Acció Cultural de Menorca: d’abril 2011\nQui vol la llengua pels racons\nQuan en el tardofranquisme i en els primers anys del restabliment de la democràcia a Espanya algunes persones deien “menorquí sí, català no”, no feien més que expressar la seva ignorància induïda per la mala educació heretada d’aquells temps foscos. Quan, 35 anys després, en la plena Espanya plurilingüe (?) encara hi hagi persones amb el mateix pensament ignorant, cal pensar que ja no és per la mala educació rebuda, i per tant víctimes d’aquells temps de dictadura, sinó per una manifesta intenció de mentir. Els disbarats que alguns encara diuen sobre la llengua catalana són per tant malintencionats.\nEls mentiders actuals, a més a més, són insistents i recalcitrants, que han perdut la vergonya de mostrar la seva ignorància. Alguns senyors de la dreta ideològica que escriuen tant sobre la llengua catalana segueixen la màxima de Goebbels, segons la qual una mentida dita mil vegades pensen que acaba sent una veritat. I per molt que s’expliqui i s’hi posin exemples, mai no ho voldran entendre ni ho acceptaran. És batre ferro fred. No tenen remei. Són mentiders compulsius. La seva ceguesa va acompanyada de la seva obsessió, que els delata.\nPer exemple diuen que el castellà està perseguit. Si fos així, com s’expliquen que sigui el català que va reculant en percentatge d’ús social i no el castellà? També diuen que l’ensenyament en català impedeix que els alumnes aprenguin castellà. Però, en canvi, els resultats d’enquestes escolars indiquen que la competència en les dues llengües és similar. I diuen que l’escola és la culpable que les formes dialectals del menorquí es perdin per culpa d’ensenyar català. Deu ser gràcies a l’esforç que hi han posat ells per tenir un bon model social de llengua que reculli la riquesa expressiva del català de Menorca! En fi, els disbarats són tant seguits que en conjunt formen un gran engany a la gent que se’ls vol creure.\nBen cert que la informació que fan servir no la treuen de les universitats, ni de les acadèmies de les llengües, ni de qualsevol altra instància científica. Basen la seva opinió en els prejudicis i en mitjans de comunicació fortament radicalitzats cap a la dreta més intolerant i nacionalista. Sort que, avui per avui, la majoria de la gent està, en aquest tema de la llengua, una mica més informada que no ho estàvem en el tardofranquisme i ja no es beuen les mentides tan fàcilment.\nEls qui diuen ser defensors del menorquí, però no l’empren, se’ls veu el llautó, “se les ve el plumero” perquè ens entenguin. Per desmuntar-los tota la tramoia, només cal demanar-los que apliquin els seus criteris lingüístics a qualsevol altra llengua per adonar-se’n que els seus disbarats només els volen aplicats a la nostra llengua. Si estan tan preocupats pels dialectalismes, perquè no hi estan també pel desús de la llengua catalana entre els joves, en coherència? És com preocupar-se per la roba estripada en un accidentat i no pel seu estat de salut.\nAquests senyors mentiders voldrien que la genuïnitat del menorquí quedés limitat als usos informals, desprestigiats, marginats de la vida pública, en usos exclusivament col·loquials, propis dels indígenes de la Reserva. Per contra no toleren que la llengua catalana dels menorquins amb tots la seva amplitud i riquesa, amb tota la seva funcionalitat i modernitat, amb tota la seva producció econòmica, cultural, mediàtica i social, amb tots els seus registres i amb tota la seva extensió pugui ocupar els espais que el franquisme tenia reservats només al castellà.\nPublicat per Acció Cultural Menorca a 2:39 Cap comentari:


Si penso que aquest és l’últim article que escric abans del 27-S no em sortirà ni una ratlla, així que faré com si fos un dilluns qualsevol (dimarts per a vosaltres) i redactaré unes quantes reflexions sense cap èpica ni transcendència. Encara més: seran unes reflexions inútils, caducades, i que no han de desmobilitzar ningú perquè qui em llegeix ja està convençut.\nComençaré, per anar al gra, dient que, malgrat que sóc romevista confessa, als debats i guirigalls televisats d’aquests dies hauria preferit veure-hi Artur Mas. Fins i tot amb el fantasma del ‘dossier’ que li plana sobre la tofa, fins i tot amb el que sigui que li acabarà caient al damunt, crec, humilment, que el bé ja estaria fet. Ignoro com va la llei en la qüestió de debats electorals, i aquí ho demostro, però les teles privades, pel bé de l’espectacle, no dubto que s’hi haurien avingut.\nHo dic perquè, mentre Albiol brandava fotocòpies de mitges veritats davant d’un Romeva aclaparat –’Que s’hi posi Mas, que s’hi posi Mas!’–, cridaven els autonomistes, els jonquindepes mossegàvem impotents els coixins del sofà –’Tomba’l, Raül, que aquesta és de manual!’–, segurs que Mas hauria fet menjar els papers a Albiol amb grapa i tot. Fins i tot els anti-Mas coneixen els tiberis del ‘presi’ al parlament, esmorzant, dinant i berenant els adversaris de memòria, amb el micro agafat d’aquella manera, com qui va al karaoke per primer cop. I abans que el lector tregui conclusions precipitades passo ràpid a uns matisos que em faig a sobre:\nMatís número u: deia que Mas bla-bla-bla, però amb això no vull dir que Junqueras no hauria pogut fer també de Jackie Chan i repartir dialècticament a cinc bandes, amb aquella memòria prodigiosa i la cantarella didàctica de qui ha repetit la lliçó cent mil vegades. Però xeics, quan els autonomistes feien veure que volien Mas de cos present (en realitat només en volien el cap), Junts pel Sí ho podien haver aprofitat i deixat que el seu número quatre recollís aquest guant. No es tracta que cadascú, en una llista transversal, faci la feina que sap fer més bé? Perquè trobar debataires de raça no és fàcil, encara que la CUP, amb la seua gent brillant, faci pensar el contrari. Que hom corria el risc d’arrossegar la discussió a la cosa antiga i autonomista? Si ho van fer igualment! I almenys els del no no haurien pogut repenjar-se en les al·lusions a un convergent absent i la crítica a unes polítiques que a Romeva ni li van ni li vénen.\nMatís número dos: el fet que l’excel·lent eurodiputat Romeva no hagi reeixit als debats l’atribueixo directament a la distància que hi ha d’aquí a Europa, en el sentit de les maneres diferents de fer i d’intercanviar parers. Mas i Junqueras tenen el cul pelat de bregar contra ‘modos’, diguem-ne, mediterranis i, a banda d’això, l’experiència en primera persona els estalvia d’haver de memoritzar xifres i papers. Total, que Romeva ha hagut d’anar als debats perquè li tocava, quan el seu talent llueix més en escenaris sense focus, com el seu currículum fa palès. Però a partir del 28-S, per fi, el deixaran treballar de debò, i, amb permís dels seus, serà tot nostre. I fins aquí les reflexions que no aporten res, i menys encara si ets votant de la CUP, que ja en parlarem un altre dia.\nDic que aquestes reflexions no aporten res, ja ho deveu haver notat, perquè aquest article és d’una època que s’acaba. Incapaç d’estar a l’altura de les circumstàncies, deixo les grans paraules per als professionals. He emplenat la columna com d’habitud, avui xerraré per als de Junts pel Sí i a la pròxima xerraré per als cupaires, com si el 27-S encara fos lluny, com si uns i altres encara poguéssim aprendre dels errors i rectificar, com si poguéssim aturar el cronòmetre i dir, ei, passem a publicitat, que voldria canviar una cosa. Però no, ha arribat l’hora, i ja no ens podem equivocar.\nObro una finestra mental i l’aire m’esborrona. No és el fred: és la sensació que s’acosta un huracà, i que l’ull és en algun punt d’aquesta setmana. Em podria posar poeta i escriure que és moment d’agafar-nos fort les mans, germans, que un poble unit tal i pasqual, però ha arribat l’hora de la veritat i s’han acabat les collonades. En canvi, em poso seriosa i recordo allò que totes les causes justes tenen qui les defensi, però que els catalans només ens tenim a nosaltres. Em poso cinèfila i dic xiquets, que la força ens acompanyi.


CANVIS I RETORNS - Xiula\nCANCEL·LACIONS, CANVIS I RETORNS\nSi ho desitges podràs cancel·lar la teva comanda de forma gratuïta sempre que aquesta encara no hagi estat enviada. En cas que ja hagi sortit de les nostres instal·lacions, t’hauràs de regir per la nostra normativa de canvis o retorns.\nCANVIA O RETORNA LA TEVA COMANDA\nEn el cas de no estar satisfet amb l’elecció que has realitzat, pots canviar la teva comanda en un termini de 14 dies naturals des de la recepció d’aquesta. En aquest cas, totes les despeses d’enviament derivades de la devolució o canvi seran a càrrec del client.\nNo es canviarà cap producte ni es retornarà el seu import fins a haver-lo rebut i verificar que es troba en perfectes condicions.\nImportant: No es canviarà cap producte que hagi estat usat, rentat o retornat sense el seu embalatge original. Excepte si presenta un defecte de fabricació i es comunica en el termini indicat.\nEn el cas de producte defectuós o error en l’enviament de la comanda, Xiula assumirà totes les despeses derivades del canvi o devolució del producte.


Appartamento Residence con piscina Miralago Toscolano Maderno Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nAppartamento Residence con piscina MiralagoVia Leopardi 14, Toscolano Maderno, Toscolano Maderno, Itàlia, 25088 - Veure al mapaBé6,7Basada en1comentariAppartamento Residence con piscina MiralagoVeure més fotosVeure més fotosVeure totes les 24 fotos\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Appartamento Residence con piscina Miralago és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Toscolano Maderno. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. A Appartamento Residence con piscina Miralago, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Habitació familiar són només algunes de les comoditats que fan que Appartamento Residence con piscina Miralago sigui diferent dels altres hotels de la ciutat. Les instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb calefacció, aparell de televisió, cuina americana, nevera, forn microones a cada habitació. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Appartamento Residence con piscina Miralago és una selecció idònia per a la vostra estada a Toscolano Maderno.


Amb la vostra empenta el Drac podrà tornar volar ben aviat, mecenes!! Moltes gràcies!!!\nFelicitats Carles pel nou projecte. Endavant Drac Català.\nAmb moltes ganes de rebre aquesta nova publicació!!!\nGràcies Jaume, fidelíssim mecenes i fantàstic divulgador del còmic català! Aquest anys ets el primer mecenes! Endavant... amb la força del Drac!!\nAcabem d'assolir la quantitat en euros de... 155… read more\n1·Lot Drac Bàsic (20€)\n2·Lot Doble Drac (30€)\n3·Lot Drac Samarreta (35€)\n4·Lot Art Drac (40€)\n5·Lot 3,2,1...Drac! (45€)\n6·Lot Drac Col·leccionista (50€)\n7·Lot Cafè-Fan Drac (60€)\n8·Lot Còmics Roman (70€)\n9·Lot 1-0 Brigada Antidisturbis (110€)


Premià de Dalt participa en la 20a Primavera Fotogràfica | Consell Comarcal del Maresme\nInici La Comarca Premià de Dalt participa en la 20a Primavera Fotogràfica\nPremià de Dalt participa en la 20a Primavera Fotogràfica\nL’exposició acull l’obra de sis fotògrafs, i la va inaugurar el 6 d’abril el secretari general de la Presidència, Carles Duarte\nLa sala d¹Arts i Lletres de la Societat Cultural Sant Jaume acull la primera part d’aquesta exposició, fins el proper 26 d’abril. És la primera vegada que Premià de Dalt hi participa. L’exposició la van inaugurar el secretari general de la Presidència, Carles Duarte, el 1r Tinent d’alcalde de l’Ajuntament, Josep M. Parera, el comissari de l’exposició, Màrius Brossa, el coordinador de la Primavera Fotogràfica, Pep Rigol, i el persident de l’associació Arts i Lletres, Enric Vila, el passat 6 d’abril. Tot seguit, el nombrós públic assistent va gaudir d’un concert de música ètnica.\nL¹exposició és una iniciativa de l¹Associació d¹Artistes de Premià de Dalt, en el marc de celebració de la Primavera Fotogràfica, una activitat cultural plenament consolidada que arriba a la seva 20a edició. Concretament, la mostra acull l¹obra de sis fotògrafs reconeguts, tots ells amb temàtica diferent. L’exposició l’encapçala una obra tridimensional. Es tracta del mite grec de Pegaso, recreat per la fotografia de Màrius Brossa -alhora comissari de l’exposició-, l’escultura de Martín Saracini i la poesia de Carles Duarte, també president de l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana. A més de “Pegaso”, la mostra també acull les obres “Paisatge mallorquí” de Hans Lindner, “La natura acollidora” d’Oriol Nogués, “L’aigua” de Hana Bernadova, “Bancs” de Montse Calmet, i “Viatges” de Lluís Vilaró.\nEn aquesta edició de la Primavera Fotogràfica s¹han programat 184 exposicions, i hi han participat 20 municipis catalans. El lema triat ha estat ³Catalunya, terra d¹acollida². En l¹exposició de Premià de Dalt, es combinen la fotografia amb la poesia.\nAquesta és la primera fase de la Primavera Fotogràfica a Premià de Dalt, i es pot visitar fins el 26 d¹abril. La segona part arribarà l¹11 de maig, amb una nova exposició fotogràfica a càrrec d¹altres artistes.\nArticle anteriorTercera edició de la Fira Màgica de Santa Susanna\nArticle següentConferència: “situació política i turisme”


Biciexcursió pels camins de l'aigua de Puçol - ACCIO ECOLOGISTA-AGRO\nArrel de la web > Col·lectius > L’Horta Nord > Agenda > Biciexcursió pels camins de l’aigua de Puçol\nInaugurem la senyalització de La Ruta de l’Aigua\ndiumenge 27 de març de 2011, per AE-Agró\nDIUMENGE 27 DE MARÇ, A LES 10:30 HORES A PUÇOL: El col·lectiu comarcal d’Acció Ecologista-Agró Horta Nord li dona la benvinguda a la primavera amb una excursió en bici pels camins de l’aigua de l’horta i la marjal de Puçol.\nEsta activitat serà l’estrena de La Ruta de l’Aigua, dissenyada per Acció Ecologista-Agró i senyalitzada per l’Ajuntament de Puçol. Este itinerari és un passeig històric des de l’antiga marjal de Puçol fins a les edificacions litorals dels nostres dies, passant pels conreus d’horta i pels camps de tarongers. La ruta acompanya l’aigua que brolla de la partida dels Ullals i que rega els cultius fins arribar a la platja, on gràcies a uns motors i unes turbines torna per la séquia del camí la Mar altra vegada a la partida dels Ullals, on inicia de nou aquest cicle.\nA més a més de recórrer La Ruta de l’Aigua, durant la biciexcursió visitarem la Marjal dels Moros i tornarem a Puçol per la ruta Els darrers passos del Túria, que discorre junt a la séquia de Montcada. Cal portar aigua, esmorzar i roba còmoda. Vos esperem a tots i totes per a gaudir d’una jornada de natura per l’horta de Puçol!!!\nON I QUAN: Diumenge 27 de març a les 10:30 hores a la Plaça del País Valencià, Puçol (València).\nMiguel Crespo, 679 908 238.\nORGANITZA: Acció Ecologista-Agró Horta Nord.\nPedaleja amb nosaltres pels camins de l’aigua de Puçol.\nVeure en línia : Puçol inclou una ruta dissenyada per AE-Agró a la seua guia turística


POESIA COMPLETA - BUC DE LLIBRES, SCCL\nAmb la incorporació d'aquest títol a Imprescindibles reforcem l'aposta de la col·lecció per una literatura de qualitat. Primer autor mallorquí, que completa, doncs, la visió de Països Catalans del projecte i alhora primer llibre que no és de narrativa. Tot i ser un gènere apa-rentment menys popular, la poesia, ben presentada, té molts lectors a casa nostra, com demostren Margarit, Casasses o Matí i Pol.\nSerà una edició sense notes, però amb un pròleg molt amè i aclaridor del poeta i crític lite-rari Pere Antoni Pons. Completen el volum textos d'Espriu, Riba, Sbert i Gabriel Alomar.


Història y usos hispànics de la teoria\nL'any 2013 es van complir els seixanta anys de la publicació del primer llibre de Roland Barthes, Le degré zéro de l’écriture, i el 2014 ―en què es publicà la convocatòria del monogràfic d'aquest número―, trenta de la mort de Michel Foucault. 1953 i 1984 poden marcar, tant emfàticament com arbitràriament, l'inici i la fi d'una època de la història intel·lectual francesa que avui podríem anomenar, retrospectivament, «el temps de la teoria»: un temps de crisi en què el pensament, la política i la literatura van arribar a desestabilitzar-se mútuament. Trenta anys ens separen del tancament d'aquella època d'efervescència que constitueix una de les arrels vives de la nostra actual comprensió de la literatura. El present monogràfic, corresponent al número 12 de la revista 452ºF, pretén inquirir com es va comunicar fins a nosaltres aquest pensament i, per tant, què ens uneix i què ens separa d'ell.\nSi aquella època ja és història, aquesta distància possibilita una mirada analítica i reflexiva sobre les nostres pròpies lectures d'aquest arxiu per tal d'entendre una mica millor la contemporaneïtat dels nostres discursos crítics. Què ens lliga i què ens separa d'aquell temps? Quines implicacions té la institucionalització i la normalització universitària de la teoria? I, ja en un registre polèmic, com es preguntava la publicació argentina El ojo mocho fa ara vint anys: «¿Se puede salvar la teoría?».\nEls usos de la teoria en els diversos contextos hispànics demanen una posada en comú que mostri a través de casos concrets les estratègies d'apropiació i les transformacions discursives. Per a estudiar aquesta problemàtica, aquest monogràfic se centra ens els casos d'Argentina i Espanya, dos dels contextos més importants en la recepció d'aquest pensament.\nPer això, el número s'obre amb una secció de Testimonis crítics, que compta amb aportacions d'Enric Sullà, Nora Catelli i Beatriz Sarlo. En aquests textos, alguns dels protagonistes d'aquesta història prenen la paraula i acoten tres moments i tres situacions: la «invasió teòrica» a Catalunya i a Espanya a finals dels anys seixanta i principis dels setanta (Sullà): l'acomodació d'aquestes teories en el panorama crític espanyol i les seves distàncies respecte a una certa actualitat internacional a finals dels vuitanta (Catelli); i, finalment, una mirada retrospectiva sobre l'obra de Roland Barthes i una reivindicació present de la seva lectura en els nostres dies (Sarlo).\nSullà, catedràtic recentment jubilat de Teoria de la Literatura i Literatura Comparada a l'Universitat Autònoma de Barcelona, va començar a estudiar en aquesta mateixa universitat el curs 1968-69, any en què, juntament amb la promoció de versions renovades del marxisme i de la semiòtica, «l’estructuralisme era a l’ambient». A «Esperant els bàrbars» torna sobre les publicacions de l'època i les seves pròpies lectures, i posa en perspectiva algunes de les línies principals d'introducció del pensament crític francès, tot traçant un mapa de la recepció de l'estructuralisme a finals dels anys seixanta i principis dels setanta a Catalunya i Espanya. Els bàrbars a què es refereix Sullà en el seu escrit són «no tan sols els estructuralistes sinó tots els pensadors francesos (i estrangers en general) que són esperats pels ciutadans d’un país sufocat, perquè l’han volgut aïllar fent-li creure que no li cal res de fora perquè ja ho té tot, un país, doncs, la gent més inquieta del qual espera paradoxalment que els forasters li resoldran els problemes que no ha sabut o no pogut resoldre».\nEl segon text de la secció és «Retórica y jergas en la crítica contemporánea», conferència impartida per Catelli a Barcelona el 1987. Responent al títol del curs en què s'insertava, l'autora es preguntava per una doble qüestió. Per una banda, pels límits de la crítica a Espanya («afirmaríamos que los límites de la crítica son, aquí, los límites de sus críticos»); i per l'altra, de manera més ambiciosa, pels «límites teóricos del discurso crítico en la reflexión actual». La distància que separaria l'un de l'altre («un hiato, un auténtico vacío») era el punt de partida de la seva reflexió. D'aquesta manera, Catelli, plantejava «la exigencia de una lectura de la teoría de la crítica contemporánea», sense per això «descuidar el análisis y la descripción de la crítica en España, porque es nuestro punto de partida y es nuestro medio natural». La seva conferència, que podem llegir avui a la vegada com a intervenció i document històric, era un diagnòstic de l'assimilació de la teoria i tractava de situar històricament i contextualment el que llavors presentava com «este paisaje peninsular tan decepcionante». Després de repassar les principals línies de problematització de la teoria literària del segle XX, Catelli es detenia en l'obra de Paul de Man per a senyalar-ne la pregnància de la retòrica en la crítica contemporània. «El trabajo sobre la figuración, sobre la retórica», afirmava llavors, «es la puerta estrecha por la que deben pasar los discursos críticos. Los cargos usuales contra la desconstrucción (rigor monótono, circularidad obsesiva, utilización de una jerga) son también síntomas de la conciencia creciente de lo retórico en todos los discursos».\nAquesta secció de testimonis es tanca amb l'escrit de Sarlo «Barthesianos de por vida», de 2005. L'autora, una de les màximes responsables tant de la renovació crítica argentina dels setanta, a través de la revista Los libros (1969-1976), com d'una certa crítica posterior d'aquesta tradició a partir de finals dels setanta, amb la fundació de Punto de vista (1978-2008), presenta y reivindica a Barthes al mateix temps. Sarlo, que recorda la importància de la literatura en l'escriptura d'aquest autor, exemplifica a través d'ell una certa relació d'intimitat de la crítica amb la literatura. I afirma: «Los que seguimos leyendo a Barthes somos barthesianos de por vida».\nDesprés d'aquests Testimonis crítics, publiquem l'article invitat de Miguel Dalmaroni: «Resistencia a la lectura y resistencia a la teoría. Algunos episodios en la crítica literaria latinoamericana». En ell s'hi exploren alguns debats de la crítica recent a Amèrica Llatina i, especialment, a Argentina, sense deixar de situar-los en un espai teòric general. En el mar de la «resistència a la teoria» de què parlaria Paul de Man, l'article aborda les «resistències a la teoria de la lectura»; i, en relació a aquestes, Dalmaroni recorda al mateix temps una última: aquella «resistencia irreductible de la literatura (y del lenguaje) a ser leída, a ser teorizada, es decir capturada (olvidada, reprimida) alguna vez ―de una buena vez― por una “gramática” capaz de explicarnos su “lógica”». Partint d'aquí, Dalmaroni traça un arc i situa a dos autors a cada un dels seus extrems (entre els quals cabria situar un espai de possibles): Robert Darnton a un, amb el seu apropament social i cultural, i Maurice Blanchot a l'altre, amb una teoria de la lectura literària com excès o falta. L'autor senyala com la Historia de la lectura en el mundo occidental de Roger Chartier i Guglielmo Cavallo es despreocupa del «papel activo, creativo e insubordinado de los lectores, los usuarios o receptores» sobre el qual el propi Chartier havia insistit en altres textos i indica com en aquest i altres escrits hi regeix cert vocabulari destinat a conjurar «el peligro del desvío abstracto, metafísico, subjetivista o poético al que, parece, conduciría cualquier desplazamiento hacia la pregunta filosófica». Lligada a aquesta qüestió, Dalmaroni es refereix «en la crítica argentina» a «tres generaciones de historias de la lectura». L'article acaba amb unes conjectures que tracten d'emmarcar un treball crític que no escamotegi «la resistencia que la literatura ofrece a la lectura» i, per tant, «el residuo de indeterminación que toda ocurrencia de palabra siempre arroja». Aquesta resistència de la literatura i les conjectures que l'acompanyen ―que presenten la lectura com a falta i al lector com a marcador per una fenedura (el lector no es el lector social i cultural)― semblarien políticament preferibles a altres teories, segons l'autor, sempre que s'apostés per «una ética de firme y radical sesgo emancipatorio».\nAquest monogràfic es completa amb quatre articles agrupats geogràficament. Els de Vicenç Tuset Mayoral i d'Ester Pino Estivill estan dedicats a la historia de la teoria a Espanya. L'article de Tuset, «Herencia estilística y voluntad de renovación en la crítica literaria española de los setenta. Algo sobre Dámaso Alonso, Carmen Bobes Naves y Antonio García Berrio», estudia com l'estructuralisme va ser rebut a Espanya a través del sedàs de l'estilística de Dámaso Alonso i la seva lectura de Saussure. Tuset analitza, en aquest sentit, les lectures de Bobes Naves a La semiótica como teoría lingüística i de García Berrio a Significado del formalismo ruso, els dos llibres publicats el 1973, i senyala com «el compromís humanista» va suposar un límit a la recepció de l'estructuralisme que va promoure «un debate con la estilística que inquietará menos de lo aparente sus fundamentos epistemológicos más hondos». Tuset, recordant la revolució epistemològica de l'estructuralisme, senyala que «la sorda hegemonía» de l'estilística, «las comodidades de su sentido común y la imposibilidad de quebrar el territorio mismo de la polémica dentro del ámbito académico» foren aspectes dominants de la recepció de l'estructuralisme a Espanya. D'aquesta manera, la seva lectura proposa que «la estilística hispánica, antes que contener o anticipar nada, se convirtió en un techo de cristal teórico que, contra lo aparente, obturó en buena medida la recepción de los aspectos más productivos del nuevo paradigma estructuralista».\nPer la seva part, Ester Pino aborda a l'article invitat «L’écriture barthésienne contre l’oubli (vue depuis l’Espagne)» la recepció de l'obra barthesiana en el context espanyol de la fi del franquisme i de la transició democràtica. L'autora constata com «alors que Barthes se confronte au discours réaliste pour affirmer a contrario la prévalence de la forme comme morale, la critique littéraire espagnole oppose un furieux désir de réalité». A través dels ecos de la recepció de Barthes a Espanya, Pino senyala com el context polític espanyol el va presentar com un autor aliè a la problemàtica del compromís. Així, tant el seu «textualisme» como la tasca que encarrega a l'escriptor ―no tant «exprimer l’inexprimable» com «inexprimer l’exprimable»― van ser vistos ―quan no denunciats― com el producte d'una actitud apolítica i fins i tot conservadora. Per tot això, «la réaction à la théorie barthésienne, plutôt que scandaleuse, a été sceptique» y el nou compromís que proposava a Le degré zéro de l’écriture fou interpretat com una rèplica a «l’art engagé que l’on souhaitait réaliser en Espagne». A través d'aquestes anàlisis, Pino proposa, tenint en compte les diferències entre el camp literari francès i l'espanyol, comprendre les causes d'aquest «oblit» de Barthes. I senyala que, en l'actual context espanyol, una reconsideració de l'escriptura íntima de l'últim Barthes podria mostrar afinitats amb les problemàtiques de la memòria històrica, la qual cosa obriria la possibilitat d'una reapropiació del llegat barthesià del seu últim període. Si bé l'obra dels cinquanta i els seixanta de Barthes va ser criticada a Espanya per la seva aparent absència de consciencia històrica, tal com proposa Pino, «peut-être un retour à l’œuvre plus intime de Barthes pourrait nous offrir une nouvelle manière de comprendre l’histoire».\nEl monogràfic també compta amb dues aportacions relatives a la història argentina. La primera d'elles és l'article «Los discursos de la crítica literaria argentina y la teoría literaria francesa (1953-1978)», escrit per mi mateix (Max Hidalgo Nácher). En ell hi abordo de quina manera la teoria literària francesa va contribuir a renovar la crítica literària argentina i com aquesta renovació es va articular en una doble registre polític i epistemològic. L'article, que parteix del concepte de discurs foucaultià, pretén estudiar els límits discursius d'una època entesa com a bloc i, paral·lelament i en segon lloc, senyalar els usos que la crítica va fer-ne de la teoria i, per tant, com la va transformar a partir de problemàtiques específiques. Per a això, el text se centra en l'estudi d'un treball crític desenvolupat en gran mesura al marge de les institucions acadèmiques i, de manera eminentment col·lectiva, en torn a revistes com Los libros.\nRespecte a la qüestió acadèmica, val la pena senyalar que a Argentina la relació de la teoria literària amb la universitat serà summament problemàtica, per evidents motius polítics, fins el final de l’última dictadura militar. Ara bé, amb la democràcia la teoria entrarà a la universitat, promovent un canvi de valor i funció de la mateixa. Aquest és precisament el moment que estudia el següent article, «Algo más sobre un mítico Seminario (usina teórica de la universidad argentina de la posdictadura)», d'Analía Gerbaudo, que reflexiona sobre la imbricació de la teoria amb la pràctica acadèmica en la post-dictadura argentina. L'autora estudia aquí el seminari «Algunos problemas de teoría literaria» de Josefina Ludmer, portat a terme el 1985 la Universidad de Buenos Aires, i mostra de manera meridiana com l'ensenyança universitària de la literatura era pensada a l'Argentina de principis dels anys vuitanta en moltes ocasions en relació a un projecte intel·lectual de molta major envergadura, i amb el qual l'autora d'aquest article sembla compromesa. Com senyala Gerbaudo, «exhumar estos papeles de “inicios” de Ludmer permite, entre otras cosas, iluminar la relación que se juega entre sus publicaciones y sus clases, descubrir cómo se gestan algunas preguntas que vertebran sus trabajos posteriores (convertidas luego en hipótesis o tesis) y complejizar los interrogantes respecto de su constante gesto vanguardista».\nLa reunió d'aquests articles i testimonis, que pretén contribuir a un millor enteniment de la història intel·lectual de la teoria literària i, a través d’ella, del nostre propi present crític, ha sigut impulsada per una convicció: la de que historiar la teoria literària ―tant des de la seva vessant institucional com discursiva― pot ser, avui en dia, una manera de fer-ne ús i de reactivar-la. Senyalar les mediacions que ens uneixen i ens separen d'altres temps i altres espais pot contribuir a fer visibles els actuals usos de la mateixa i, en últim terme, a situar de manera problemàtica el nostre propi present crític. Confiem en què aquest monogràfic, que no hagués estat possible sense la generosa col·laboració d'un bon nombre de professors i investigadors de les dues ribes de l'Atlàntic, pugui contribuir-hi.\nEl número 12 de 452ºF es completa amb cinc articles de miscel·lània i una ressenya. Isabel González Gil reflexiona a «Valor y kitsch en La muerte de Virgilio» sobre la teoria del kitsch de Hermann Broch i sobre la possibilitat d'escriure en una civilització desintegrada, regida per la crisi de valors, com seria la de la primera meitat del segle XX. A «El arte como horizonte utópico del sentir en La Anunciación», Andrea Castro considera La Anunciación (2007) de María Negroni en el marc de la narrativa argentina de la memòria de l'última dictadura militar. L'article gira en torn a la possibilitat d'un horitzó utòpic del sentir i del saber que, trencant amb la preeminència del vincle referencial, senyala la importància de l'art i de la literatura en la construcció de la memòria i de la Història. Mazal Oaknín, per la seva part, estudia a «The Construction of the Global Female Subjectivity in Lucía Etxebarria’s Cosmofobia» com aquesta novel·la representa la vida quotidiana en el barri madrileny de Lavapiés. L'article tematitza les friccions i la conflictivitat que es donen en contextos en què personatges d'orígens molt diferents estan en un contacte estret, i estudia a través d'això la construcció de la subjectivitat femenina. A «Lulu on the Bridge de Paul Auster, una reelaboración cinematográfica del mito de Pandora a través del sueño», Óscar Curieses proposa una lectura d'aquesta obra com a reescriptura del mite de Pandora, tot recolzant-se en teories psicoanalítiques i en una problematització de les relacions entre l'imaginari i el real. I, finalment, Julia Zaparart i Soledad Pereyra estudien a «“Pour une littérature-monde en français”: notas para una relectura del manifiesto» un manifest aparegut a Le monde des livres el 2007, en el qual quaranta-quatre autors qüestionaven la distinció entre «literatura francesa» i «literatura francòfona», senyalant-ne l'origen colonial; i, a partir d'aquestes reflexions, analitzen Syngué sabour. Pierre de patience de l'afgà Atiq Rahimi. El número es tanca amb una ressenya de Javier Rivero Grandoso sobre El género negro: el fin de la frontera, editat per Àlex Martín Escribà y Javier Sánchez Zapatero.


Adossada - La barca de la florida\nApariat - Jerez de la Frontera (Guadalcacín)\nAdossada - Jerez de la Frontera (Canaleja)\nAdossada - Jerez de la Frontera (Olivar de Rivero)\nPis - Sanlucar de Barrameda (Playa)\nCasa - Sanlucar de Barrameda (Barrio Alto) , Superfície Construïda 121m2, 50m2, 3 Habitacions, 2...\nVenda 123.800 €\nPis - Sanlucar de Barrameda (Bonanza) , Superfície Construïda 94m2, 5m2, 4 Habitacions, 1 Banys,...\nCasa amb terreny - Sanlucar de Barrameda (Barrio Alto) , Superfície Construïda 161m2, 274m2, ...\nAdossada - Jerez de la Frontera (Canaleja) , Superfície Construïda 97m2, 30m2, 3 Habitacions, 2 Banys.\nParcel.la - Sanlucar de Barrameda (Martín Miguel) .\nPis - Jerez de la Frontera (sur) , Superfície Construïda 80m2, 3 Habitacions, 1 Banys.\nVenda 93.600 €\nPis - Jerez de la Frontera (este) , Superfície Construïda 107m2, 3 Habitacions, 2 Banys, Ascensor.\nPis - Jerez de la Frontera (este) , Superfície Construïda 87m2, 2 Habitacions, 2 Banys, Ascensor, piscina,...\nPis - Jerez de la Frontera (centro) , Superfície Construïda 135m2, 5 Habitacions, 2 Banys, Ascensor.\nApariat - Jerez de la Frontera (Guadalcacín) , Superfície Construïda 117m2, 147m2, 4 Habitacions, 2...\nVenda 170.990 €\nAdossada - Jerez de la Frontera (Olivar de Rivero) , Superfície Construïda 127m2, 120m2, 5...\nPis - Jerez de la Frontera (centro) , Superfície Construïda 62m2, 1 Habitació , 1 Banys.


La societat d'avui (una reflexió entre realitat, somni i desig)\nMiro distretament la televisió mentre dino per dinar menjo un plat de verdura barrejada amb una bomba a l’Iraq, faig les postres amb una pastera que arriba a les costes de Lanzarote i prenc el cafè amb l’assassinat d’una jove embarassada de 7 mesos a mans del seu company sentimental. Tot això amanit amb la notícia que cada vegada els joves del nostre país utilitzen menys el català com a llengua vehicular. Veient el meu voltant, em pregunto si seré capaç de fer la digestió en condicions!\nSurto a passejar pel bosc, si més no per intentar esbargir la ment; no en sóc capaç. Entremig dels roures s’entreveu l’amenaça de les torres de la molt alta tensió que properament volen instal·lar al nostre municipi, tot i l’oposició del poble. El cervell continua cavil·lant: com és possible que cada quatre anys els polítics ens vinguin a fer la gara-gara per guanyar uns vots i quan realment hi ha problemes, quan és l’hora d’escoltar el poble (democràcia no significa que el poble té la el poder?), tothom s’oblida de nosaltres? La resposta és una incògnita.Quan arribo de nou a casa veig la meva àvia cavant l’hort. Als seus vuitanta-quatre anys encara té esma per aixecar-se cada matí i continuar dins el món boig en el qual vivim. Tendrament em somriu i m’etziba: “Ajuda’m, que entre tots ho farem tot!”. M’arremango les mànigues i em poso al seu costat; la seva embranzida, la seva il·lusió són un incentiu per continuar cada matí i intentar canviar la societat d’avui i fer d’aquest món un lloc més habitable i plaent per a tothom.


AUTOCAR SOCIPARTITS - PENYA BLAUGRANA\nATENCIÖ: NOVA NORMATIVA Temporada 2016-2017\nAbonaments Autocar Camp Nou\nCoincidint amb el començament de la temporada, la Penya Blaugrana comunica que ja disposa dels abonaments del bus Barça per poder anar als partits al Camp Nou de forma còmode i econòmica. Hi ha diferents opcions i preus, segons les necessitats de cadascú. Per poder gaudir dels màxims avantatges és imprescindible ser soci de la Penya, tot i que també s’ofereix la possibilitat de poder fer ús d’aquest servei de forma esporàdica als no socis.\nPer mes informació consulteu el document adjunt o bé truqueu al 93 589 22 78 els dimarts o dijous de 18:00h a 20:00h.\n1.- L’autocar sortirá de la parada devant del Mercadona de la Rambla del Celler.\n2.- La sortida es produirà 90 min. abans del començament de cada partit..\n3.- Per ser abonat és imprescindible ser soci de la penya\n4.- El cobrament de cada desplaçament és fará dins l’autocar.\n5.- A petició del responsable del desplaçament és prega presentar el carnet de abonat, soci o jugador al moment del pagament.\n6.- És recomana trucar a la penya (tlf.93.589.22.78) per reservar seient en cada desplaçament.\nMOLT IMPORTANT >>>> NOVA NORMATIVA <<<<\nPer tal de millorar el funcionament de l’autobús de la penya i degut a l’esforç que hem fet per mantenir els preus i tenint en compte que contractar un autobús amb més places té un cost afegit us proposem:\n1. Us agrairíem als abonats que aviseu si assistireu o no per tal de poder disposar dels seients.\n2. Un cop publicat l’horari de sortida els usuaris NO abonats també han de notificar el més aviat possible la demanda de places.\n3. S’ha d’avisar al grup de whatsApp si algun usuari no torna amb l’autobús del camp.\nAnnex: Preus Abonaments Autocar (pdf)


Teatre Escalante acosta la ciència ficció als xiquets amb una versió musical de 'L'home invisible'\nL'obra, que es representarà en el Teatre Martin i Soler del Palau de les Arts de l'1 al 21 de desembre, realitza un divertit tribut a la literatura fantàstica.\nEls diàlegs han sigut escrits per Rodolf Sirera, que realitza un homenatge a les grans obres d'autors com Julio Verne o Arthur Conan Doyle.\nL'espectacle recorre a sorprenents efectes visuals per als quals s'ha comptat amb l'assessorament del mag i actor Nacho Diago.\nTeatre Escalante acosta la ciència ficció als xiquets amb una versió musical de 'L'home invisible' DIPUTACIÓN DE VALENCIA\nEl Teatre Escalante acosta la ciència ficció als més menuts amb una versió musical de 'L'home invisible', que es representarà en el Teatre Martin i Soler del Palau de les Arts de l'1 al 21 de desembre. La ciència ficció no és una matèria primera habitual en els escenaris i per a remeiar-ho l'Escalante va decidir fa tres anys produir una adaptació a càrrec de la Pavana Companyia Teatral del clàssic d'H. G. Wells 'L'home invisible'.\nEsta temporada, el centre d'arts escèniques reposa el muntatge de l'1 al 21 de desembre en el Teatre Martin i Soler del Palau de les Arts. La proposta, de tall humorístic, compta amb cançons i música en directe, efectes especials, il·lusions i enginys.\n"És un espectacle de ciència ficció treballada amb humor negre i intriga. L'objectiu ha sigut despertar la imaginació amb una xicoteta dosi de morbositat", explica, en un comunicat, el director de 'L'home invisible', Rafa Calatayud.\n"És un espectacle de ciència ficció treballada amb humor negre i intriga"\nPer a traslladar a l'escenari la peculiar lògica del món de la ciència ficció, l'espectacle recorre a sorprenents efectes visuals per als quals s'ha comptat amb l'assessorament del mag i actor Nacho Diago. Un altre dels elements clau del muntatge és la seua música original, una partitura creada pel compositor valencià i Premi Nacional de Música, Joan Cerveró, que aconsegueix crear el clima de misteri necessari per a este tipus d'històries.\nLa trama arranca amb el conflicte entre ètica i ciència que assalta el doctor Griffin després de descobrir la fórmula de la invisibilitat i les seues terribles conseqüències ètiques. El dilema porta l'investigador a fugir, i és en esta escapada quan l'obra realitza un divertit tribut, plagat de referències cinematogràfiques, a la literatura fantàstica.\nCom a resultat, sobre l'escenari es reuneixen grans personatges del gènere, com Sherlock Holmes i el Doctor Watson, el professor Moriarty, el Doctor Moreau i fins i tot Norman Bates i la seua mare, protagonistes de l'obra mestra del cinema de terror 'Psicosi' (Aldred Hitchcock, 1960).\nEls diàlegs han sigut escrits per Rodolf Sirera, que realitza un homenatge a les grans obres d'autors com Julio Verne o Arthur Conan Doyle. Per açò, des de la companyia recorden que esta peça trepidant, plena d'humor, aventures i intriga, pot servir com a introducció als més joves en el gènere fantàstic, que en poques ocasions puja a les taules del teatre.\nL'obra està indicada per a espectadors a partir de vuit anys d'edat i les funcions per al públic general s'han programat els dies 6, 8, 10 i 17 de desembre a les 18.00 hores. El preu de les entrades és de cinc euros.\nDos detenidos por apuñalar a un hombre que salió a defender a una amiga en una discoteca 6


Xina Hotel Tovallola, Barnús, Uniformes de treball, Articles de cuina, Proveïdors i fabricants de tela de taula i fàbrica - Shenzhen Huilyee Hotel Supplies Co, Ltd\nConjunts de llits\nHuilyee Hotel Solustion és un proveïdor d'hotel de profeesonal, facilitem a l'hotel d'alta qualitat roba de llit conjunts, tovalloles, hotel vaixelles i estris de cuina segons les exigències dels clients. També inclou l'agent de l'herba herba i vendes. Tenim la nostra pròpia fàbrica de llençols i tovalloles hotel.\nPer què triar Huilyee? 1. directament preu de fàbrica, 2. inclouen tots els elements hotel 59 cuina, una estació purchase,3.Quick vots i quote,4.Strictly control de qualitat, 5. Petita quantitat ordre acceptable,6.Professional hotel suport a proveïdor\n1. les estrelles 59 Restaurant,\n2. el país lodage,\n3. club d'oci,\n4. centre de sauna\nEl CEO va anar a Guangzhou per investigar el mercat\nBéns preparatius per a l'hotel de Botswana\nHotel tovallola mètode de neteja\nPer què has de posar una tela al final de l'hotel?\nAvís de l'oficina general del Consell d'Estat sobre els arranjaments per a algunes vaca...\nCol.leccions familiars del Festival de la tardor\nnom de l'empresa Shenzhen Huilyee Hotel Supplies Co, Ltd va ser fundada el 2000, ubicat a la ciutat d'alta qualitat de Shenzhen, Xina. La nostra empresa es dedica al subministrament d'hotels i a l'agent i vendes d'herbes artificials.\nEstabliments de toval...\nLa tovallola de luxe de l'hotel presenta la introducció: 100% cotó pentinat, tovalles blanques de tovalloles blancs suau, còmode, colorit i brillantor Excel·lent absorció d'aigua, tovallola de luxe suau i suau es fa més suau amb cada rentat. Assecat ràpidament, aspecte d'elegància, sense olors dolents. Mà de luxe blanca. tovalloles ...\nHotel de tintura de c...\nCotó que deien hotel cara a la tovallola de presentació Cotó de Pakistan, fils pentinats, millor tovallola de cara de luxe Exquisitament fet a preus moderats Alta qualitat aparent i inherent Entrega ràpidament i en temps després del servei de venda Una àmplia gamma de productes tèxtils per a la llar / hotel / spa / gimnàs, etc. A casa ...\nCàrrega d'ampolla elè...\nl'última abraçada elèctrica caixa recarregable de color únic [Model] HL-257 [Material] Tub d'aliatge d'alumini + ABS [Mida] 25.2 * 4.5CM [pes] 0.50KG [caixa] 20 / caixa [Accessoris]\n12 persones presenten...\n12 persones presenten la taula de 48 jocs de PCS / conjunt de cullera: inclou forquilles de sopar, culleres de sopar, ganivets de sopar, forquilles d'amanida i culleretes, etc. Adequat per a la llar, per a vaixella de 12 persones. banquets de negocis, festa, hoteleria i cuina de restaurants La planxa està feta d'acer inoxidable d'alta qualitat; A través d'estrictes materials de selecció per completar el que resisteix l'oxidació i la corrosió, no tòxic, durador, segur per a l'ús diari.\nCòble configura 12 Pe...\nInclou forquilles de sopar, culleres de sopar, ganivets de sopar, forquilles d'amanida i culleretes, etc. Adequat per a la llar, per a vaixella de 12 persones. banquets de negocis, festa, hoteleria i cuina de restaurants La planxa està feta d'acer inoxidable d'alta qualitat; A través d'estrictes materials de selecció per completar el que resisteix l'oxidació i la corrosió, no tòxic, durador, segur per a l'ús diari.\nCotton White Hotel Co...\nEstabliment de tovalloles de bany d'hotel: 100% Ringspun Cotó de grapes embotellat Fabricat a partir de materials naturals i sense productes químics nocius i materials sintètics afegits, que són segurs per al cos i la pell. Conjunt de tovalloles de bany amb qualitat d'hotel QUALITAT: Aquestes tovalloles es teixeixen a partir de fils de cotó de dues fulles del 100% i són 625 ...\nBlanc Jacquard Hotel ...\npresentació de tovalloles blanc jacquard hotel: 100% cotó pentinat, tovallola de luxe hotelera. Amb logotip d'hotel jacquard. La quantitat petita de comandes és acceptable. Amb lliurament ràpid. Tovallola de bany de 5 estrelles de qualitat. Fet de cotó 100% anell egipci. Ultra-Soft - Extra Super Absorbent. Sis elegants ...\nTovallola de bany d'h...\nIntroducció a la tovallola de luxe de l'hotel: les tovalloles estan fetes de cotó 100% per suavitat màxima, tovalloles d'alta qualitat, doble frontal adorable i barreres dobby, acabat blanc òptic brillant. Tovallola de luxe d'hotel de 5 estrelles especialment processada per a la ràpida assecat, i per mantenir la blancor, obteniu el màxim valor ...\nTovallola de bany d'e...\nIntroducció a la tovallola de bany d'hotel de brodat: les tovalloles de bany són de 100% cotó per suavitat màxima, llauna amb qualsevol estil i qualsevol logotip de brodat a color. Hi ha brodats personalitzats. Les nostres tovalloles estan fetes amb el millor cotó egipci del 100% i estan dissenyades per afegir un toc elegant a qualsevol ...\nBlanc Tovallola de ba...\nIntroducció a la tovallola de bany de brodats blancs de l'hotel: les tovalloles de bany de cotó anular són suaus i suaus a la pell i absorbeixen ràpidament la humitat. L'ordre petita 100pcs és acceptable, tovallola blanca de luxe de brodat blanc, tovallola de platja i tovallola de spa rentable per a una fàcil cura i neteja; ...\nTovallola de bany de ...\nPresentació de la tovallola de bany de hotel: 100% de cotó pentinat, amb procés de fregament. Podem fer qualsevol color d'acord amb la mostra real i el número pantone. El mostreig és acceptable. Deixa la tovallola de bany MOQ és de 500pcs. Els costos de mostreig poden reembossar-se després de l'ordre. Aquests hotels i tovalloles de qualitat spa són ...\nTovalloles de bany te...\nIntroducció a la tovallola de bany d'hotel de filat: 100% de cotó natrual pentinat, amb tovallola de bany de processament de filats. Podem fer qualsevol color d'acord amb les mostres reals i el nombre de pantone. El mostreig és acceptable. Deixa la tovallola de bany MOQ és de 500pcs. Els costos de mostreig es poden reembossar després de l'ordre. Aquest hotel i ...\nR # 216, Edifici C, No.1150, Shenshan Road, Kengzi Town, Districte de Pingshan, ciutat de Shenzhen, Xina\nCopyright © Shenzhen Huilyee Hotel Supplies Co, Ltd Tots els drets reservats.


Arriba l'edició de maig del Mercat de la Terra. Com cada mes, una trentena de productors ens ajudaran a omplir el cistell amb tota mena de productes de proximitat.\nCal destacar la participació de Balla Swing que ens vindran a fer una ballada acompanyats de la música en directe deThe Black Mambas.\nA més contarem amb el Bar Seco, un dels Restaurants de la xarxa Slow Food Km0 que ens oferirà una preparació que cuinaran al mateix mercat, també amb opció vegana.\nFinalment, tindrem dos Food Trucks: la deBodevici que ens oferirà gelats eco i La Cantina Solar que ens oferirà cafès i tes.\nDel 5 al 8 de Maig torna BioCultura al Palau Sant Jordi de Barcelona. la fira estatal més important de productes ecològics i consum responsable.\nAquest any des d'Slow Food Barcelona, us oferim un descompte del 50% en el preu de l'entrada dels dos primers dies. Només heu d'introduir el codi que trobareu a la imatge quan compreu les entrades, animeu-vos!\nUna vegada, més celebrem la Fira de Sant Ponç a la plaça del Molino, on durant tot el dia podreu gaudir dels productes de qualitat, ecològics i de proximitat portats pels productors del Mercat de la Terra d'Slow Food.\nA més dels productes tradicionals d'aquesta festa, és a dir, les herbes aromàtiques i remeieres (enguany, l'aloe vera serà protagonista), la cosmètica, la mel, la fruita seca, confitada i garrapinyada, el mató i altres delícies naturals. Fins i tot hi trobareu cerveses artesanals!


El Centre LGTBI estrena un programa d’acompanyament personalitzat a persones trans | Diversitat sexual i de gènere\nEl Centre LGTBI estrena un programa d’acompanyament personalitzat a persones trans\nL’objectiu és crear un espai de socialització ampli, plural i intergeneracional a l’abast de tothom.\nEl Centre LGTBI disposarà, a partir del primer trimestre de l’any, d’un nou programa d’itineraris personalitzats d’atenció a persones trans. L’objectiu d’aquesta iniciativa, que s’adreça a persones de totes les edats, és doble: d’una banda, vol crear un espai de socialització ampli, plural i intergeneracional per a persones trans a l’abast de tothom. De l’altra, vol establir uns itineraris personalitzats i flexibles d’atenció que empoderin les persones usuàries i els facilitin instruments per desenvolupar el seu projecte de vida. D’aquesta manera, el Centre LGTBI esdevé el primer equipament municipal de referència en l’acompanyament no medicalitzat de persones trans.\nAquest nou model d’abordatge anirà a càrrec d’un equip multidisciplinari de professionals (una treballadora social, una psicòloga especialitzada en l’atenció a persones trans i un equip de dinamització).\nL’itinerari de cada persona començarà al Servei d’Informació del Centre, on s’identificaran les seves necessitats i s’explicaran tots els recursos disponibles, tant del Centre LGTBI com d’altres espais comunitaris, entitats o serveis públics. L’objectiu d’aquestes derivacions serà millorar l’atenció de les persones i dirigir-les cap a l’espai més adient a les seves necessitats.\nSi la situació requereix un seguiment individualitzat es podrà fer ús del Servei d’Acollida. En aquest segon nivell, la treballadora social farà una atenció més en profunditat i articularà les derivacions a recursos públics com Serveis Socials o Barcelona Activa i, si s’escau, programarà diverses sessions d’atenció amb la psicòloga especialitzada, que oferirà un seguiment pausat i individual a través de tècniques d’escolta activa.\nAquest nou model d’abordatge es complementarà amb la creació, per primera vegada en un equipament municipal, de dos mecanismes no medicalitzats de treball personal i socialització, als quals podran tenir accés totes les persones usuàries: un espai de trobada entre iguals i tallers d’autoestima corporal. El primer servei, pioner en un espai de titularitat pública, funcionarà com a espai de seguretat per compartir experiències i crear vincles personals. Aquest grup, que es reunirà mensualment i estarà dinamitzat per professionals del Centre LGTBI, permetrà que les persones que en formin part puguin trobar referents nous i camins de trànsit diversos. Pel que fa als tallers d’autoestima corporal trans, seran activitats semestrals orientades a treballar l’autopercepció i la relació amb el cos, per fugir del paradigma del cos equivocat.


noviembre 2016 - Página 10 de 10 - Cat Diàleg - Diari Digital català\nEconomiaZPortada DerechaZResto 4 noviembre, 2016 0\nA la llum de les últimes dades presentades per l’Institut Nacional d’Estadística (INE), una vegada més s’aprecia una gran diferència salarial entre l’home i la dona (un 24%). La majoria de mitjans de comunicació ho atribueixen a una discriminació de sexe. No obstant això, si s’estudia el tipus de... Read more\nEspanyaPolíticaZPortada IzquierdaZResto 3 noviembre, 2016 0\nEl portaveu de Podemos al Senat, Ramón Espinar, va ser el protagonista d’ahir al reconèixer que havia venut un habitatge de protecció social tot just uns mesos després de signar l’escriptura, una operació amb la qual hauria guanyat 20.000 euros. A Espinar se l’ha criticat molt perquè actualment és... Read more\nReligióTelevisióZPortada DerechaZResto 3 noviembre, 2016 1\nTelevisióZPortada DerechaZResto 3 noviembre, 2016 0\nSocietatZPortada DerechaZResto 2 noviembre, 2016 0\nEn els darrers temps la Nacional 340 s’ha convertit en un dels punts negres de l’accidentalitat de trànsit de Catalunya. Tan greu és la seva situació, que fins i tot el RACC, entitat privada totalment externa a la Generalitat, ha destinat diners a realitzar campanyes de conscienciació per aconseguir... Read more


I si torna a guanyar Rita? | Francesc Viadel Bloc\nContra l’escarni de la memòria de Guillem Agulló →\nI si torna a guanyar Rita?\nPublicat el 27 Abril 2015 per francescviadel\n*Article de Francesc Viadel publicat el 23 d’abril a La Veu del País Valencià.\nTotes les enquestes electorals si es llegeixen bé vénen a dir una cosa i la contrària. Molt sovint són també tan inintel·ligibles com un oracle de l’antiguitat. La majoria de les vegades les enquestes, amb més elaboració que un arnadí, són un parany, un pur artifici d’empreses que s’hi dediquen i que cobren a preu d’or els seus vaticinis. El cas és que totes les que s’han publicat durant els darrers dies anuncien a bombo i plateret la derrota del PP, ma non troppo, en el País Valencià. És una bona notícia per a molts valencians entre els quals m’incloc, també per a les formacions emergents sorgides en l’apocalipsi del bipartidisme i gairebé ho és per als partits de l’esquerra que no toquen pilota des dels anys noranta! Una bona notícia o no, això només depèn de l’angle des d’on ens mirem la cosa. Clar, després de tants anys de corrupció i de crisi, allò que haurien d’anunciar aquestes enquestes no és una derrota més o menys amarga de la dreta sinó la pràctica desaparició del neofranquisme polític i el conseqüent esclat d’una primavera de progrés de proporcions èpiques. El cas és que caldria veure si s’ha treballat en la direcció correcta, si els partits aspirants a un canvi, a una transformació real de la societat creuen o no en aquell canvi, o si tan sols es conformen en esperar l’ona poderosa d’una suposada dinàmica històrica que els enfilarà al capdamunt de tot.\nM’ha sobtat especialment una enquesta sobre València, segurament una de les més fiables. Assenyala que el PP s’estimba espectacularment a la ciutat, quasi en la mateixa proporció en què Ciutadans triomfa. Així les coses, l’esquerra es reparteix entre quatre formacions, de manera més o menys equitativa, tot el que li sobra a la dreta. Personalment no ho acabe de veure clar. Bàsicament pense que la caiguda del PP al Cap i Casal no serà de proporcions bíbliques. Ben mirat, per què ho hauria de ser? Tant han canviat els mateixos valencians que fins despús-ahir votaven massivament els responsables polítics de la crisi que els estava ofegant? Són més llegits els valencians d’avui que els de l’any passat, menys indefensos a la burrera del populisme conservador valencianero?. Compten de cas amb més instruments i voluntat d’intervenció pública que no comptaven l’any passat?. Sospite que durant els darrers anys una enganyosa confiança en el futur ha bandejat la crítica tan necessària per a establir una diagnosi correcta de la situació capaç d’orientar les estratègies que han de provocar un canvi.\nCrec que el que passarà en realitat és que la dreta, socialment hegemònica a la ciutat, repartirà el seu vot entre l’opció de la clàssica Rita Barberà o la més moderna representada per un neoliberal agradós com Fernando Giner. I si de cas els vots converteixen l’empresari Giner en la clau de volta, no tinc massa dubtes que aquest tornarà a fer alcaldessa Barberà. És el que pensen en la intimitat tots els alcaldables de l’esquerra i el PP mateix. Al capdavall, els populars perceben Giner com un xicot dels seus i, de fet, ho és encara que s’enteste en negar-ho. Fins i tot, i això tret d’algun retoc estètic i d’alguna renúncia –com ara la de continuar deixant morir el Cabanyal per causa únicament de la ira barberiana– el programa de Giner és, també, el mateix programa de Barberà.\nSi Barberà mana quatre anys més o el poc temps que li dure la paciència d’haver de compartir el poder, es confirmarà la sospita que l’oposició política encara no ha sabut –o no ha volgut- articular un bloc social alternatiu al conservador en la ciutat, tenir allò que en diuen un relat atrapada potser com està entre l’assumpció ideològica d’una derrota que perd els seus orígens en la Transició, la mediocritat infinita, els personalismes estúpids i el partidisme més ferotge. Fet i fet, durant els darrers quatre anys els líder dels partits de l’oposició en l’ajuntament s’han mirat de reüll, a penes han estat capaços d’acordar algunes mocions de segona fila, el que demostra fins a quin punt el partidisme ha pogut més que la urgència “d’interpretar el sentir dels disconformes” com un dia va denunciar Josep Sorribes. És una evidència incontestable. No ha faltat tampoc un excés de política menuda i, fins i tot, el festeig ridícul per part d’algun líder amb les idees i amb les entitats més conservadores de la ciutat en un gest rèptil, absurd i desesperat de voler agradar als votants més reaccionaris. M’agradaria equivocar-me.\nSi Rita Barberà torna a guanyar, deia, València continuarà sent per molts anys més una de les darreres ciutats de l’antic règim amb els seus anacronismes urbanístics, culturals, socials i polítics mentre que els partits de l’esquerra implosionaran amb una violència tan gran que el soroll es podrà escoltar més enllà de Sant Petersburg. I si torna a guanyar Alberto Fabra?…


L'estrateg Puigdemont nomenarà al seu successor, aquest divendres\nEl Tribunal Constitucional, com era d'esperar, ha suspès la llei que permet la investidura a distància, aprovada, fa pocs dies, per la majoria independentista del Parlament de Catalunya.\nLa decisió del TC , el compte enrere del límit de data per a l'elecció d'un candidat "viable" i les pressions d'ERC han estat els elements per forçar una més que probable renuncia via missatge skype de Puigdemont, en el qual a part de criticar al govern, la justícia i a la democràcia espanyola, designarà a un candidat, perquè sigui investit i formi un nou govern -amb moltes incognitas- que podria ser provisional fins a la convocatòria de nous comicis allà per l'estació en la qual cauen les fulles.\nLes dates que es manegen són: que aquest divendres, Puigdemont nom al seu candidat. El dilluns 14 tindrà lloc el primer ple, i el dimecres hi haurà el segon ple i la segona votació . Aquestes són les previsions, en principi. Encara que pot haver-hi alguna sorpresa més, quelcom que no seria d'estranyar després de tot el que s'ha viscut fins ara. Això està sent una caixa de despropòsits, amb sorpreses incloses.\nA l'etern aspirant, Puigdemont, després del gerro d'aigua freda del TC no li queda més remei que posar en pràctica, encara que no li agradi, el seu pla D. És a dir, designar ja a aquesta persona que governarà Catalunya, encara que només siguin uns pocs mesos. La jugada pot ser que l'elegit sigui un independent de la seva llista, per controlar-lo en la distància i no la direcció del seu partit. Aquesta persona no estaria subjecta a la disciplina de la formació que lidera Marta Pascal, sinó que "obeiria" les seves ordres. Una jugada per venjar-se dels seus companys per no voler arriscar-se en seguir incomplint les lleis i mantenir-lo com a candidat, per sobre de tot, com ell sempre ha volgut.\nEn general, quan algú tria al seu successor, sol sortir-li granota i es torna en contra seva. Puigdemont és el mateix exemple: elegit per Mas per tal de seguir governant i arribat el moment -no va passar molt de temps - el fill es va menjar al pare polític. La política és així. Hi ha milers d'exemples al llarg de la història. El verí del poder és tan potent que ennuvola tots els sentits i els principis ètics.\nMolts polítics independentistes estan sobrepassats per la situació d'estrès en què els té Puigdemont i fins al mateix president del Parlamente de Catalunya, Torrent, al que se li coneix com el "ànima lliure". Vol passar a la història com el president que va aguantar els envits de Madrid -govern i judicatura- malgrat les pressions rebudes. Els cercles propers a Junqueras, no comparteixen la seva actitud ja que en res ajuda a la seva possible posada en llibertat. La seva tossuderia, fa aixecar polseguera.\nQuin paper jugarà Torrent la setmana dels plens que està a punt de convocar ?. Aquest és un altre capítol de les escenes esperpèntiques de la tragèdia que s'està vivint en la política i les institucions catalanes, amb uns efectes col·laterals molt difícils d'arreglar.\n• L'estrateg Puigdemont nomenarà al seu successor, aquest divendres\n• Montoro embarga 110.000 euros a l'ANC i 110.00 euros a Òmnium


Edición del sábado, 02 septiembre 2017, página 2 - Hemeroteca - Lavanguardia.es\nEdición del sábado, 02 septiembre 2017, página 2\n2C ultura|s La Vanguardia Dissabte, 2s etembre 2017 descans amb cultura MoltsespectadorsdeMadMen vanveure desconcertatscom DonDraper es conver- tia, en el darrercapítol de la sèrie, en un paio que fa ioga,vesteix de blanc iabraça desconegutsenunrecés espiritualaBig Sur. Peròqualsevol sospita de reforma d’aquell impostor cínic iocasionalment sentimentalera infundada. Draper va reci- clar totaaquellaexperiència en un dels anuncismés famososdelahistòria (i més maniqueus oemotius, segons qui el vegi), aquellenquèjovesdetotselscolorsvestits comuns hippiesdecatàleg canten “m’agradaria compraralmón una Coca- Cola”. L’hotelmonestirnew ageonvatenir l’epifaniaexisteixiesdiuEsalen.Esdefineix comunaorganitzaciósenseànimdelucre, peròuna setmanad’allotjamentimedita- ciósurtperuns4.500eurosi,uncapdeset- mana, en un sac de dormir,per uns 400. Esalenestrobaenelmateixcentregeogrà- ficisimbòlicdeBigSur,eltrosdecostaque ocupauns150quilòmetresentreLosAnge- lesiSanFranciscoiqueencaraavuiresulta difícild’abordar. No té un aeroport aprop, lacoberturadelsmòbilsésdolentaialscon- ductors se’ls adverteixque carreguin el di- pòsitabansd’entrar-hiperquènosesapon trobaran la següent gasolinera. Hi ha plat- ges,perònoperxipollejariplantarelpara- sol, tal com conceben els mediterranis d’aquí una platja.Moltes tenen un accés complicat,sinoimpossible,iquedenreser- vadesperalslleonsmarinsielsturistesque lescontemplendesdelacarretera. Ambunspaisatgesespectacularsilesca- sesenterrades en la malesa, la zona té as- D’EivissaaMontauk, els indrets que s’associen amb lesvacancessón també territori propiciper alacreació. En aquestasèrie repassem algunes destina cionsque continuen donant moltjoc l’enigma SantiagoRusiñolvaviatjarper primeravegadaaMallorca l’any1893ivaquedarseduït perl’illa.Aleshoresvaescriure unasèried’articlesaLa Vanguardiaenelsquals relatavatotallòqueveiaiel fascinava,comlavibraciódela llum,queconvertíenun elementcentraldelsseus quadres.Aixíhoreflecteix aquestgranoliCastelldelRei (1903),quelivaservirde modelperdecorarelssalons d’unprestigióshoteldePalma. 1.HotelLaAlhambra 2.HotelGranMeliáVictoria 3.GrandHotel De quina obra són? Convidem el lectoradescobrir,apartir d’unaúnicaimatgeidiverses pistes, una cosa relacionada amb el tema tractat. Donem tresopcions, de les qualsnomés una és la certa. Totaobra d’art sol tenirelseu projecte previ, un conjunt d’intencions reflectides en esbossos, apuntsoproves apetita escala queserveixenalresultat final. Endevina de quina obraestracta? Aquestdibuix ambllapis grafit titulat Mohazni ifigura jacent (c.1863) mostraun soldatreialalcostat d’un altre personatge.Ésunesbós de Marià Fortunyque mostra la sevadestresaper reproduir l’anatomia ilatensió dels cossos. El va dibuixar per a un granquadre sobrela guerra d’Àfrica que va pintar per alaDiputació de Barcelonaique ara es pot veure al MNAC. 1. La matança dels Abenserraigs 2. La batalla de Tetuan 3. La batalla de Wad-Ras El pintornapolità Luca Giordano va arribar aEspanya el 1692 ihivarestar una dècada. Va pintar nombrosos frescos per al palau del BuenRetiro, l’església d’Atocha ilacatedralde Toledo,així com quadresper alacort. Aquest Jesucrist triomfant reprèn sant Jeroni (c. 1693) és un esbós preparatorienoli per auna de les quatre voltes d’una església on es custodien les relíquies delsant. 1. San Lorenzo de El Escorial 2. Catedral de Toledo 3. Església de San Antonio de los AlemanesdeMadrid ROSSEND CASANOVA Big Sur Al’estiu SOLUCIONS AL AP ÀGINA 23


La Policia Local de Calvià celebra la seva diada amb els seus fills\nM.T. | 05 desembre 2005\nLa Policia Local de Calvià celebrava ahir amb motiu de la seva diada una jornada destinada als fills dels membres del col·lectiu. Durant tot el matí, el polígon de Son Bugadelles es convertí en un anar i venir de joves de fins a dotze anys que gaudiren amb els monitors, voluntaris i policia que participaren en la jornada.\nEl saló d'actes es convertí en una espècie de casa màgica en la qual els joves, amb un pinzell, es dedicaren a pintar i a dibuixar tot seguint les instruccions dels professors. Tot i això, el pàrquing de trànsit fou l'activitat que més adeptes va aconseguir. Allà, els pares explicaven als seus fills com funciona la via pública. Algun es va atrevir, fins i tot, a pujar a una moto de la policia, exhibint un gran somriure.\nEl bon temps acompanyà els assistents, que només s'hagueren d'abrigar del fred, però no de l'aigua. Castells inflables, cotxes oficials i karts completaren una oferta molt diversificada de la qual gaudiren més de tres-cents infants que acudiren al polígon de Son Bugadelles. També hi fou present el regidor Bartomeu Bonafè.


El WIFI té un cost? - Glòria Vilalta i Grau\nEl WIFI té un cost?\nLa societat evoluciona en tots els sentits, i per tant també tecnològicament. I és bo. Però tot té un cost, i a vegades no en som conscients. Busquem la rapidesa, la comoditat, i acabem envoltats de màquines. Ens fan la vida més còmode, però això no vol dir més saludable.\nInternet (o el WIFI) i la telefonia mòbil, per posar un exemple, han permès un accés a la informació i a les persones que tots aprofitem i gaudim. Sota quin preu?\nNo entraré en la gestió del temps (ens n’havien de treure i ens n’han afegit) ni en les addiccions que aquesta tecnologia ens ha portat, però sí en les seves conseqüències sobre la salut.\nPoca gent accepta que una antena de telefonia mòbil estigui al seu terrat. Ningú vol tenir una línia d’alta tensió a prop. Per segons quines proves mèdiques, ens posen una protecció al cos i el metge surt. Quan parlem per mòbil a l’orella, aquesta acaba escalfant-se. Un microones pot escalfar en segons el menjar, i deixa de funcionar si s’obre la porta (!?!).\nA vegades no ens fem preguntes perquè preferim no saber. Crec que tan el microones com el mòbil o el WIFI en són exemples clars.\nPel què fa a l’efecte sobre la salut, hi ha molts estudis. En el Bioinitiative Report (http://www.bioinitiative.org/), un informe que recull més de 1.500 estudis fets per científics independents, es parla de la radiació electromagnètica provinent de línies d’alta tensió, cablejat elèctric, aplicacions i aparells de butxaca, i de tecnologies sense fils (mòbils i telefonia sense fils, antenes, Wi-FI, portàtils, routers sense fils, i altres aparells). Els efectes sobre la salut inclouen efectes sobre el ADN i els gens, la memòria, l’aprenentatge, el comportament, l’atenció, la qualitat del son,…i és un factor més a considerar en malalties com el càncer o com l’Alzheimer. En aquest estudi es demana més protecció davant d’aquestes radiacions. Fins i tot el Parlament Europeu va emetre una resolució en la que manifestava interès per aquest informe i demanava adaptar els límits d’exposició a aquests camps, considerant obsolets els límits actuals.\nSovint em ve al cap la comparativa amb el tabac. Al començament era cosa d’uns pocs, després el més estrany era no fumar, i finalment, després de molts anys, estudis i sentències judicials, tothom accepta no només que no és sa, sinó que pot alterar greument la salut.\nQuants anys hauran de passar fins que això passi amb l’electrocontaminació? Quin percentatge de la població haurà de patir electrosensibilitat fins que s’accepti que és perjudicial? Tenir WIFI en una escola, en el carrer, a qualsevol botiga i en qualsevol lloc, es considera un avanç, però en d’altres països europeus, ja han començat a actuar i a treure’ls com a mínim de les escoles (a França sense anar més lluny). En altres països es limita i aquí no parem de posar-ne.


Boletaires i convictes (Empar Moliner)\n2 min. 02/08/2012 00:00\nAbans-d'ahir, la portada de l'ARA ens oferia una notícia de les que il·lusionen. Diu el govern que "per prevenir incendis es podria cobrar als boletaires i enviar els presos a netejar boscos". Són dues mesures originals, pràctiques i ecològiques. La primera és molt nostra. Haver de pagar per tot és una tradició catalana que hauria de ser patrimoni immaterial de la Unesco, perquè no es perdés (però ja veig que no es perdrà). I la segona, posar els convictes a pencar, és una tradició de la terra de Sheldon Adelson que podríem adoptar, com vam adoptar el tomàquet.\nAixò sí, la taxa boletaire (aquest és el nom que hauria de dur) hauria de ser proporcional a la collita. És com ser subscriptor de l'ARA. Tens dos continguts de franc, però si en vols més t'has d'apuntar a l'Ara Premium. Amb els bolets, hauríem de fer el mateix. Pots admirar el paisatge, beure aigua de la font i collir dos rovellons de franc, però si vols llenegues, desembutxaca. Suposo, per tant, que aviat deixarem de veure senyors que venen bolets a la carretera, perquè tindran por que els mossos els demanin el rebut de la taxa. Però no hem de patir. Ens oferiran la mercaderia d'estranquis, com ara, que ens trobem camells a la porta de la farmàcia que ens ofereixen compreses i aspirines a meitat de preu.\nI posar els presos a netejar boscos? Doncs és molt bona idea. Així no se'ls faran les tardes tan llargues ara que s'han quedat sense berenar. ¿Hi ha res millor per a algú que és a l'ombra que poder fer vida a l'aire lliure? De tota manera jo no hi posaria tota la població reclusa. Els piròmans, per exemple, els deixaria veient la tele. I tot i així no serà fàcil, perquè n'hi ha que el primer que faran serà demanar per fumar i intentar fugar-se.\nPerquè no s'escapin hi ha dues solucions. O posar-los grillons o posar-los uns funcionaris a vigilar-los. "Senyor, puc beure aigua, senyor?" Els mossos d'esquadra estan descartats, perquè estaran vigilant els boletaires que no vulguin pagar. I, de tota manera, per evitar motins, el que jo no faria sota cap concepte és posar-los música motivadora. Vull dir que acabarem malament si mentre rostollen van sentint una cançó tan alegre, festiva i pertorbadora com la de "Cap foc al bosc al bosc al bosc al bosc…".


Trobareu el tràmit a l’enllaç www.paeria.cat/tramits de la pàgina web de La Paeria. Hi poden optar totes aquelles activitats del sector turístic determinades en la Llei 13/2002 de 21 de juny, de turisme de Catalunya, com ara els establiments d’allotjament turístic, hotels, apartaments turístics, establiments de turisme rural; les empreses turístiques de mediació, organitzadors professionals de congressos, i explotadors d’habitatges d’ús turístic; els establiments i activitats d’interès turístic; les guies de turisme habilitats i els allotjaments juvenils.\nA banda de la informació telemàtica, per consultes es pot trucar a Turisme de Lleida 973700402. Per accedir directament al tràmit, a partir de les 00.00 h del dia 16 de setembre i fins a les 23.59 h del dia 30 de setembre, podeu clicar a l’enllaç tramits.paeria.cat/Ciutadania/DetallTramit.aspx


De dilluns a dimecres, tallada la GIV-5224 entre Can Vigatà i la Depuradora | Web oficial de l'Ajuntament de La Vall d'en Bas\nDe dilluns a dimecres, tallada la GIV-5224 entre Can Vigatà i la Depuradora\nAquest dijous han començat unes obres a la carretera GIV-5224, després de de la Parcel·lària, en el tram que és competència de la Diputació de Girona i que va fins a la Corda. Es farà una rehabilitació de l’asfalt amb un tractament superficial. El servei responsable de la Xarxa Viària Local de la Diputació de Girona ens ha informat que hi haurà afectacions importants al trànsit a partir de la setmana que ve.\nEn concret, els dies 3, 4 i 5 de juny (de dilluns a dimecres) es tallarà del tot la circulació entre el punt quilòmetric 1,340 (a l’alçada de Can Vigatà) fins al 3,160 (a la depuradora) entre les 8 del matí i la 1 del migdia. El tall implica un desviament que, segons la Diputació, estarà degudament senyalitzat. Disculpeu les molèsties.


Sortim al Diari de Girona! - Salvauth Park\n21 d’oct. 2012, 2:48 publicada per Salvauth Park [ actualitzat el 13 de gen. 2013, 3:22 per Guillem Martínez ]\nEnginy familiar al certamen Robolot\nEquips independents de famílies competeixen amb els centres d'ensenyament a Olot\nEl certamen Robolot, dedicat a la creació de màquines automàtiques, acull més de 100 participants provinents de centres d'ensenyament de tot Catalunya i d'altres punts de l'Estat i també grups independents formats per amics i entrenats pels pares. Una mostra de grup independent és el Salultx Sal vauth Park de Girona. En diferents ocasions ha aconseguit el primer lloc en competicions de robòtica. La darrera vegada va ser a la First Lego League de Girona\nXAVIER VALERI OLOT. Francesc Folch Rubau i Glòria Aldehuelo són els entrenadors del grup independent Salultx Salvauth Park de Girona. Ahir, eren a Olot per acompanyar els integrants d'un dels equips del seu grup. Es tractava de 5 nens i nenes de 5è de primària que participaven als tallers de robòtica del Robolot. Hi havia tallers de Scratch, Lego, Arduino i Ardublocs. Una dotzena de monitors van assessorar l'intercanvi d'experiències dels joves participants. La funció dels tallers era incentivar l'esperit de recerca entre els més joves. Estaven oberts a edats que van dels 10 als 16 anys.\nFolch i Aldehuelo van deixar de seguir els tallers per explicar els motius que els van impulsar a introduir-se en el món de la robòtica com a entrenadors. Van puntualitzar que la seva dedicació professional està lluny de la tecnologia perquè són farmacèutics. Fa uns dos anys, el seu fill tenia 13 anys i estudiava primària al col·legi Bambini de Montjuïc. Va ser en aquest centre que el noi va prendre interès per la robòtica i els pares van decidir potenciar l'afició del seu fill. A partir d'aquí, van crear un equip per tal de participar en competicions. Tot i haver començat la secundària en diferents instituts de Girona, l'equip es manté i es pot incrementar fins a 10 integrants.\nPer complir l'objectiu de millorar en el rendiment de l'equip organitzen cursos que són conduïts per professors de la Universitat de Girona. Aldehuelo va enumerar ensenyaments de scratch i de robots submarins. Va destacar la importància dels patrocinadors en el finançament dels ensenyaments. Pel que fa al paper dels entrenadors va explicar que "l'entrenador orienta, però no soluciona els problemes".\nEls resultats d'un treball de 2 anys va tenir el primer reconeixement a la passada "First lego league de Girona". Aquesta competició, va tenir lloc a l'Escola Politècnica Superior, al Campus Montilivi, i va girar a l'entorn de la millora de la qualitat dels aliments i a la prevenció de la contaminació alimentària. Adehuelo va explicar que havien aconseguit un dels 8 premis pels quals van competir 130 alumnes de 16 formacions provinents de diversos instituts de secundària i d'iniciatives particulars. Els ingenis de Salvauth Park van aconseguir el guardó referent al comportament del robot.\nVan explicar que els 8 components de l'equip dels grans avui participaran en el concurs de rastrejador de robots i en el minisumo. Es tracta de desafiaments de robots que consisteixen en la superació de diverses missions contrarellotge. "Els robots es mouen d'un lloc a l'altre dins una complicació cada vegada més gran", va definir Aldehuelo.\nLa previsió és que el concurs del Robolot aculli més de 100 participants de Catalunya i d'altres punts de l'Estat, que competiran per aconseguir una part dels 10.ooo euros repartits en diferents premis. Els premis van dels 50 als 300 euros en metàl·lic i també n'hi ha en forma de material didàctic.\nL'INS Garrotxa va començar ?l'any 2002 la robòtica educativa i, amb ella va néixer el Robolot, amb el doble objectiu d'incentivar l'esperit de recerca tecnològica entre els més joves i el de despertar la vocació tecnològica entre els alumnes d'Eso i preuniversitaris (Batxillerats i Cicles Formatius).\nDes de l'any passat la Fundació Príncep de Girona organitza conjuntament amb l'INS Garrotxa el certamen. Una col·laboració a la qual, aquest any, s'hi ha sumat també l'Ajuntament d'Olot, que ha entrat a formar part de l'organització del Robolot.\nLink a la notícia al Diari de Girona


Projecte desllegir. Capítol 2. - Nollegiu\nInici » Projecte desllegir. Capítol 2.\nCapítol 2. La mirada lúcida. El periodisme més enllà de l’opinió i la informació, d’Albert Lladó.\nSegon llibre. Número setze de la col·lecció “Nous Quaderns Anagrama”, una col·lecció que en reprèn una de mítica (“Cuadernos Anagrama”) que jo no vaig viure per poc però que feia les delícies dels aprenents d’intel·lectual, de filòsof o d’escriptor (sí, així, en masculí, perquè aleshores la dominació masculina encara era un espai reservat) de la generació que em precedí. La de la Marina Garcés, vull dir, perquè va ser ella qui em va parlar amb molta alegria de l’aparició, més ben dit de la reaparició de la col·lecció i de la il·lusió que li feia ser-ne partícip. Poc temps després em va parlar del mateix Albert Lladó, que l’havia entrevistada arran de Nova il·lustració radical, cinquena entrega dels “Nous Quaderns Anagrama” i que l’atzar ha llevat des de no fa massa temps d’aquesta pila que ara confino. La mirada lúcida n’és, doncs, la setzena entrega. Tapa de cartró brut. Color talp. I ara que l’agafo i el veig aquí, sota El maestro Juan Martínez, encara es fa més evident la cita de La càmera lúcida de Barthes al principi del llibre, pàgines 8 i 9: “La foto és literalment una emanació del referent”, a la qual l’autor hi afegeix “podem dir el mateix de l’entrevista el reportatge o la crònica?”.\nEm sembla que Chaves Nogales hi acaba de respondre, sí.\nPerò és que Lladó segueix, pàgina 9: “La mirada lúcida combat l’autòmat en què tots estem a punt de convertir-nos”. I la sensació que tinc de ser gairebé un autòmat, tancat a casa per un virus que ni tan sols veig (per sort, sense dubte, ja que veure’l pot ser terrible), però sobre el que per tant és difícil posar-hi una mirada, i encara menys lúcida, aquesta sensació de ser un autòmat sense mirada, com es combat? (Si és que cal combatre-la.) I a la vegada què diu aquesta situació col·lectiva, si és que el confinament individual realment construeix algun tipus d’experiència col·lectiva tal com sento dir, crec que massa sovint i amb massa entusiasme per poder-ho creure, que aquest vespre quan el president Macron declari el confinament durant quaranta-cinc dies encara es farà més real, què diu aquesta realitat íntima i que vol ser col·lectiva sobre la meva vida? Pàgina 16: “tot són enllaços, arxius i documents. L’acceleració ha creat la il·lusió que la vida és una cosa inassolible”, una cosa inassolible, tancat a casa, patint a cada minut per si el virus hi ha penetrat, és això la vida dels dies que venen? No parlo en termes de valor, sinó d’existència o, més ben dit, d’experiència. A partir d’aquí, és curiós, devia ser que el llibre anava prenent un nou estatus als meus ulls, ja no tinc pàgines marcades sinó frases subratllades.\nPrimera frase, p. 20: “el dramaturg Juan Mayorga, basant-se en Walter Benjamin, fa servir el terme el·lipse per definir el que considera la caracterització de la mirada filosòfica (…) l’el·lipse és el lloc geomètric constituït per la suma de les distàncies a dos punts fixos que anomenem focus”. Al text hi diu el·lipse, però jo avui volia llegir-hi el·lipsi, com si aquest confinament pogués narrar-se ja de manera el·líptica, com al cinema (o a la literatura). Narrar-se. Però no és el cas, el text no parla de narració, del que parla La mirada lúcida és de la distància, la distància entre dos punts fixes. Segona frase: “el filòsof, l’artista o el matemàtic (i nosaltres hi incloem el periodista)”, diu a la pàgina 21, “és aquell que tendeix a veure cada objecte com el focus d’una el·lipse oculta” i segueix així “el que és important és que després cap dels objectes sigui pensat sense atendre l’altre, i que el vincle entre tots dos faci desaparèixer un lloc que cap d’ells no crearia tot sol”. Un lloc que cap d’ells no crearia tot sol, un lloc atent a les relacions, aquelles relacions de les quals en l’estat actual l’absència es fa, si cap, encara més evident. Quines relacions puc establir a partir d’ara més enllà de amb el meu propi cos?\nI li passen tantes coses, al cos, al llarg d’un dia sense poder sortir!\nAnava a escriure sense fer res, però no és cert perquè a més d’escriure aquí també treballo preparant les classes i corregint els pocs deures que m’arriben (sempre d’alumnes que ja saben aprendre, és clar, però això és una altra qüestió). Faig coses. Però el cos sempre és aquí, en aquest mateix espai confinat. Certa depressió al matí, l’excitació un cop passat el primer moment, l’angoixa a mitja tarda, ara exactament, quan no només sento el pes dels dies que queden per passar, sinó també tots els símptomes que em comencen a atacar, el moment al vespre de descans o de voluntat de gaudir, quan cau la nit, de l’estona que tenim admesa, culturalment, com la nostra i la de casa, l’estona en què ser a casa és allò normal i desitjat, l’estona en què aquest cos és aquí, no per excepció, sinó igual que hi seria en altres circumstàncies. Tantes coses passen i totes relacionades les unes amb les altres, en el·lipse, doncs, que tal com diu el text “quan observem una cosa, alhora en veiem una altra. En veure un objecte o un fet, som assaltats pel record d’un altre amb el qual el primer obre el·lipse” i em pregunto què m’assalta quan veig des de la finestra els dos nois a la Place Voltaire, xerrant amb una cervesa a la mà com si no hi hagués confinament. L’ocurrència seria quedar-me amb el judici moral, fins i tot trucar a la policia, però, tercera frase (p. 23): “La lucidesa no és el resultat d’una ocurrència, sinó un diàleg, tens i viu, amb un passat que sol·licita estar present per acabar d’unir les peces del trencaclosques de l’actualitat”.\nI quin pot ser, doncs, aquest passat que sol·licita estar present ara, aquí?\nQuarta frase: “afirmar que el periodisme és un exercici creatiu no ens hauria de confondre”, diu a la pàgina 27, perquè “el que explica és necessàriament cert”, això últim nogensmenys essent a la vegada, trobo jo, el que és propi de tot exercici creatiu. On pot ser la veritat si no? A diferència de marcar les pàgines d’un llibre, que és una invitació a reprendre-les més tard i qüestionar-les i qüestionar-se també com a lector, subratllar-lo és en canvi deixar-hi una empremta que no crea misteri ni qüestiona sinó que dona indicacions sobre com llegir-lo. Aleshores quan, com ara, unes línies no semblen prou importants per haver estat subratllades, la indagació no porta sobre el primer lector aquell altre jo que les havia llegit abans, sinó sobre el text mateix que, ara reprès, no mereix ser subratllat. Dit d’una altra manera, no hi ha misteri i aleshores apareix el judici i, per tant, la recerca d’un valor. El contrari de la deslectura. Potser per això puc apuntar, després d’haver-ne saltat una abans, la cita de la pàgina 35, cinquena frase: “Ni idees eternes ni accions preestablertes, la mirada lúcida reclama esdeveniments. Tornar a ser un nen. Per convertir, d’aquesta manera, la informació en experiència”. El nen que aprèn. Que aprèn de tot allò que veu. Així es transforma la informació en experiència, el subratllat en lectura, la pàgina marcada en misteri, el confinament en un moment per a la deslectura.\nSisena frase, p. 43: “Un dels compromisos més grans del periodisme és la resistència davant de la colonització del llenguatge”. Resistència. La paraula que ahir no va utilitzar el president de la república durant els vint minuts en què, per justificar aquest confinament, va utilitzar, almenys deu vegades, la paraula guerra. La setena frase diu, em sembla (no digueu mai em sembla, sou coneixedors, esteu segurs del que afirmeu, ens deien els professors amb qui preparava les oposicions), l’element a la vegada fundador i desestabilitzador del nostre món contemporani. Pàgina 47: “la humilitat del periodista, doncs, es troba a acceptar el que la ciència ha assumit des de fa gairebé un segle: el principi d’incertesa”. Ho dic perquè resistir és assumir la incertesa del desenllaç, mentre que fer una guerra és creure en la veritat de la pròpia acció. La guerra la fem perquè tenim raó, la resistència perquè no ens la robin. La bondat de voler parar una epidèmia és, en aquest sentit, inapel·lable com a principi ètic i moral, ara bé, què en fem, de les incerteses que perduren? Incerteses del tipus de si podem actuar d’una altra manera, si el sacrifici val la pena, si les conseqüències seran assumibles o si som realment en guerra? (Quan per altra banda, a diferents llocs del planeta sí que som en guerra.) Preguntar-se això entenc que és una manera de mirar-se el món com se’l miraria el periodista lúcid. Vuitena frase (p. 48): “A Maneres de mirar John Berger diu que l’acció de veure precedeix la paraula. L’infant mira i reconeix abans de saber parlar”.\nPerò l’infant, al mateix temps, no sap què vol dir ser un altre, no sap què és l’alteritat. L’infant en aquest sentit s’assembla molt a nosaltres avui, sortint a la finestra a les vuit del vespre per aplaudir, com ja fan a Barcelona, a Madrid i arreu des de fa quatre dies (tot és viral avui en dia, les accions tant com les epidèmies i les notícies) reconeixent-nos tots entre tots, esborrant precisament les alteritats i fent de la situació comuna allò que ens reconeix. Molt lluny, per tant, d’aquesta alteritat entesa com, novena frase (p. 49) “la voluntat d’acostar-se al que és desconegut” i molt lluny per tant igualment, mateixa pàgina, línia següent, de “La curiositat que escapa del consum ràpid i artificial”. Aquest assaig, tocava dir-ho, descriu l’ofici de periodista a partir de quatre característiques essencials: la lucidesa, la desobediència, la ironia i l’obstinació.\nI acabem d’arribar a la ironia.\nAixò permet denunciar d’entrada la moda de les entrevistes agressives, desena frase (p. 55): “l’entrevistador que, simulant una posició dura, intransigent, fa preguntes a l’entrevistat sense deixar-li temps per respondre (…) En realitat només està fent que l’entrevistat no entri en l’espai de confiança necessari per deixar-se portar”. Per què l’he subratllada i per què l’he escrita? Doncs perquè hi estic d’acord, i punt. Hi ha altres frases que també se succeeixen sense més, onzena frase, pàgina 57: “Potser el diàleg és el més gran dels esdeveniments, el més perillós. Se sap com s’hi arriba, però mai com se’n torna”.\nLa trobo bonica, aquesta frase. Però això és un judici de valor, cert.\nSegueixo doncs amb els altres subratllats i el capítol sobre l’obstinació que comença amb allò que tenim prohibit ara mateix: deambular. A la dotzena frase (p. 70): “Rebecca Solnit (…) ens recorda que la cinta de caminar va ser inventada per William Cubitt per fer-la servir al correccional de Brixton, prop de Londres, l’any 1818”. Ara que tots ens trobem obligats a fer ús de la cinta, ja sigui real o imaginada (fent passadissos) entenc encara millor el subratllat de la tretzena frase (p. 71): “Caminar és, ara i sempre, una forma de desobeir els temps imposats, una manera de trencar els relats oficials i aparentment inqüestionables (…) deambular és pensar, amb els peus a terra, el present que hem de narrar”. I la pregunta que em sorgeix és com seguir caminant sense trencar el confinament? Catorzena frase (p. 76): “L’enemic no és la tecnologia. L’enemic és el nostre arreglat gust per la submissió”. Em ve de gust canviar tecnologia per coronavirus. I com que no poso en dubte el confinament afegiria, després de submissió, submissió a les paraules. La frase desllegida queda, doncs, així: “L’enemic no és el coronavirus. L’enemic és el nostre arreglat gust per la submissió a les paraules”. El virus no pot ser mai un enemic. No pot ser-ho senzillament perquè és un virus i canviar-li la realitat, donar-li qualitats humanes, és pura retòrica. És sotmetre’s a les paraules.\nLa retòrica que s’oposa de fit a fit a la mirada lúcida.


Futbol al país dels soviets ~ Ona Llibres\nInici ~ Botiga ~ Futbol al país dels soviets\nQuina incidència va tenir la Revolució Russa en el futbol? Els clubs eren entitats polititzades abans del triomf dels bolxevics? Com és que un joc burgès va acabar esdevenint el passatemps predilecte de la classe obrera soviètica?Un relat amb desfetes i triomfs, amb decepcions i sorpreses, amb mentides i sinceritat. Un relat coral al voltant d?una pilota en què apareixen empresaris britànics, generals, dirigents i polítics, tots ells actors d?aquesta història del futbol rus. Els grans relats russos, sempre han estat relats corals que s?estenen en el temps, amb moltes veus sovint oposades. Personatges que no sempre es troben, com ha passat en un futbol que a vegades, és millor per les seves trames, que pel seu nivell de joc.\n145 x 225 x 12\nMés de l'autor/a Carles Viñas


YOUCOOP - Colaboratori Platoniq / Jocs i metodologies / Auto-organització\nPublicat el 09/01/2009 - Jocs i metodologies\nCo-aprenentatge, Auto-organització, Economia distribuïda, Comunitats / Xarxes\na) Objecte en el qual s'inspira La Xarxa i el protocol d'intercanvi d'arxius P2P BitTorrent (*).\nb) Objectius Tractar el tema de la reproducció com un benefici per a la creació i producció col·lectiva. Representar una possible metodologia de treball o aprenentatge horitzontal. Tractar l'acción cooperativa com una forma de solucionar problemes de coordinació en les... Llegir més\nPublicat el 08/01/2009 - Jocs i metodologies\nAuto-organització, Comunitats / Xarxes, TICs, Fent analògic allò digital\nInternet va proposar-se, a principis dels anys 90, com un espai lliure a través del qual qualsevol persona podia accedir a una àmplia diversitat de coneixements humans. Més endavant, la Xarxa també fou identificada com un món nou en el qual tothom tenia l'oportunitat d'interactuar virtualment amb qualsevol altre individu i compartir el seu... Llegir més\nIsmael Peña-LópezDoctor en Societat de la Informació i el Coneixement i professor de la Universitat Oberta de Catalunya (UOC). Editor d'ICTlogy.MÉS MEDIA:


— dimecres, 18 abr. 2018\nAl fons, el sol es pon entre el mar i les palmeres de la costa de Barcelona. És difícil imaginar-se un entorn millor per entrenar-se. En una rotllana, l’entrenador, envoltat de voluntaris de ”la Caixa”, els explica l’activitat: “Avui ens ho passarem bé”. A les samarretes dels que corren a la pista d’atletisme, neden a la piscina o pedalegen sobre la bicicleta, s’hi repeteix el mateix lema: “Corro per fugir de la mandra”.\nS’hi respira esport. I moltes rialles. Dels voluntaris i d’un grupet de joves a qui la vida no els ho ha posat fàcil. I també moltes històries. Històries de superació. Superació d’adversitats de tota mena a través de l’acció i l’esport. Superacció és el nom d’un projecte únic, finalista dels Premis ”la Caixa” a la Innovació Social que reconeixen iniciatives que milloren la societat d’una manera innovadora.\nAbans de dirigir sessions d’entrenament com la d’avui, Zouhair Zammouri era educador social i aficionat al triatló. I un dia va descobrir que combinant les seves dues passions no tan sols aconseguia dosis dobles de satisfacció per a ell, sinó que podia anar contagiant cada vegada a més persones a través de l’esport l’alegria de viure el moment, la calidesa dels somriures i l’abraçada entre amics, el poder de superar-se i acomplir objectius, fer somnis realitat.\nHo explica en Zouhair als voluntaris durant la xerrada prèvia a l’entrenament, i ells l’escolten amb la mirada il·luminada d’il·lusió: “El fet de triar el triatló com a entrenament no és casual. Com a la vida, a l’esport no pots ser bo en tot. Qui és bo corrent, però nedar no li surt tan bé, passarà per l’esforç o el patiment de la piscina i després gaudirà del plaer de fer el que li surt bé”.\nEn Zouhair ens explica que una vegada que van participar en un triatló, els xavals li van preguntar un munt de vegades si competirien amb la resta de nois. “Sí”, els va respondre. “Però sortim tots alhora?”, van insistir. “Sí, és clar. Compatirem normalment, amb tots els altres”, va concloure. Però encara hi havia una pregunta per fer: “Si la prova ens surt malament, podrem continuar anant a Superacció?”. En Zouhair va notar una punxada que li va recordar com n’és, d’important, mantenir els valors en aquest món tan competitiu.\nUns valors que a la jove Chaymae, de 20 anys, li han servit per trobar una feina de cambrera amb l’ajuda de Superacció. Li encanten les braves i l’hamburguesa vegetal del bar on treballa els caps de setmana que, a més, és al costat del poliesportiu de la Mar Bella i davant del mar, el mateix que va creuar en vaixell per sortir del centre d’immigrants de Ceuta. Va fugir-ne sola, quan encara era una adolescent, per problemes amb la família, i ara el que més li agrada és córrer.\nEls jocs d’equip dibuixen els valors de cooperació i superació sobre la pista d’atletisme. Cal ser creatiu i tenir esperit d’equip perquè, per exemple, cinc persones pugin damunt d’una gran pilota de goma sense que ni un sol peu toqui a terra, o per fer una cursa de relleus parant cada vegada que s’atura una música que el vent d’una boja tarda primaveral —sol, núvols, pluja i fred en intervals caòtics— no els deixa sentir bé.\nAvui ha tocat atletisme, però en Lokman li agrada més la bicicleta. Està content perquè la seva última operació d’esquena ha anat bé. Ara ja pensa en la següent, que ha de corregir l’escoliosi. Buscar hospitals millors on tractin els múltiples problemes de salut va ser el seu estímul principal per abandonar el Marroc als 15 anys. Quan es va quedar sense diners, la seva situació es va complicar però, per sort, un dia, mentre buscava per internet espais per fer esport, va trobar Superacció. “El teu estat d’ànim sempre millora quan estàs fent esport”, ens explica. Ara, està estudiant ESO i vol ser infermer o metge. “El meu primer objectiu d’estar més bé de salut es va complint. Després, sempre a millor lluitant molt, que són les paraules que defineixen millor Superacció”.\nAquestes històries les desconeixen els voluntaris en el primer entrenament amb els xavals, ja que només han tingut temps de córrer, jugar, riure i abraçar-se (i millorar gairebé sense adonar-se’n). Però l’energia i el bon rotllo que es respira a l’ambient tenen més força que mil històries explicades. Natalia Serna, educadora i companya d’en Zouhair, s’adreça als voluntaris amb la seguretat de qui ja ho ha viscut altres vegades: “Heu estat víctimes de l’efecte Superacció”.\nFotografia: Chus Antón


Baixen lleugerament les trucades per emergències al Pallars Sobirà | Pallars Digital\nEl Sobirà experimenta una davallada del 4,6%, mentre que al Jussà augmenten un 26,5%\nper Redacció, 4 de febrer de 2019 a les 11:47 |\nUn helicòpter del SEM en un servei al Baix Pallars | Bombers de la Generalitat\nLes trucades al telèfon d'emergències 112 durant el 2018 van augmentar de forma generalitzada excepte en vuit comarques, entre elles el Pallars Sobirà, on van baixar lleugerament, concretament un 4,6%.\nEl Centre d’Atenció i Gestió de Trucades d’Urgència 112 Catalunya, CAT112, va atendre l’any passat 2.879.633 trucades, mentre que al 2017 en va rebre 2.680.520, així ho demostren les dades que ha fet públiques recentment.\nDes del Pallars Sobirà l’any passat es van fer 1.093 trucades al telèfon d’emergències 112, un 4,6% menys que l’any 2017, quan es van rebre 1.146 trucades. La majoria d’aquestes trucades van ser per motius de trànsit, seguides de les fetes per demanar assistència sanitària, aquelles motivades per temes de seguretat i les que donen avís d'incendi. Un 20,7% de les trucades es van fer des de Sort, en concret 226, seguides de les 122 trucades des de Rialp i 82 avisos que es van rebre des d’Esterri d’Àneu.\nEn canvi, a la seva comarca veïna, al Pallars Jussà, les trucades al 112 van augmentar un 26,5% respecte l'any anterior. Concretament, l’any passat es van fer 1.610 trucades al telèfon d’emergències. Els motius per realitzar-les són els mateixos que en el Sobirà. Un 38% de les trucades del 2018 es van fer des de Tremp, 612 concretament, mentre que des de la Pobla de Segur es van fer 426 avisos, i 148 des d’Isona i Conca Dellà.\nEn termes generals, del total de trucades rebudes l’any 2018, 1.720.085 van operatives, que vol dir que van ser generades per una emergència i van activar algun tipus de recurs operatiu. Aquesta xifra significa un lleuger augment, del 7% respecte l’any anterior. Del total de trucades operatives, els mesos que es van atendre més trucades durant el 2018 van ser els d’estiu. En quant a dies concrets i episodis, destaca la revetlla de Sant Joan, el 4 d’agost (dins un episodi de calor que va durar 5 dies) i la nit de Cap d’any.\nSocietat, Generalitat de Catalunya, Bombers, foc, trànsit, emergències, 112, salut, Urgències


Les persones beneficiàries són aquelles que acreditin trobar-se en situació de vulnerabilitat social sobrevinguda ocasionada per una reducció dràstica i involuntària dels seus ingressos com a conseqüència dels efectes del coronavirus.\nRequisits de la personal sol·licitant:\na. Viure i estar empadronat a Mollet del Vallès amb anterioritat a la publicació\nd’aquestes Bases i convocatòria.\nd. No disposar d’un saldo mig de més de 1.500 euros en tots els comptes bancaris de titularitat dels membres de la unitat familiar durant els mesos de març, abril i maig.\nEl termini de presentació de sol·licituds es determinarà amb la publicació de la convocatòria que es farà publica al taulell d´anuncis electrònic de l´Ajuntament de Mollet i fins com a màxim el dia 5 de juny de 2020. El termini d’admissió de sol·licituds dels ajuts es podrà tancar en una data anterior en funció de les disponibilitats pressupostàries.\nReferència legal BOP Data 25-5-2020