyors saberuts i setciències, no és el terrorisme. El problema no són els "fanàtics islamistes", el problema no són les mesquites ni els immigrants. I no em digueu que en els seus països tampoc no hi ha llibertats i que, per tant, si els tractem com ells tracten els occidentals als seus territoris no es poden queixar. Deixant de banda que aquestes afirmacions són completament injustes, per genèriques, mai el mal comportament d'un fa que l'altre ja tingui excusa per portar-se de la mateixa manera. Si un comportament és objectivament injust, no pots combatre'l amb comportaments igualment injustos, perquè llavors l'única cosa que aconsegueixes és acréixer el clima d'hostilitat.\nDes de sempre, els mals comportaments s'han combatut a curt termini amb disciplina, sí, però a més llarg termini sempre ha calgut el bon exemple, els consells ben donats, l'acompanyament i el fet de compartir sense humiliacions, sense crear guetos, facilitant de debò el progrés autònom i digne de la gent. I quins consells pot donar l'Occident a l'Orient? Som realment exemplars en tot? La nostra democràcia és per llepar-se'n els dits, vista des del punt de vista d'uns "valors universals"? La nostra civilització és superior? Els blancs som superiors? Tenim més respecte i atenció que "els altres" per la vida, en general, per la gent desafavorida, per les persones grans, pels marginats, pels que no tenen casa o feina o senzillament no han tingut sort? Doncs, potser en uns casos sí, però en altres no. I l'Orient, ens pot ensenyar alguna cosa als occidentals? Jo crec que sí. Els occidentals, en general, estem disposats a acceptar cap lliçó? Jo crec que no. Ens pensem que som perfectes o que estem més a prop de la perfecció que ningú.\nTot això, el menyspreu de l'Occident a l'Orient és una part important del problema dels atemptats de l'11-S als Estats Units, de l'11-M a Madrid i del 7-J a Londres. I els que vindran, perquè no sembla que hi hagi ningú disposat a tirar l'esponja.\nI ja dic que és una part del problema, perquè tot és molt i molt complicat. Però sembla que els que manen ens volen fer saber que l'única manera de resoldre-ho és a cops de porra.\nPosem un exemple. Quan hi ha conflictes, és l'hora que ens asseguem a parlar. I per a això hi ha l'ONU. I l'ONU no funciona. Per què? No és potser per culpa dels occidentals, que no funciona? Qui controla l'ONU? Qui permet o no permet que es prenguin decisions operatives a l'ONU? Si ens hi fixem bé, és la mateixa part del problema. L'ONU actual està muntada a partir d'una guerra mundial després de la qual els països de l'Orient mitjà i altres que no n'havien estat protagonistes principals, no hi van ser tinguts en compte, formaven part a tot estirar de les postres del muntatge.\nUna part important del problema, doncs, és que l'Occident no sap dialogar amb l'Orient. I potser l'Orient tampoc no sap dialogar amb l'Occident, però podrien fer-ho si volguessin? L'Occident parla amb l'Orient de tu a tu, o com un pare a un fill? No seria humiliant, si fos això segon? Potser aquesta part important del problema de la qual parlem és que des de fa una colla d'anys, si no són segles, els hem tractat com a ciutadans del món de segona fila. Des d'Occident promovem governs i règims dissenyats des dels despatxos de Washington, Londres, París, Roma o Madrid. (Bé, Madrid de tant en tant, quan algú es pensa que pel fet de posar els peus al damunt de la mateixa taula que l'emperador ja comença a comptar a l'escena mundial i no s'adona que és un convidat de tercera que avui ja va bé perquè fa bulto però demà serà sobrer.) Una part important del problema és que quan interessa alguna cosa d'aquests països i no ens la donen de bon grat -és a dir, pagant quatre duros i emportant-nos els tresors del país que sigui- ens l'emportem per força, si cal fent una guerra. Per a l'Occident, els motius per fer una guerra són gairebé indiferents, i encara després de la guerra -la guerra de l'Iraq s'ha acabat realment, amb 30 o 40 morts cada dia al damunt de la taula? (gairebé els mateixos morts de Londres... però cada dia)-, després de la guerra, doncs, sempre hi ha motius suficients per crear situacians excepcionals, com ara la de Guantánamo. Al vencedor d'una guerra, deia Adolf Hitler quan es pensava que guanyaria la seva, no li demanen mai els motius que va tenir per començar-la. Doncs, ho ha dit Tony Blair aquests dies: "Guanyarem nosaltres, no pas ells." Aquesta és també la part important del problema. Que hi ha una guerra que controlen paternalistament els nostres governants, mirant, això sí -quin detall- que no ens esquitxi gaire a la rereguarda. I quan ens esquitxa una mica ens diuen: "No us amoïneu, que anem guanyant." És clar, la invasió "aliada" de l'Iraq ha fet de moment 25.000 morts civils, pel cap baix, i en canvi "els altres" només ens han fet 3.000 morts a Nova York i Washington, 200 a Madrid i 60 a Londres. O sigui que anem guanyant. Molt bé, Tony Blair i companyia.\nEtiquetes Adolf Hitler, al-Qaida, El Periódico, George W. Bush, guerra, islamisme, Joan Barril, José María Aznar, ONU, terrorisme, Tony Blair


Porta aigüeres – Santos Sabadell\nELS NOSTRES PORTA AIGÜERES SÓN ÚNICS\nQuan parlem del moble de cuina porta aigüeres estem parlant d’un dels mobles que més utilitzem. Per aquest motiu oferim un ventall ampli d’aquest model de moble. Tenim la possibilitat de treballar amb diferents mides, des de 45 cm fins a 120 cm d’ample, amb diferents tipus d’obertures i una gran varietat de combinacions per aprofitar al màxim l’espai, per poder-li treure el màxim partit.\nÉs un moble molt resistent perquè la base està realitzada en taulell marí, ja que és la part de la cuina on hi ha més possibilitats d’estar en contacte amb l’aigua, detergents i el desgast. En el cas que ho prefereixis, et podem fer tot el moble amb taulell marí.\nSANTOS opta per utilitzar el taulell marí en mobles com el porta aigüeres, bases de mòduls porta útils, mobles porta frigorífics o pel rebost, perquè davant possibles casos d’humitats ofereix un bon resultat pel bon funcionament.\nCom un dels valors que més destaquem quan parlem dels mobles SANTOS és l’aprofitament de l’espai, cada element és importantíssim. Per això mateix, el moble porta aigüera incorpora un mecanitzat a la part del darrera del calaix superior, perquè un cop el tanquis, el desguàs no suposi cap impediment i d’aquesta forma guanyem més espai al calaix superior.\nUna de les composicions que més afavoreix l’aprofitament de l’espai és el moble porta aigüera amb calaix interior. D’aquesta manera aconseguim aprofitar fins a l’últim racó del moble.\nEl moble porta aigüeres és un dels mobles més utilitzats i, per tant, l’aprofitament de l’espai és molt important. La separació de les escombraries pel reciclatge fa que s’estigui contínuament obrint i tancant. Alhora també és una de les zones més delicada i amb més riscos de la cuina. La zona d’aigües, on sempre estem obrint i tancant l’aixeta tenim el perill d’embós i pèrdues d’aigua.\nAquests són alguns dels motius perquè les nostres cuines sempre tenen un plus en seguretat i qualitat perquè els mobles tinguin una vida útil superior a la resta de les marques convencionals del mercat.


Pesca a Mallorca: Homenatge al difunt Rapala Magnum Flotant de 9cm.\nPublicat per Eliseu a 22:08\nPesca Spinning 10 de febrer de 2016 a les 22:56\nI es que les mostres rapala tenen el millor moviment, de llarg, de totes. La llàstima és la manca de distància, pero naden tan bé precisament per la seua morfologia.\nDe fet amb temporal quan eixim al llobarro per les meues terres valencianes, empren la rapala magum de 11cm amb babero metàl.lic, no dic més...\nEliseu 11 de febrer de 2016 a les 12:14\nTens tota la raó, neden molt bé però llancen poquíssim. El Magnum sinking, de babero metàl·lic, també l'empro i també és brutal el seu moviment. Aquest sembla que no l'han descatalogat.


16.060 visitants al Castell de Montsoriu durant el 2018 - El Gerió Digital\nL'objeciu per aquest any és superar els 100.000\nDimecres, 9 de gener de 2019 10:45h\nUn total de 16.060 persones han visitat el castell de Montsoriu durant l’any passat, amb la qual cosa es continua amb la línia de visitants aconseguida des de l’any 2016, quan es va passar dels 13.000 als 16.000. Les xifres de l’any 2018 -16.060 visitants- no han pogut superar les de l’any 2017, que van assolir el seu rècord històric de 16.283 ja que, si bé la tardor ha estat molt bona i el nombre de visitants ha estat molt elevat durant tots els caps de setmana, la pluja dels mesos de març, abril i maig no va acompanyar i ha comportat aquest lleuger descens de l’1,37 per cent respecte de l’any 2017, que havia aconseguit un 1,51% més respecte de l’any 2016.\nSi bé el castell només s’obre de dijous a diumenge, la xifra de visitants es manté ae nivell de l’any 2017 respecte a l’any anterior -va rebre un total de 16.056 visitants durant l’any 2016-, i això ha fet que es mantingui la progressió en el coneixement i la popularització del gran castell gòtic de Catalunya.\nTal com ha passat amb altres propostes culturals o lúdiques al nostre país, els mesos d’abril i maig, que tradicionalment eren els de màxima afluència al castell, no han tingut les visites que es podrien esperar inicialment. Amb tot, els bons resultats assolits durant els mesos d’octubre, novembre i desembre han permès mantenir-nos en els16.060 visitants, amb un gran percentatge de persones que han fet la visita guiada i un creixement important de les vistes d’escolars. Si bé l’any 2017 un total de 3.206 escolars varen visitar el castell, durant l’any 2018 han estat 3.935 el nombre d’alumnes que han passat per Montsoriu. Així, durant el 2017 hi ha hagut un 50% de visites sense guia i un 50% de visitants en guiatge.\nObjectiu: superar els 100.000 visitants\nPel que fa a les previsions per a aquest 2019, el Consell Comarcal de la Selva i el Patronat del Castell de Montsoriu tenen la voluntat que el castell continuï creixent. En aquests moments ja s’han començat els treballs de museïtzació de Montsoriu com a centre d’interpretació del vescomtat de Cabrera, però això no afectarà l’obertura del recinte.\nPer això es treballa en diferents àmbits per millorar els serveis i l’oferta al públic amb una revisió i millor senyalització i adequació del camí d’accés al castell. Així mateix, es treballa en noves publicacions que ajudin a conèixer el monument.\nEl president del Consell Comarcal de la Selva, Salvador Balliu, i la presidenta del Patronat del Castell de Montsoriu, Raquel Reyner, s’han mostrat molt satisfets d’aquests resultats assolits durant l’any 2018. En aquest sentit, ambdós han assenyalat que des dels ens que presideixen continuaran treballant perquè Montsoriu assoleixi l’esplendor que li pertoca i se’l reconegui com un dels monuments arquitectònics més importants del gòtic català.\nPer Setmana Santa i a l’estiu s’obrirà cada dia\nDesprés de l’èxit del nombre de visitants durant l’any 2017 tant per Setmana Santa com a l’estiu, les visites al castell de Montsoriu, que es poden realitzar de dijous a diumenge, s’ampliaran tant en el nombre de dies com en els horaris d’obertura del recinte. Així, per Setmana Santa i durant els mesos de juliol i agost és previst que s’obri de deu del matí a set de la tarda, de dilluns a diumenge.


Vídeo promocional de les Jornades.\nImatge de l'acte de presentació de les II Jornades Modernistes del Camp de Tarragona a Els Pallaresos.\nL'Ajuntament ha anunciat que s'ampliaran les activitats i la participació dels ciutadans i ciutadanes dels Pallaresos\nActualitzada 19/05/2022 a les 19:38\n«Ho tornarem a fer, i encara la farem més grossa». Amb aquesta expressiva frase, l'alcalde dels Pallaresos, Xavier Marcos, ha anunciat avui que el consistori organitzarà enguany les II Jornades Modernistes del Camp de Tarragona. Els Pallaresos 1900. Les primeres jornades van suposar «un èxit rotund, un èxit que sincerament no esperàvem que fos tan gran».\nLes Jornades tindran lloc els dies 4, 5 i 6 de novembre. L'Ajuntament ha presentat avui el cartell de les mateixes i ha anunciat que s'ampliaran les activitats i la participació dels ciutadans i ciutadanes dels Pallaresos. «L'any passat vam tenir una bona presència de gent del poble que es va implicar en les Jornades. Doncs bé, enguany la multiplicarem de forma molt notable», ha assegurat al seu torn el regidor de Cultura, Samuel Urbano, que ha destacat que es vol que les entitats de la vila tinguin un destacat protagonisme. Al seu torn, l'alcalde ha anunciat que s'ampliarà el nombre de carrers i número de fires i augmentarà la qualitat del mercat d'artesans.\nEs tracta de consolidar unes Jornades que han situat Els Pallaresos com a referent nacional del modernisme i de la figura de l'arquitecte Josep Maria Jujol, que hi va fer obres molt destacades i que figuren al annals de la història de l'arquitectura i de l'art, on hi ha la seu de l'Arxiu Jujol i on el genial arquitecte està enterrat al seu cementiri.\nLes Jornades tindran de nou el recreador Elies Torres un dels vèrtexs de l'organització, junt a l'experta en art modernista i restauradora Àngels Creus. Aquesta ha afirmat que Els Pallaresos ha entrat a formar part «per la porta gran» de la Ruta Europea del Modernisme. «Un dels objectius de les Jornades Modernistes és situar als Pallaresos a l'agenda internacional del Modernisme», ha afegit.\nEn 2021, les Jornades Modernistes es van dedicar a l'any 1918, data en què Jujol va coronar la famosa Casa Bofarull instal·lant-hi l'àngel-penell. Enguany, les Jornades Modernistes es dedicaran a l'any 1920, que és quan Jujol va iniciar una segona gran rehabilitació feta al municipi, Ca l'Andreu, situada davant de l'església. El títol de les Jornades d'enguany serà '1920, un any de canvis'. Les Jornades donaran el valor que es mereix a aquest edifici tan notable, però poc conegut, ha subratllat Elies Torres.\nComenta el contingut : Els Pallaresos viurà al novembre les II Jornades Modernistes del Camp de Tarragona


ELA una malaltia mortal… per molt de temps? - Blog CaixaCiència\nELA una malaltia mortal… per molt de temps?\nAquest dimarts, 15 de juny, se celebra l’octava sessió del cicle de debats CaixaResearch. En aquesta ocasió, estarà centrat en l’esclerosi lateral amiotròfica (ELA).\nL’esclerosi lateral amiotròfica, coneguda com a ELA, és una malaltia neurodegenerativa progressiva que afecta les cèl·lules nervioses del cervell i la medul·la espinal, i que causa debilitat i pèrdua de control muscular fins a provocar la immobilitat de la persona i la mort. Hi ha unes 450.000 persones afectades d’ELA al món, 3 de cada 10.000 habitants a Europa, amb una esperança de vida d’entre tres i cinc anys des del diagnòstic.\nL’evidència científica mostra la relació entre els factors de risc de l’estil de vida relacionats amb el metabolisme i l’ELA. L’obesitat s’associa a un risc més baix de desenvolupar l’ELA, i confereix un avantatge de supervivència als pacients amb aquesta malaltia pel seu impacte directe sobre el metabolisme.\nTot i que se’n desconeixen les causes, la neuroinflamació és un dels mecanismes patogènics que contribueixen a l’aparició i la progressió d’aquesta malaltia. Fins ara, els fàrmacs antiinflamatoris s’han mostrat ineficaços per tractar-ne els símptomes i frenar-ne l’evolució.\nMolts equips científics de tot el món busquen diferents solucions per poder arribar a tractar aquesta malaltia i potser vèncer-la en un futur pròxim. Quines perspectives terapèutiques tenim avui dia per tractar l’ELA? Quines aproximacions a possibles tractaments s’estan investigant?\nCarmen M. Fernández-Martos, investigadora principal del laboratori de Neurometabolisme, Hospital Nacional de Paraplègics (HNP) de Toledo (projecte)\nRubèn López Vales, catedràtic del Departament de Biologia Cel·lular, Fisiologia i Immunologia, i investigador de l’Institut de Neurociències de la Universitat Autònoma de Barcelona (projecte)\nAmbdós investigadors han rebut ajuts de la Fundació “la Caixa” i de la Fundació Luzón per investigar sobre l’ELA, a través de la Convocatòria CaixaResearch d’investigación en salut.\nJorge Alcalde, periodista i divulgador científic, director de la revista Esquire


Mar i Cel: Agradable sorpresa !!!\nDissortat 10 de maig de 2009 a les 17:39\ntrobar gent així, de la qual quasi no recordes és molt reconfortant. He viscut una experiència similar que igual t'apeteix llegir.\nSalutacions i gràcies pels teus passejos en el meu bosc, que és el teu...\nDissortat 10 de maig de 2009 a les 17:54\nL'anterior enllaç no estava bé.\nDissortat 10 de maig de 2009 a les 17:56\nhas d'afegir .html\nOstres per a donar-te un enllaç que igual ni mires...\nTeresa 4 de juny de 2009 a les 9:16\nSi miro. Fa dies que ho vaig fer, per no donar ales a la teva poca confiança. I per cert que em va agradar molt. Crec que ets una persona interessant i m'agraden les passejos pel teu bosc. Vaig fer-te un llarg escrit que per un mal moment de conexió en el moment de l'enviament es va perdre per no sé on, però que ja no vaig poder tornar a escriure. Desprès he tingut espatllat aquesta ment mecànica i m'ho han hagut de formatejar tot dos cops... en fi, coses de la informàtic que em superen i em posen molt nerviosa per la impotència amb la que em sento. No obstant, ara que ja sembla que puc, t'escric aquest rotllet per donar-te les gràcies per estar sempre atent i per compartir els teus pensaments.\nDissortat 4 de juny de 2009 a les 19:43\nTots els dies mire per si de cas escrius... (Espere que ho faces promte)\nAvuí he vist el teu comentari a una de les meves entrades. Gràcies per venir per allí. Quina llàstima que és perdera aquell escrit!!\nAh! i no és desconfiança, és que sempre ni ha gent "malintencionada".


Acreditació econòmica per matricular-se com a becari/ària condicional al curs 2018-2019 - Facultat de Biociències - UAB Barcelona\nL'AGAUR obre la convocatòria per sol·licitar l'acreditació de caràcter econòmic, necessària per formalitzar la matrícula com a becari o becària condicional el curs 2018-2019, el 5 de juliol. El termini per fer-ho finalitzarà el 15 d'octubre.\nL'objecte d'aquest procediment és obtenir una acreditació de caràcter econòmic a l'efecte exclusiu de formalitzar la matrícula sense el pagament previ dels preus públics dels serveis acadèmics.\nL'alumnat que vulgui sol·licitar la beca de caràcter general del Ministeri d'Educació, Cultura i Esport el curs acadèmic 2018-2019 caldrà que obtingui aquesta acreditació.\nA diferència d’anys anteriors, per al curs acadèmic 2018-2019 s’ha implementat un únic formulari per sol·licitar l’Acreditació de caràcter econòmic (MATRC) per matricular-se com a becari/ària condicional, i l’Acreditació del tram de renda familiar i la beca Equitat (EQUITAT), per tant, emplenant un únic formulari es sol·licita:\nProcediment MATRC: Acreditació de caràcter econòmic a l’efecte exclusiu de formalitzar la matrícula sense el pagament previ dels preus públics dels serveis acadèmics per al curs 2018-2019. És a dir, en cas d’obtenir una acreditació positiva l’estudiant es podrà matricular amb la condició de becari/ària condicional, si compleix la resta de condicions que estableix la seva universitat.\nProcediment EQUITAT: Acreditació d'un tram de renda familiar, per una banda, i de la beca EQUITAT per a la minoració dels preus públics dels crèdits ordinaris per al curs 2018-2019, per l'altra. Això implica que aquest procediment tindrà dos resultats;\nCal tenir en compte que aquesta acreditació no substitueix el procediment de sol·licitud de la beca de caràcter general del Ministeri d’Educació, per la qual cosa és imprescindible que, a banda de l’acreditació, l’estudiant sol·liciti la beca.\nPer a més informació: Agència de Gestió d'Ajuts Universitaris i de Recerca\nSessió informativa dels programes d'intercanvi del curs 2019/20\nTots els estudiants de la Facultat de Biociències interessats a participar programes d'intercanvi esteu convidats a assistir-hi. Si no podeu acreditar el vostre nivell d’Anglès, Alemany, Francès o Italià, podeu fer un examen al Servei de Llengües de la UAB. El periode de matriculació pels examens acaba el 23 d'octubre. Llegir més


Una cooperativa veïnal construirà 35 habitatges a les Casernes | L'Exprés de Sant Andreu\nTal com expliquen els seus impulsors a L’Exprés de Sant Andreu, Cohabitem Sant Andreu es va constituir com a associació a l’estiu del 2017, tot i que des del 2016 els rondava la idea pel cap “fruit de la voluntat d’un grup de veïns i veïnes d’organitzar-se davant els lloguers abusius i l’especulació desmesurada per part de la propietat privada”. Encara que en un principi es van posar a buscar solars per desenvolupar-hi un projecte d’habitatge cooperatiu, la idea va començar a perdre força en comprovar la impossibilitat de poder-lo tirar endavant. Finalment, però, al maig de 2019 va sortir a concurs públic la possibilitat de fer un projecte d’aquestes característiques en un dels solars de les Casernes.\nSi bé primer es van associar amb Sostre Cívic, no va ser fins que van fer pinya amb els membres de la cooperativa La Magrana que van poder entrar de ple en el procés de selecció obert per l’Ajuntament. Una coalició que va néixer amb la voluntat de replicar l’exemple de La Borda de Sants i traslladar a Barcelona el model d’habitatge cooperatiu que en les darreres dècades s’ha estès en països del nord d’Europa, com ara Dinamarca. “Que nosaltres sapiguem, serà la primera que es durà a terme amb aquest model i en aquests moments a Sant Andreu”, expliquen.\nPerò… com funcionarà la nova promoció? “En el nostre cas, la cooperativa serà la titular de l’edifici i les sòcies cooperativistes només tindran una cessió d’ús del seu habitatge, no serem propietàries“, detallen. Això els condurià a viure en comunitat, ja que “la cooperativa i les seves persones sòcies decideixen el futur del conjunt; diguem que es mancomuna tot”, sintetitzen. Un model que, segons expliquen, tothom el pot replicar, encara que adverteixen que “s’ha de treballar molt i aprendre a pensar en la col·lectivitat; totes les decisions es prenen de forma assembleària i qualsevol persona que vulgui formar part d’una cooperativa ha de poder canviar el xip“, assenyalen.\nRespecte als costos del projecte, des de Cohabitem Sant Andreu revelen que aquest tipus de projecte “surt més econòmic” respecte al mercat privat, tot i que reconeixen que “no és gaire difícil que sigui més econòmic que l’especulació a la qual ens tenen acostumades”. Un fet al que afegeixen la part social que implica: “El més important és el canvi de paradigma, no només per fer les coses pensant en la comunitat, sinó també perquè passes d’estar exposada als lloguers abusius, l’especulació dels barris, la gentrificació, etc., a poder decidir com i en quines condicions vols viure, d’una manera autogestionada, sostenible, comunitària, inclusiva i sempre amb l’ull posat en mode perspectiva de gènere”, resumeixen.\nEn aquest sentit, la comunitat que viurà en aquestes 35 unitats de convivència admet que “guanyar aquesta licitació és un primer pas i una empenta” per “generar alternatives que trenquin la concepció que l’habitatge és una mercaderia“. “Si bé és cert que aquest solar ja era públic i per tant no hem aconseguit treure un sòl del mercat especulatiu, com volíem fer en els nostres inicis, esperem que ens serveixi d’empenta i experiència per aconseguir-ho”, afegeixen.\nPel que fa als pisos, n’hi haurà de diferents mides i fins i tot alguns de quatre habitacions “per respondre a la varietat de nombre de membres de les unitats de convivència”, avancen. Ara bé, asseguren que han tractat “de treure el màxim d’espai possible privatiu per portar-ho i combinar-ho cap a l’espai comunitari, el qual és molt important i un altre dels avantatges del canvi de paradigma que suposa aquesta experiència”, declaren. La idea serà compartir espais com biblioteca, la bugaderia, o un espai per a les eines, si bé són espais que encara estan treballant en les comissions que han organitzat per desenvolupar el projecte. “El que significa compartir i viure en comunitat des de la creació és que ens hem d’entendre i això és transformador”, assumeixen.\nEls espais comunitaris seran essencials en el futur funcionament de l’edifici // ARQBAG\nEl mateix model d’habitatge cooperatiu ja va en aquesta línia, i per descomptat s’allunya totalment del model d’habitatge privat: “La propietat dels pisos pertany a la cooperativa i, per tant, les diferents unitats de convivència no són propietàries individuals dels pisos”, fet que en un futur els veta l’opció a “vendre o disposar d’ells com vulguin”. Per tant, aquelles persones que vulguin deixar el projecte podran recuperar l’aportació inicial.\nTanmateix a dia d’avui l’Ajuntament no posa a disposició de la ciutadania gaire sòl per replicar projectes similars a aquest, des de Cohabitem Sant Andreu animen a les persones que s’han quedat a la llista d’espera a consultar-los i engegar una nova cooperativa d’habitatge. Tot plegat, amb la intenció de “tirar endavant nous projectes d’habitatge cooperatiu, ja sigui a partir de sòl en cessió d’ús o comprant-ne de privat per reconvertir-ho en sòl d’ús social i així salvar-ho de l’especulació“.\nTags: casernescohabitem sant andreuhabitatge\n9 d'agost del 2020 a les 7:22 pm\nComunisme del segle XXI a Sant Andreu. Quin horror\nNotícia anterior Notícia anterior: La plantilla de la UESA es desmembra tot i les renovacions\nNotícia següent Notícia següent: El nombre d’usuaris del Bicing creix un 12% arran la COVID-19


Mosques amb mancuerna versus mosques per cable: quin exercici genera més múscul - Culturisme\nMosques amb mancuerna i mosques per cable: quin exercici genera més múscul?\nMosques amb mancuerna versus mosques per cable: quin exercici genera més múscul\nLes mosques amb manuelles són un aliment bàsic del pit. Tothom les fa! La immensa popularitat d’aquest exercici s’atribueix a la llegenda Arnold Schwarzenegger, que solia jurar per aquest exercici d’aïllar els pecs. Tot i això, només perquè un exercici sigui popular, no vol dir que sigui òptim. En aquest article, compararem mosques de mancuerna de la vella escola amb mosques de cables.\n1) Mosques amb mancuerna\nEstimulació muscular ineficaç\nQuan sostingueu les manuelles als costats, la tensió dels músculs del pit està al màxim. Quan comenceu a fer el moviment de la mosca, la tensió comença a reduir-se i a la posició superior, la tensió del múscul del pit és pràcticament nul·la. Simplement esteu equilibrant les manuelles contra la gravetat. Per tant, no s’obté la màxima estimulació muscular, cosa que provoca una hipertròfia compromesa.\nRiscos de lesions a l’espatlla\nLa posició inferior d’una mosca posa molta tensió no desitjada a l’articulació de l’espatlla. A més, no podeu empaquetar correctament les espatlles (retracció escapular). La combinació d’aquests dos és una recepta perfecta per a lesions a l’espatlla i al manegot dels rotadors.\nMajor tensió en tot el rang de moviment\nL’avantatge més gran de fer flyes amb cables és que posa tensió constant als músculs del pit. Per tant, esteu estimulant els pecs durant tot el rang de moviment. Com a resultat, obtindreu un desenvolupament toràcic superior i bombes encara més grans.\nestà bé fer broma cada dia\nS'ajusta segons la mobilitat de l'espatlla\nEls cables també us permeten ajustar el moviment de la mosca segons la mobilitat del cos. Això no és possible si feu flyes en pec-dec o amb peses.\nPosició més segura per a les espatlles\nper què les dones juguen amb els cabells?\nEn tenir l’esquena contra un banc en mosques de cable, creeu una estabilitat addicional i minimitzeu l’impuls corporal i els enganys no desitjats. També teniu alguna cosa per plantar amb seguretat els omòplats. Una retracció escapular adequada augmenta l’espai intern de l’articulació de l’espatlla i evita la incidència augmentant l’amplada de l’espai subacromial fins a tres vegades. Com podem veure, no hi ha cap bona raó per fer volants de peses per sobre dels cables, estimula òptimament les fibres del pit i és més segur per a les espatlles.\nUtilitzeu aquest petit ajust i observeu una gran diferència\nUna petita modificació de les mosques de cable pot portar el creixement muscular i bombar-lo al següent nivell. La majoria dels nois realitzaven mosques de cable mitjançant les nanses amb una empunyadura neutra, igual que ho farien amb les manuelles. Això gira externament les espatlles. El pectoral major està biomecànicament en desavantatge en aquesta posició durant una mosca regular, perquè les fibres musculars del pit no tenen una línia d’atracció directa en aquesta posició. Un remei fàcil per fer-ho és girar els canells de 90 graus, posant-los en una posició supinada. Només cal que sostingueu els ganxos del cable sense cap mànec de fixació i ho aconseguirà bé. Aquesta variació s’anomena mosca bayesiana, inventada per l’entrenador i científic Meno Heneselmans. Sens dubte, és el millor exercici per acabar amb el pit. Comenceu amb 2-3 sèries de 15-20 repeticions i els vostres pecs criden a la misericòrdia.\n18 millors maneres de durar més al llit\nRiz Ahmed, l'actor i raper britànic-pakistanès té un sentit de l'estil impecable\nels millors guerrers de tots els temps\nquè atractiu sóc?\ncom atraure físicament una dona\ncom fer una festa a casa amb èxit\ncom aconseguir una noia fora de la vostra lliga


ISIC - ISIC—Instituto de Salud Integrativa y Consciente\nEl Centre Mèdic ISIC s’enfoca en la millora de l’estat de salut promovent el desenvolupament d’un estil de vida conscient i saludable i la generació dels recursos necessaris per fomentar un ésser humà equilibrat, autònom i responsable de la seva salut.\nPer això comptem amb un equip multidisciplinari de professionals del més alt nivell, especialistes d’àmplia experiència tant en la medicina convencional com en la seva integració amb les teràpies complementàries validades científicament.\nSobre la Salut i la Medicina Integrativa\nEs tracta d’una atenció personalitzada que combina el millor de la medicina convencional amb teràpies complementàries / integratives basades en l’evidència científica. A més de la medicina convencional, les teràpies recomanades poden incloure modalitats ment-cos, com la meditació o “mindfulness”, recomanacions nutricionals i d’exercicis personalitzades, la suplementació mitjançant vitamines, aminoàcids, minerals, probiòtics, plantes medicinals i suplements nutricionals, teràpies manuals , i teràpies complementàries com la medicina tradicional xinesa / acupuntura i l’homeopatia. A més, el nostre centre se cenyeix a les directrius sobre medicina tradicional i complementària recollides en l’informe “Estratègia de l’OMS sobre medicina tradicional” de l’Organització Mundial de la Salut.\nSobre com treballem\nEn el nostre centre tractem a cada persona mitjançant un abordatge individualitzat que inclou plans de tractament segurs i dissenyats a mida, per satisfer les necessitats i objectius del pacient.\nDurant el procés diagnòstic poden ser necessàries diferents exploracions complementàries que poden incloure analítiques de sang, orina, femta i diferents proves d’imatge.\nOferim solucions innovadores als pacients mitjançant la integració dels millors abordatges mèdics convencionals i no convencionals.\nRecordem que les recomanacions que se li donaran es realitzen amb la base d’evidència científica disponible en aquell moment per al seu cas particular, i aquesta evidència pot canviar amb el temps. Les recomanacions també poden canviar a mesura que canviïn les seves patologies i / o tractaments rebuts.\nRealitzem sessions medico-científiques periòdiques d’equip, on es revisen i coordinen els tractaments.\nEl nostre abordatge és eminentment científic des de la recerca aplicada, la generació d’hipòtesis, la publicació científica i la innovació.\nEl nostre control de qualitat és la satisfacció dels nostres pacients i l’avaluació continuada de la seva evolució.\nSobre els seus drets i obligacions\nTenint en compte l’anterior, l’informem / ha de saber què:\n– Com amb qualsevol altre tipus tractament, no hi ha garanties o seguretat completa d’èxit en els tractaments que li poden ser indicats.\n– La salut / medicina integrativa no pretén substituir el tractament farmacològic i / o qualsevol altre procediment aprovat per les autoritats sanitàries per a la patologia que presenta.\n– En cap cas se li demanarà que abandoni l’atenció de cap altre especialista mèdic o tractament previ.\n– Té el dret d’escollir o rebutjar el seu pla de tractament i qualsevol o tots els suggeriments de tractament en qualsevol moment, si així ho desitja.\n– És la seva responsabilitat el comunicar sempre al seu equip mèdic d’atenció primària i diferents especialistes mèdics actuals el possible tractament recomanat i qualsevol modificació del mateix.\nSobre el nostre valors\nEns guiem per la coherència, fent el que recomanem als nostres pacients: seguim uns hàbits de vida saludables, promovem el benestar emocional tant propi com dels companys de treball i persones amb les quals convivim, utilitzem energies renovables i intentem reciclar al màxim els residus que generem. Fomentem actituds no discriminatories per motiu de raça, sexe o religió. Amés, realitzem tasques de voluntariat en col·laboració amb ABD – Associació Benestar i Desenvolupament https://abd.ong/inicio ajudant al tractament integral de pacients a l’atur i aïllament social, per afavorir el seu benestar i la seva reinserció social. D’altra banda, disposem d’un programa d’atenció gratuïta a pacients sense recursos.\nTenim una especial atenció a crear un ambient de treball agradable i relaxat que ajudi tant als que treballem a ISIC com als pacients que vénen a visitar-se que estan rebent un tractament.\nSobre Docència i investigació\nAmb la intenció de promoure i investigar sobre la salut, i la de seguir aprenent i avançant en el coneixement, els nostres metges i professionals participen en diferents col·laboracions científic-acadèmiques.\nSom centre docent col·laborador amb la Universitat Internacional de València. universidadviu.com i amb la Universidad de la Sabana, Colombia


Acceleradora Ebre up – Viver d'Empreses Tortosa\nFira nadal nucli antic 2017\nInauguració primera acceleradora a Terres de l'Ebre, Ebre up, liderada per Diputació de Tarragona i col.laborant Cambra Comerç Tortosa, URV Emprèn i Viver Empreses Tortosa\nVÈRTEX COMUNICACIÓ: Agència de Comunicació integral.\nAXYT CONSULTORIA: Empresa dedicada a la gestió de comunitats de propietaris, assessorament fiscal, comptable i laboral.\nGLOBALS DESIGN & DEVELOPMENT: Empresa dedicada a la comunicació a través del disseny gràfic, la programació informàtica i el màrqueting.\nEQUIPO MADERA: Empresa que treballa la fusta d'una manera innovadora.\nCOMERCIAL AZ AZEYTUN: Empresa dedicada a la producció d'olis d'oliva verge de les varietats arbequina i empeltre.\nNATUREBRE EXPORT: Empresa dedicada a la producció, manipulació i exportació de cítrics. Compten amb 150 pagesos associats i exporten a Alemanya, França i Països de l'Est i Escandinaus.\nTREEMATERNITY: Empresa que ha desenvolupat i patentat un producte per a l'assistència a l'embaràs i al part.\nESPAI HARUNA: Empresa que disposa d'una Ecobotiga i que promou tallers, classes i teràpies naturals i holístiques per a la salut.\nCELLER ARRUFÍ: Celler ecològic que conrea les seves pròpies vinyes. Ja exporta a diversos països d'Europa.\nMÉS QUE MÒBIL: Empresa que ofereix un servei global de reparació i assessorament en telefonia mòbil.\nEl viver d'empreses de Tortosa participa en l'impuls de l'acceleradora Ebre up, per a la creació d'empreses emergents\nL'acceleradora d'empreses oferirà un programa d'acompanyament, de vuit mesos de durada, adreçat a deu start up de les Terres de l'Ebre. El període d'inscripció de les empreses que vulguin formar part del programa ja és obert a les Terres de l'Ebre.. En la selecció d'empreses es valorarà que la idea de negoci sigui innovadora, que el seu producte o servei ja facturi, que tingui una visió internacional o que es treballi amb les xarxes de comunicació actual.\nCada start up tindrà a la seva disposició a un grup de persones especialitzades en gestió empresarial que desenvoluparan accions d’assessoraments individualitzades, de mentoring i transferència de coneixement, fins a un total de 25 hores. A més, disposaran de 120 hores de formació d'experts en àmbits com les metodologies emprenedores, fonaments econòmicofinancers, fonts de finançament, màrqueting, gestió del factor humà, internacionalització, dimensió tech de l'empresa, aspectes legals, eines de comunicació i presentació de projectes.\n'Ebre Up' compta amb el suport d'ACCIÓ de la Generalitat. Les entitats que hi participen són el Viver d'Empreses de Tortosa, la Cambra de Comerç de Tortosa i també URV Emprèn.\nLa seu de l' 'Ebre Up' estarà situada al Viver d'Empreses de Tortosa, a la carretera de la Nova Estació.\nNotícia Diputació Tarragona\nNotícia diari digital Ebredigital


Com sol·licitar AbiesWeb?\nEl centre ha de definir primer qui serà el responsable de l'administració del programa AbiesWeb. Aquesta persona, a qui li assignarem el rol 'Administrador', pot ser qualsevol docent, i podrà accedir a funcionalitats específiques com la configuració del programa, l'exportació de dades i l'assignació d'altres rols. En aquest sentit, també tindrà el rol 'Bibliotecari', amb la funcionalidad per gestionar la biblioteca escolar (consulta, altes, baixes, préstecs...).\nL'administrador podrà assignar el perfil de bibliotecari a altres docents del centre.\nL'accés al programa AbiesWeb és mitjançant les credencials (nom d'usuari i contrasenya) corporatives de la CAIB.\nCom que els usuaris que utilitza l'AbiesWeb centralitzat són els usuaris corporatius i aquests es gestionen per mitjà de l'aplicació SEU, és necessari que el centre disposi d'aquesta aplicació (SEU) perquè pugui aprofitar les avantatges que proporciona l'AbiesWeb centralitzat.\nUna vegada definida la persona que ha d'administrar l'AbiesWeb en el centre, un membre de l'equip directiu ha d'emplenar i enviar el següent formulari per sol·licitar l'accés al programa AbiesWeb. L'adreça de contacte ha de ser l'adreça electrònica oficial del centre (@educaib.eu).\nNOTA IMPORTANT: En el cas que el centre ja disposi d'un fons bibliogràfic, gestionat bé amb el programa Abies 2 o amb el programa AbiesWeb (instal·lació local), i vulgui migrar-lo a l'AbiesWeb centralitzat, s'ha d'incloure en el formulari següent el fitxer resultant de l'exportació de dades (que inclouen el catàleg, els usuaris i els prèstecs). Les instruccions per a fer l'exportació de dades es troben en el document Com exportar les dades bibliogràfiques?.\nLa Conselleria efectuarà la importació d'aquestes dades al programa AbiesWeb centralitzat.


Estrena del pasdoble Sisco Trullen al Concert de Primavera de la Lira Roquetense - Imagina Ràdio\nEstrena del pasdoble Sisco Trullen al Concert de Primavera de la Lira Roquetense\nAquest passat dissabte 15 de maig es va celebrar el tradicional Concert de Primavera a càrrec de la banda de música de la Lira Roquetense, dirigida per Denís Casanova, al pati del Col·legi Mestre Marcel·lí Domingo. Va ser un concert ple de sorpreses.\nEl concert va començar amb l’actuació del grup de teatre amateur de la Lira, que van regalar una breu interpretació i van ser els encarregats d’amenitzar, conduir i presentar el concert.\nTambé va haver-hi dues participacions molt especials: l’alumna de l’escola, Montse Amaré, va formar part de la banda durant la peça “Shalom!” i Montse Marro Sales va cantar l’himne a la Lira.\nA la mitja part, el director de la banda, Denís Casanova Figures, va dedicar a la Lira la composició pròpia del pasdoble Sisco Trullen. Una peça en memòria del seu president Francesc Trullén i Feliu, que li va dedicar més de 30 anys de la seua vida.\nFinalment, en un any sense pandèmia s’hauria acabat l’acte celebrat el ball de la pinyata a la plaça de la Lira, així que per no perdre una bonica tradició es va portar la pinyata i es va realitzar un petit sorteig en homenatge.\nArticle anteriorUna macroinversió al nord de les Terres de l’Ebre pot generar més de 5.000 llocs de treball\nArticle següentEl COPATE organitza un fòrum formatiu centrat en el turisme de proximitat i la gastronomia


Montnegre - Oberta la proposta de modificació de l'àmbit de l'espai natural protegit del Parc del Montnegre i el Corredor - Notícia - L'informatiu\nEs preveu la incorporació dels municipis d’Argentona, Calella, Sant Andreu de Llavaneres, Sant Vicenç de Montalt i Santa Susanna\nOberta la proposta de modificació de l'àmbit de l'espai natural protegit del Parc del Montnegre i el Corredor\nProposta de modificació. Autor: XPN\nDes de la seva creació l’any 1989, l’estructura territorial i social i el marc legislatiu del Parc del Montnegre i el Corredor han anat canviant. A l’actualitat, s’han endegat els treballs de modificació de l’àmbit de l’espai d’interès natural (EIN) per tal d’incloure aquelles zones dels municipis que han manifestat la voluntat d’incorporar-s’hi. Us convidem a fer-nos arribar les vostres aportacions i comentaris al procés.\nEl Parc del Montnegre i el Corredor es va crear l’any 1989 (DOGC núm 1.300, de 01.06.90). Un àmbit no exactament igual però sí molt similar va ser inclòs al Pla d’Espais d’Interès Natural (PEIN) el 1992 (DOGC núm. 1714, de 01.03.1993) i, anys més tard, a la Xarxa Natura 2000 (DOGC núm. 4735, de 06.10.2006). Avui és un espai natural plenament consolidat, en part gràcies al consens social i institucional que el Pla especial que el regula va generar.\nDurant aquests anys, l'estructura territorial, la social i el marc legislatiu han anat canviant, i diversos ajuntaments de municipis termeners amb el Parc han manifestat la voluntat d’incorporar-s’hi i compartir un àmbit que permeti la protecció dels valors naturals presents en el medi, el tractament racional del territori i l'aprofitament ordenat dels seus recursos. El treball que cal endegar consisteix, en primer lloc, a modificar l’àmbit de l’espai d’interès natural (EIN) per tal d’incloure aquelles zones dels municipis que han manifestat la voluntat d’incorporar-se a l’EIN. Aquesta modificació també implicarà l’aprovació del mateix àmbit en la Xarxa Natura 2000 per mantenir la coherència entre les diverses figures de protecció i per millorar els valors d’aquest espai dins d’aquesta xarxa. Més endavant, caldrà dotar de normativa específica els nous àmbits incorporats, de manera anàloga al que ara s’aplica en l’àmbit vigent, mitjançant una modificació o, si s’escau, un revisió del Pla Especial vigent.\nD’acord amb l’objectiu de modificar l’àmbit de l’EIN, el Consell Coordinador del Parc, format per representants dels ajuntaments, de la Generalitat de Catalunya i de la Diputació de Barcelona, va acordar impulsar els treballs de modificació de l’àmbit de l’EIN. L’esmentada modificació haurà de tenir com a base els criteris a considerar per a l’ampliació d'espais inclosos al PEIN, entre els quals hi ha la diversitat, representativitat, singularitat i fragilitat d’espècies i hàbitats del espais a incorporar.\nAixí també, caldrà valorar la funció dels nous espais com a reductors de la vulnerabilitat, tant per ser espais d’interès connector com perquè puguin suposar una millora de la funcionalitat ecològica. Per altra banda, també caldrà tenir en compte, per a la definició del nou àmbit, el criteri de millora estructural del perímetre de delimitació (facilitar la interpretació territorial del límit, reduir les irregularitats del traçat i no utilitzar gaires elements diferents per a la delimitació). Per últim, com a criteri complementari, es podrà valorar la idoneïtat d’incorporar elements singulars a nivell local.\nPer tal de dur a terme aquesta tasca, es va constituir un grup de treball format per tècnics de la Generalitat de Catalunya i de la Diputació de Barcelona. Aquest equip tècnic treballa, des de l’inici del 2017, de la mà dels ajuntaments implicats en la proposta de modificació de l’àmbit de l’EIN, identificant aquelles zones que tenen valors naturals rellevants.\nSi voleu fer alguna aportació o comentari relatius a la modificació del límit de l'EIN del Parc del Montnegre i el Corredor, empleneu aquest formulari.\nPer a més informació, podeu consultar la pàgina web del Parc o bé posar-vos en contacte amb l’Oficina del Parc (horari: feiners, de les 9 a les 13 h):\nTel. 938 679 452 - A/e: p.montnegre@diba.cat - Pàgina web.\nCategoria: Montnegre-Corredor, Biodiversitat, hàbitats, Normativa, Planificació i avaluació, Gestió del medi, Cartografia,


El 3r Kombat d'Aro, contra la violència masclista\nINTERVÉ: Mònica Ríos, regidora de dinamització comunitària de Castell-Platja d'Aro\nNo a la violència masclista. Amb aquesta consigna tan clara i contundent presidint l'esdeveniment, aquest dissabte va tenir lloc a Castell d'Aro la tercera exhibició d'arts marcials mixtes "Kombat d'Aro", que va comptar amb desenes de representants de disciplines diverses.\nDesprés de l'èxit de les dues primeres edicions, integrants de gimnasos de sis municipis de la zona però també d'arreu de Catalunya es van acostar a la Sala Polivalent castellarenca per oferir exhibicions de diferents tipus d'arts marcials, des de les més clàssiques fins a les que són més tendència. Es va reivindicar així el missatge de no violència i respecte pels companys que des dels gimnassos i clubs es vol inculcar.\nLes arts marcials passen per un bon moment i és per això que el tercer "Kombat d'Aro" va comptar amb desenes d'esportistes de totes les edats i procedències. Entre d'altres, hi havia mostres de kick boxing educatiu infantil, thai boxing o jiu-jitu brasiler.\nEs va aprofitar l'acte per fer entrega de plaques de reconeixement a la Policia Local i els Mossos d'Esquadra.