Bou (PP) promet enderrocar Can Vies si és escollit alcalde - Diari de Girona\nBou (PP) promet enderrocar Can Vies si és escollit alcalde\nEl candidat barceloní dona suport a agilitzar les desocupacions per acabar amb els ocupes a la ciutat\neuropa press 06.04.2019 | 23:36\nBou (PP) promet enderrocar Can Vies si és escollit alcalde Diari de Girona\nEl candidat a l'alcaldia de Barcelona del Partit Popular (PP), Josep Bou, ha promès que enderrocarà l'edifici ocupat de Can Vies si és alcalde, va informar ahir el partit després de la seva visita a la mostra de comerç de primavera del barri de Sants. Per a Bou, l'edifici públic de Can Vies porta més de 20 anys ocupat «primer per la feblesa de Trias com a alcalde i després per la voluntat i el suport als ocupes per part de Colau», als qui acusa de cedir al xantatge de violents.\nAssenyala que «l'estat de la finca suposa un perill per a tots els veïns» que, segons Bou, estan farts de la inacció del consistori.\nBou es mostra partidari d'una llei per agilitzar les desocupacions com la que va proposar el PP al Congrés dels Diputats, amb terminis d'actuació d'entre 12 i 24 hores i penes de presó d'un a tres anys, per «acabar amb les ocupacions a Barcelona».\nDurant la seva visita pel barri, el candidat a l'alcaldia de la capital catalana pel Partit Popular va ser increpat per diversos ocupants de Can Vies, que li cridaven frases com «Fora feixistes del nostre barri» i «Bou, a Sants no et volem».


(àudios) Una futura llei permetrà a les associacions mediambientals i ciutadans incidir en projectes com el Pic de Carroi - Poble Andorrà\n(àudios) Una futura llei permetrà a les associacions mediambientals i ciutadans incidir en projectes com el Pic de Carroi\nAmb la nova normativa, “en ser un projecte que té una afectació sobre el medi ambient, estaria sotmès a una avaluació d'impacte ambiental i a un procés d'informació i de consulta pública\nRepresentants del ministeri de Medi Ambient, Agricultura i Sostenibilitat, amb la ministra Sílvia Calvó al capdavant, han presentat aquest dijous en comissió parlamentària el projecte de llei d’Avaluació Ambiental de Projectes i de Plans i Programes, segons el qual, ha dit la dirigent, es regula per primer cop en rang de llei les avaluacions d’impactes ambientals tant de projectes com de plans i programes. Durant la comissió s’ha posat l’exemple hipotètic d’una intervenció al Pic de Carroi, que amb la nova normativa, “en ser un projecte que té una afectació sobre el medi ambient, estaria sotmès a una avaluació d’impacte ambiental i a un procés d’informació i de consulta pública”.\nL’avaluació d’impacte ambiental permet, segons ha exposat Calvó, que “la reflexió i les consideracions ambientals es facin des del principi, en el moment de la concepció del projecte, i que per tant, s’integrin les mesures correctores des que es redacta”. L’articulat també preveu l’aturada d’un projecte en el cas que s’iniciessin les obres sense tenir en compte les consideracions prèvies que s’han redactat. “Fem una redacció de projecte, dissenyem les mesures correctores per minimitzar l’impacte ambiental, hi ha un procediment d’informació a la població, perquè és molt important en l’àmbit ambiental que la ciutadania pugui opinar i després es comença l’obra. Si aquesta ocasiona danys al medi i no compleix les mesures prevista, des del Ministeri es podrà aturar i sancionar”, ha explicat. En el cas d’un dany ambiental important, el promotor de l’obra repararà aquest dany.\nLa futura llei també preveu que, per projectes de gran magnitud, les associacions vinculades a la preservació de la natura i el medi ambient, participin i facin aportacions durant el procés d’exposició pública i de consulta. “Institucions i promotors que fan obres grans han de ser proactius i explicar els seus projectes a la ciutadania i les associacions”, ha dit Calvó.\nUn dels projectes que, per l’impacte ambiental que pot causar, està estudiant el departament és el de l’heliport nacional. Malgrat que la llei encara està en tràmit parlamentari, la ministra ha dir que hi ha “una voluntat política d’integrar les consideracions mediambientals. Es farà tot el treball perquè és un projecte que afecta el medi i els tècnics el treballaran com fan amb qualsevol altre projecte, amb el màxim rigor tècnic i científic”, ha conclòs la dirigent.\nRecordem que el Consell General tramita el projecte legislatiu després que n’aprovés el projecte el Consell de Ministres el 22 de febrer passat. La futura llei pretén “reforçar la vigilància i control durant l’execució de les obres per part de la direcció facultativa de l’obra mitjançant la figura del responsable de la vigilància ambiental i per part del cap d’obra que ha de conèixer el contingut dels documents ambientals”.\nEl futur text legal també preveu la possibilitat d’adoptar mesures cautelars per evitar la continuïtat d’infraccions o l’agreujament dels danys causats, inclou l’aturada cautelar de les obres d’un projecte quan aquest no segueixi els preceptes de la Llei i preveu la reparació de danys i l’obligació de restauració del medi a l’estat original.


L'accés al portal de FARELL INSTRUMENTS SL i a la informació relativa a qualsevol dels productes i dels serveis que conté comporta l'acceptació de les condicions previstes en aquest Avís Legal. Per això li recomanem que en llegeixi atentament el contingut si vol accedir i fer ús de la informació i dels serveis que s'ofereixen des del portal de FARELL INSTRUMENTS SL\nLa informació que contenen aquestes pàgines és la vigent en la data de l'última actualització.\nAquestes condicions són les vigents des de la data de l'última actualització. FARELL INSTRUMENTS SL es reserva el dret de modificar-les en qualsevol moment, i en aquest cas entraran en vigor des que es publiquin i seran aplicables a tots els usuaris del portal des d'aleshores.\nEls continguts del portal, especialment les referències informatives i publicitàries, llevat que s'indiqui el contrari expressament, no constitueixen una oferta vinculant. FARELL INSTRUMENTS SL es reserva el dret d'introduir modificacions o ometre parcialment o totalment els continguts actuals del portal de FARELL INSTRUMENTS SL quan ho consideri oportú, així com impedir o restringir-ne l'accés d'una manera temporal o permanent.\nFARELL INSTRUMENTS SL compleix íntegrament amb la legislació vigent en matèria de protecció de dades de caràcter personal, i amb els compromisos de confidencialitat propis de la seva activitat.\nFARELL INSTRUMENTS SL ha adoptat les mesures tècniques necessàries per mantenir el nivell de seguretat requerit, segons la naturalesa de les dades personals tractades i les circumstàncies del tractament, amb l'objectiu d'evitar-ne, tant com es pugui i sempre segons l'estat de la tècnica, l'alteració, la pèrdua, el tractament o l'accés no autoritzat.\nQuan es demani de complimentar un formulari en el qual es recullin dades de caràcter personal, s'informarà el client o l'usuari del destinatari de la informació, de la finalitat per a la qual es recullen les dades, de la identitat i de l'adreça del responsable del fitxer i de la facultat de l'usuari d'exercitar els dret d'accés, rectificació, cancel·lació i oposició al tractament de les seves dades. Les dades personals recollides només es tractaran i se cediran amb la finalitat expressada, i sempre amb el consentiment de l'usuari o client.\nPerquè la informació que contenen els nostres fitxers sempre estigui actualitzada i no contingui errors, demanem als nostres clients i usuaris que ens comuniquin, tan aviat com els sigui possible, les modificacions i les rectificacions de les seves dades de caràcter personal.\nAlgunes de les pàgines del portal de FARELL INSTRUMENTS SL disposen de cookies, que són petits fitxers de dades que es generen a l'ordinador de l'usuari o client i que permeten als nostres sistemes recordar l'idioma i el portal triats, així com altres característiques o preferències de navegació de l'usuari en la primera sessió. Aquestes 'cookies' no són invasores, ni nocives, ni contenen dades de caràcter personal, ja que l'única funció que tenen és personalitzar-li la navegació en la forma expressada abans. Si vol, pot desactivar o eliminar aquestes cookies.\nEl portal de FARELL INSTRUMENTS SL, les pàgines que comprèn i la informació o els elements que s'hi contenen, inclouen textos, documents, fotografies, dibuixos, representacions gràfiques, bases de dades, programes informàtics, així com logotips, marques, noms comercials o altres signes distintius, protegits per drets de propietat intel·lectual o industrial, dels quals FARELL INSTRUMENTS SL és titulars o llicenciatària legítima.\nFARELL INSTRUMENTS SL no atorga cap garantia sobre la licitud i la legalitat de la informació o els elements que contenen les pàgines del portal de FARELL INSTRUMENTS SL quan la seva titularitat no correspongui a FARELL INSTRUMENTS SL.\nAixò no obstant, a compte i risc de l'usuari, aquest podrà descarregar aquests elements o fer-ne còpies exclusivament per al seu ús personal, sempre que no infringeixi cap dels drets de propietat intel·lectual o industrial de FARELL INSTRUMENTS SL . En especial, no els podrà alterar, modificar o suprimir ni totalment ni parcialment. En cap cas això no significarà una autorització o llicència sobre els drets de propietat de FARELL INSTRUMENTS SL.\nQueda prohibit, llevat en els casos que expressament ho autoritzi FARELL INSTRUMENTS SL, establir enllaços, hipervincles o links, des de portals o llocs web de tercers a pàgines web de FARELL INSTRUMENTS SL diferents de la pàgina principal del seu portal, accessible a l'adreça URL www.farell-i.com, o la que la substitueixi en el futur, així com presentar les pàgines web de FARELL INSTRUMENTS SL o la informació que contenen sota frames o marcs, signes distintius, marques o denominacions socials o comercials d'una altra persona, empresa o entitat.\nFARELL INSTRUMENTS SL no garanteix l'accés continuat, ni la correcta visualització, descàrrega o utilitat dels elements i de la informació que contenen les pàgines del portal de FARELL INSTRUMENTS SL, que es poden veure impedits, dificultats o interromputs per factors o circumstàncies fora del seu control.\nFARELL INSTRUMENTS SL no és responsable de la informació i dels altres continguts integrats en espais o pàgines web de tercers accessibles des del portal de FARELL INSTRUMENTS SL mitjançant enllaços, hipervincles o links, ni de la informació i altres continguts integrats en espais o pàgines web de tercers des dels quals s'accedeixi, mitjançant enllaços, hipervincles o links al portal de FARELL INSTRUMENTS SL o a qualsevol de les seves pàgines web, ni de la informació i els continguts de qualsevol pàgina web de tercers que es presenti sota l'aparença o els signes distintius de FARELL INSTRUMENTS SL, tret que aquesta ho autoritzi.\nFARELL INSTRUMENTS SL i els seus proveïdors d'informació com a terceres parts no assumeixen cap responsabilitat amb relació a la informació, continguts de tota mena, productes i serveis ofertats o prestats a través del portal de FARELL INSTRUMENTS SL per terceres persones o entitats, encara que pertanyin al seu mateix grup econòmic, i, en especial, pels danys i perjudicis de qualsevol tipus que, vinculats a l'anterior, es puguin produir per: (i) absència o deficiències en la informació facilitada als usuaris o en la seva veracitat, exactitud i suficiència; (ii) incompliment o compliment defectuós o impuntual dels contractes o relacions precontractuals; (iii) incompliment de les obligacions que incumbeixen els prestadors de serveis de la societat de la informació; (iv) infracció dels drets dels consumidors i usuaris; (v) infracció dels drets de propietat intel·lectual i industrial; realització d'actes de competència deslleial o de publicitat il·lícita; (vi) infracció del dret de protecció de dades; del secret professional i dels drets a l'honor, a la intimitat personal i familiar i a la imatge de les persones; (vii) en general, l'incompliment de qualssevol lleis, costums o codis de conducta que resultin d'aplicació i (viii) qualsevol decisió presa en dependència de la informació subministrada a través del portal de FARELL INSTRUMENTS SL.\nNi FARELL INSTRUMENTS SL ni els proveïdors d'informació com a terceres parts no assumeixen cap responsabilitat per danys, perjudicis, pèrdues, reclamacions o despeses, produïts per: (i) interferències, interrupcions, fallades, omissions, avaries telefòniques, endarreriments, bloquejos o desconnexions en el funcionament del sistema electrònic, motivades per deficiències, sobrecàrregues i errors en les línies i xarxes de telecomunicacions, o per qualsevol altra causa aliena al control de FARELL INSTRUMENTS SL (ii) intromissions il·legítimes mitjançant l'ús de programes malignes de qualsevol mitjà de comunicació, com ara virus informàtics o qualsevol altre; (iii) ús indegut o inadequat de les pàgines web de FARELL INSTRUMENTS SL; (iv) errors de seguretat o navegació produïts per un mal funcionament del navegador o per l'ús de versions no actualitzades d'aquest.


Ontinyent reaprofita el plàstic de contenidors grocs per al sòl de seguretat dels jocs infantils | Valencia Extra\nOntinyent reaprofita el plàstic de contenidors grocs per al sòl de seguretat dels jocs infantils\nEl nou material reciclat permet emprar gespa artificial sense provocar problemes d’electricitat estàtica\nL’Ajuntament d’Ontinyent emprarà a partir d’ara un nou material reciclat per equipar el sòl de seguretat dels jocs infantils de la ciutat. La regidora de Parcs i Jardins, Sayo Gandia, explicava que la idea “és fer una nova aposta per afavorir el reciclatge, en aquest cas emprant una matèria prima com el plàstic dels contenidors grocs amb un material que a més comporta millores per a les persones usuàries”, explicava.\nEl nou material, emprat ja per a la renovació del sòl de seguretat dels jocs del Parc del Mestre Ferrero, és anti-estàtic i està constituït per una base amortidora de llarga duració i un recobriment d’herba artificial amb arena de sílice. Sayo Gandia explicava que “l’herba artificial és molt estètica, però col·locada sobre una base que fa d’aïllant, sol provocar molts problemes d’electricitat estàtica en parcs infantils, unes descàrregues estàtiques poden ser un seriós problema per a persones amb audifons o implants electrònics, a més d’una molèstia en general. Aquest nou material és anti-estàtic, net, resistent i permet l’ús de l’herba artificial, a més per descomptat de ser molt ecològic perquè reaprofita de manera directa els plàstics dels contenidors grocs, barrejant-lo amb cautxú sense haver de fer tractaments excessivament complexos”, assenyalava.\nA més, explicava la regidora, “és molt permeable, resisteix l’efecte de temperatures extremes i radiació solar continuada, i permet adequar la seua grossària a l’altura màxima de caiguda del joc, pel que va a ser sempre segur i adaptat a la normativa”. El nou material serà utilitzat per renovar de manera progressiva el sòl de seguretat d’altres zones, a mesura que vaja deteriorant-se el que existeix actualment.


La frontera a la Jonquera torna a registrar cues a l'autopista - Diari de Girona\nLa frontera a la Jonquera torna a registrar cues a l'autopista\nEn sentit França les retencions són de poc més de tres quilòmetres · Hi ha retencions puntuals a un dels accessos de Figueres i a la sortida Sud de Girona\ncarme vilà la jonquera 10.08.2017 | 13:09\nRetencions direcció França @infoautopistes\nEl trànsit torna a estar complicat a la frontera on de nou es registren cues a l'autopista a la frontera. Les retencions des de fa poc més d'una hora són de més de tres quilòmetres en sentit França. També s'han registrat cues a la sortida Sud de Girona i a la tres de Figueres.\nLes retencions se situen des de de l'alçada del nucli de la Jonquera fins a la frontera i d'aquí fins al Voló al tram francès de la via, l'A9. Des de poc més de les dotze, segons el Servei Català de Trànsit, són de tres quilòmetres i mig.\nA Figueres, el centre urbà continua registrant una afluència important de visitants amb una llarga cua per accedir al Museu Dalí.


Llibre visual de Barcelona - Adéu comprar Barcelona\nInici > Llibre visual de Barcelona\nLlibre visual de Barcelona\nTítol predeterminat - € 24.80 EUR\nBarcelona es va condensar en les icones que han convertit la ciutat en un referent internacional punt, i moltes altres que formen part de la vida quotidiana. Barcelona Visual els engloba i el resultat és sorprenent.\nAl juliol de 2013, Lunwerg va publicar el llibre Barcelona Visual, que iinclou cinquanta icones de la capital catalana (de la platja a l’avió del Tibidabo fins als taxis catalans) que representen perfectament la ciutat. També es va publicar un mini llibre que inclou trenta targetes, que es poden donar com a regals, decorats o enviats.\nMides: 17 x 17 x 1.3 cm\nAutora: María Diamantes\nNombre de pàgines: 108 pàgines.


MÚSICA PER AL CANVI DE CLASSE – Institut XXV Olimpíada\nInstitut XXV Olimpíada > Notícies > Música del canvi de classe > MÚSICA PER AL CANVI DE CLASSE\nMÚSICA PER AL CANVI DE CLASSE\nCHUCK BERRY1 “Cantant, guitarrista i compositor nord-americà, de nom original Charles Edward Anderson Berry. San José, Califòrnia, 18 d’octubre de 1926 – 18 de març de 2017. St. Charles, Missouri, Estats Units. Les seves cançons han marcat la història del rock-and-roll, especialment les que escriví i interpretà entre el 1955 i el 1962, entre les quals hi ha Johnny B. Goode, Roll Over Beethoven, Carol i Rock and Roll Music. D’origen humil i autodidacte, Berry aprengué a tocar amb el blues de T-Bone Walker i Elmore James, el country i el jazz. L’any 1955 el seu ídol, Muddy Waters, el posà en contacte amb la discogràfica Chess i enregistrà Maybellene, un dels primers èxits del rock-and-roll. El gran promotor de Berry fou Alan Freed, disc-jockey autor del terme rock-androll.\nBerry creà l’estàndard d’aquest gènere, introduint-hi la guitarra, amb solos espectaculars, ritmes molt marcats i ràpids, lletres clares destinades als adolescents i, cosa innovadora, adreçat a un públic multiracial. Després de dos anys a la presó, el 1964 tornà a reviure l’èxit gràcies a les versions que feren de temes seus els Beatles, els Rolling Stones, els Animals i altres grups anglesos.”


Neguit de pantorrilla: La Catxaruda\nHa estat la "meva" botiga de l'estiu. Al començament la Núria m'assortia d'enciam, tomàquets, albergínies i ous però quan els fills van anar arribant i la producció va anar de baixa se'm va acabar la bota de Sant Ferriol. I vaig descobrir una botiga nova: La Catxaruda, on abans era Can Meranges. Ho porta un aparella molt jove, la Marta i el seu xicot, el Gerard, ajudats pels pares dels dos. A més de productes locals com embotits, iogurts, llet, formatge i carn ecològica tenen també tota mena de melmelades, fruits sécs, herbes, llegum, ous, vins, cerveses i, sobretot verdura i fruita recent collida de l'hort! Estan recuperant els diferents tipus de tomàquets de la comarca del Vallès i pots triar entre el cor de bou, rosa ple, pometa, montserrat, tardà, palosanto, rosa de penjar, ramellet... tots gustosíssims; enciams, albergínies, carbassons, pebrots, cebes, patates, i fruita de Lleida que els arriba un cop per setmana.\nDóna gust arribar a la botiga i dir: Marta, em podeu anar a collir uns quants tomàquets i un parell d'enciams? I mentre el pare va a l'hort fas petar la xerradeta amb una noia il·lusionada en la seva nova feina, i amb ganes de buscar i trobar tot el que li demanes. Es decanten força per productes naturals i fins i tot tenen ja bolquers i aliments infantils naturals.\nEnhorabona, parella, força i ànims i que aconseguiu tirar endavant aquesta botiga amb la mateixa il·lusió i empenta amb què heu començat!\nPer cert, la paraula Catxaruda ve d'una sopa que es feia al Vallès.\nLa Catxaruda o escatxarrutada, és segons el folklorista Joan Amades, una escudella que es cuina a l’Alt Vallès. El cuiner vallesà Pep Salsetes, en va sentir parlar per primer cop a Santa Eulàlia de Ronçana, espai on resideix aquesta botiga, però la seva veu s’estén gairebé arreu del territori vallesà.\nL’escudella catxaruda, està composta dels productes que dona l’horta a cada temporada; col de pell de galàpet, patata del bufet, blanc o negre, mongeta del ganxet, mongeta or i plata, mongeta del genoll de crist, bròquil de Santa Teresa, cigró menut, pastànaga etc. Carn; pollastre, porc o vedella. Pasta; fideus, arròs etc. I algunes boletes petites de sagí que aromatitzen i li donen més sabor a la catxaruda. Com podeu veure, aquest és un plat que demostra la senzillesa de la cuina del nostre entorn però a la vegada la diversitat d’elements que la composen la fan rica en proteïnes, en gustos, en textures…El que li poseu depèn de vosaltres i del què ofereix el vostre entorn natural.\nNo trobeu que hem perdut vocabulari i que hi ha molts d'aquests ingredients que no coneixem?\nI diuen que els van dir que va a ser de Can Brustenga d'on van sentir aquest nom. Jo, la veritat, no l'havia sentida mai ni al meu pare ni a ningú de la família. Però benvingut sigui l'origen si és aquest!\nPublicat per Maripepa a les 9:07


Consorci Bombers i Brigada d’Emergència de la Generalitat rescaten un home a Tuéjar per afonament de la seua vivenda – tucomarca.com\nInicioLa ComunitatConsorci Bombers i Brigada d’Emergència de la Generalitat rescaten un home a Tuéjar per afonament de la seua vivenda\n4 noviembre, 2015 redacción tucomarca.com La Comunitat 0\nEl director general de l’Agència de Seguretat i Resposta a les Emergències, José María Ángel, felicita els professionals que han intervingut este matí en el rescat d’un home atrapat en una vivenda a Tuéjar després del seu afonament. Ángel agraïx també a l’Ajuntament d’este municipi la seua col·laboració des del primer moment del succés.\nUn total de 18 persones han treballat per a rescatar un home que ha quedat atrapat després d’afonar-se el sostre de la seua vivenda. Dotze bombers del Consorci de València i sis membres de la Brigada de Chelva han treballat durant dos hores per a poder traure l’home que, segons bombers, «ha estat conscient en tot moment». Un helicòpter sanitari ha traslladat el pacient fins a l’Hospital La Fe.\nDesprés del temporal d’ahir el director general ha fet extensiu el seu agraïment als consorcis de bombers provincials i a les distintes brigades d’emergència que durant la jornada es van mobilitzar pel temporal.\nL’Agència de Seguretat i Resposta a les Emergències, des d’ahir, ha coordinat des del Centre d’Emergències de L’Eliana quatre rescats amb risc. Grups de rescat del Consorci de Bombers de València, l’helicòpter de rescat de la Generalitat i distintes brigades d’emergència van ajudar tres persones que havien quedat aïllades per les inundacions en el delta del riu Palancia al seu pas per Sagunt i en el riu Millars, en el terme de Montanejos.\nJosé María Ángel entén que una situació com aquesta requerix una resposta ràpida de les unitats d’emergència i seguretat i per a això, «la coordinació és fonamental». Per este motiu, agraïx l’actuació i col·laboració dels distints efectius tant del rescat d’este matí com en cada acció de la jornada d’ahir.\nEl director general assenyala a més «la important labor que van realitzar també ahir els bombers forestals de la Comunitat Valenciana per a restablir la normalitat en carreteres i camins que havien quedat tallats per solsides i caiguda d’arbres».\n12 marzo, 2014 redacción tucomarca.com La Comarca, La Comunitat, Los Serranos, Sección, Tuéjar, Ventana 0\nLa directora general de Dependencia y Mayores, Pilar Albert, ha mantenido una reunión de trabajo con el alcalde de Tuéjar, Francisco Javier Oltra, y miembros de la corporación municipal para abordar cuestiones en materia de […]


LES PEL·LÍCULES QUE VAN INFLUIR EN LA SÈRIE ‘UNTITLED FILM STILLS’ DE CINDY SHERMAN - ART I FOTOGRAFIA\nLes pel·lícules que van influir en la sèrie ‘Untitled Film Stills’ de Cindy Sherman\nQuan era una xiqueta, la fotògrafa Cindy Sherman va tenir una experiència veient una pel·lícula que li deixaria una impressió duradora i influiria en un dels seus grans treballs. Em va ocórrer una pel·lícula explicada completament a través d’imatges fixes, excepte un breu moment de moviment, que recordaria més tard. No me’n recordava del nom, només del fet que m’havia fascinat la història explicada a través d’aquestes imatges fixes. Quan era adulta, tornaria a trobar la pel·lícula i descobriria que era De Chris Marker El moll (1962) , una història que va construir gairebé exclusivament mitjançant trets estàtics individuals; un breu tret d'una dona que obria els ulls era l'única imatge en moviment de la pel·lícula. Aquest interès per la capacitat de crear narrativa a través d’imatges simples arribaria a bon port en la pròpia obra de Sherman a través d’ella Cinema sense títol (1977-1980) . En aquesta sèrie de fotografies, Sherman crearia la seva pròpia seqüència d’imatges fixes, però, en contrast amb la pel·lícula de Marker, les seves captures no tenien la intenció de formar una narració lineal. En canvi, cada imatge es va dissenyar per suggerir el món d’una pel·lícula diferent en si mateixa, convidant l’espectador a imaginar la història de la qual s’havia pres cada imatge.\nSherman interpreta tots els personatges del Cinema sense títol ella mateixa. Però, tot i que la sèrie s’ha interpretat sovint com una forma d’autoretrat, ella sosté que les fotografies no són autobiogràfiques i que són totalment fictícies i extretes del cinema. El moll no seria l'única pel·lícula que influiria en el seu treball: la sèrie també s'inspira en altres pel·lícules, directors i actrius notables dels anys cinquanta als setanta, alhora que desafia i reinventa les imatges de dones que es veuen en moltes d'aquestes pel·lícules. . En crear la seva sèrie, Sherman va treure una gran quantitat d’experiències de visualització de pel·lícules de moltes etapes de la seva vida, incloses les primeres visualitzacions de Hitchcock’s Finestra posterior , assistia a projeccions de pel·lícules mentre estudiava a Buffalo , i pel·lícules que va veure a Nova York després de traslladar-se a la ciutat el 1977.\nUNTITLED FILM STILL # 13 (1978): JEAN-LUC GODARD’S MENYSPREU\nUna de les fotografies que Sherman ha confirmat com a referència a una actriu específica d’aquest període és Untitled Film Still # 13 (1978), en què interpreta a una dona amb els cabells llargs i rossos que busca un llibre en un prestatge, dissenyada per evocar la imatge de Brigitte Bardot. La visió de Sherman sobre el personatge, pensat per l’artista per ser més d’un tipus Bardot que una còpia de Bardot, també porta un mocador similar al que feia Bardot a Jean-Luc Godard pel·lícula de 1963 Menyspreu ( Menyspreu ) . Sherman s’havia familiaritzat amb l’obra de Godard després del seu trasllat a Nova York, on va començar a visitar locals d’artistes com el mític Bleecker Street Cinema. Tanmateix, la visió de Sherman sobre Bardot la mostra en el tipus de context intel·lectual que la majoria dels cineastes no van donar al veritable Bardot. En Menyspreu , Bardot interpreta l'esposa d'un escriptor frustrat que sent que el seu marit l'utilitza per avançar en la seva carrera a la indústria del cinema. Tanmateix, a Foto sense títol de la pel·lícula número 13 , El tipus Bardot de Sherman s’aprofita de la iniciativa i s’endinsa en els recursos creatius de la prestatgeria amb el tipus d’agència que el Bardot de Menyspreu va ser denegat.\nCindy Sherman, fotografia sense títol# 25 (1978)Cortesia de l’artista i Metro Pictures,Nova York\nUNTITLED FILM STILL # 25 (1978): FRANÇOIS TRUFFAUT’S JULES I JIM (1962)\nA mesura que avançava la sèrie, Sherman va començar a utilitzar ubicacions exteriors en alguns dels seus plans. Una d'aquestes imatges, Untitled Film Still # 25 (1978), va arribar durant un viatge amb l'artista Robert Longo. En aquell moment, tenia una relació romàntica amb Sherman i, de vegades, l’acompanyava a projeccions al carrer Bleecker, on també veien l’obra de François Truffaut. Una de les pel·lícules més emblemàtiques de Truffaut, Jules i Jim (1962, també rodada en blanc i negre), va acabar amb el plom femení conduint al riu amb el seu antic amant; per contra, aquesta imatge va semblar a Longo que evocava el sentit d’una història en què l’amant de la dona s’ha endut sola a l’aigua mentre s’allunya cap a una nova vida. Una vegada més, l’obra de Sherman recorda l’estil de directors notables, però amb una agència positiva per a la dona representada.\nCindy Sherman, fotografia sense títol# 35 (1979)Cortesia de l’artista i Metro Pictures,Nova York\nUNTITLED FILM STILL # 35 (1979): VITTORIO DE SICA’S LA CIOCIARA (1960)\nSherman ha confirmat la pel·lícula sense títol # 35 (1979) com a al·lusió Vittorio De Sica s La ciociara (també conegut com Dues dones ), que va protagonitzar Sophia Loren com una dona que experimentava un patiment immens durant la guerra; a la imatge, Sherman porta un vestit molt similar al que Loren portava a la pel·lícula De Sica del 1960. Tanmateix, una mirada més atenta a la fotografia revela una altra cosa: un cable al fons del pla, que també passa a ser el cable connectat al disparador amb què està fent la foto. Aquest detall important mostra el desafiament de Sherman a la imatge de la dona perseguida, deixant clar que la mateixa artista mana aquest exemple de representació femenina.\nCindy Sherman, fotografia sense títol# 16 (1978)Cortesia de l’artista i Metro Pictures,Nova York\nEL CINEMA SENSE TÍTOLS SEGUI # 16, # 48 i # 63: MICHELANGELO ANTONIONI’S LA NIT (1961), L’AVENTURA (1960), AND L’ECLIPSI (1962)\nMentre treballava a la sèrie, Sherman també va demanar prestat llibres sobre pel·lícules a amics i més tard esmentaria Michelangelo Antonioni com un dels directors que va destacar la seva obra. La seva influència es pot veure en diversos fotogrames, especialment aquells que evocen trets de la seva trilogia informal sobre l’alienació moderna, dels anys seixanta. L’aventura (que el 1979) # 48, pel·lícula sense títol recorda a), 1961 La nit ( Foto sense títol de la pel·lícula número 16 , 1978) i 1962’s L’eclipsi ( # 63, pel·lícula sense títol , 1980). A cada pel·lícula apareix Monica Vitti que té un paper clau; com Sherman al fotograma, Vitti també alternava els seus cabells rossos naturals (en L’aventura i L’eclipsi ) i una curta perruca fosca (in La nit ).\nCom els fotogrames de Sherman, la trilogia d’Antonioni es va centrar en les dones que experimentaven soledat i desconnexió en entorns incòmodes. No obstant això, a diferència de les pel·lícules d’Antonioni, en què els personatges de Vitti s’exploren en part a través de relacions amb homes, les dones de Sherman es mostren en els seus propis termes, aïllades però independents.\nCindy Sherman, fotografia sense títol# 63 (1980)Cortesia de l’artista i Metro Pictures,Nova York\nSherman conclouria el Cinema sense títol el 1980, però continuaria fent referència al cinema a la seva obra i, posteriorment, dirigí un llargmetratge propi, el de 1997 Office Killer . Però l’impacte dels plans individuals en relació amb el cinema es quedaria amb ella. El 2012, per acompanyar una retrospectiva del MoMA del seu treball , va comissariar una selecció de pel·lícules que havien influït en la seva pràctica, incloses Maya Deren’s Malles de la tarda (1943) , que Sherman va descriure com imatges encadenades perquè l'espectador les desxifrés. Es manté tan conscient com sempre del poder de la imatge individual per evocar tot un món en la ment de cada espectador que la veu.\nCindy Sherman, fotografia sense títol# 48 (1979)Cortesia de l’artista i Metro Pictures,Nova York


Fons Martí Casals Echegaray | Arxiu Municipal de Sant Feliu de Guíxols\nFons Martí Casals Echegaray\nDates.- 1913 / 2003.\nVolum.- 0,96 m.l. (175 unitats documentals textuals, algunes d’elles amb fotografia incorporada).\nMendoza, Argentina, 1903 - Barcelona, 1983. de ben jove vingué a estudiar a Catalunya. Es llicencià en Medicina per la Universitat de Barcelona l’any 1928. El 1930 començà a exercir com a metge a l’Argentina i, des de 1934, ho féu a la vall d’Aro, als municipis de Santa Cristina d’Aro i Castell d’Aro. Més tard, Casals obriria consulta a Sant Feliu de Guíxols.\nPels seus serveis mèdics a l’Hospital de l'Hotel de la Gavina, de la urbanització de S’Agaró, el Dr. Martí Casals conegué i visità professionalment tot tipus de personalitats, des de membres de les cases reials europees a actors de cinema com Ava Gardner o John Wayne. També tractà, sense cap mena de diferenciació social, tant persones d’ètnia gitana (aleshores una població nombrosa que vivia de manera molt humil a Sant Feliu) com intel·lectuals (Gaziel, Santiago Pi i Sunyer, etc) que venien a la ciutat en temps de vacances.\nL’actuació de Casals s’emmarca professionalment en un context històric especialment difícil, marcat pel lapse de temps que va de la Segona República fins a la fi del franquisme, amb una sanitat pública deficientment organitzada. Alhora, ho féu en pobles petits i amb pocs recursos, la qual cosa li féu forçar l’enginy a l’hora de trobar fòrmules curatives i proveir-se d’instrumental mèdic, a més de convertir-lo en un metge generalista i forçosament entès en moltes branques de la medicina. No obstant això, mantingué molt bones relacions amb metges rellevants de la seva època, com ara els doctors Trueta, Puigvert, Pons, Macintosh, etc.\nL’any 1974, Casals va haver de deixar la medicina a causa de la malaltia de Parkinson que l’afectava des de 1969.


Canvi tecnològic i renda bàsica - L'Observatori Social - Fundació "la Caixa"\nManuel Alejandro Hidalgo Pérez, Departament d’Economia, Mètodes Quantitatius i Història Econòmica, Universitat Pablo de Olavide, Sevilla.\nLa quarta revolució tecnològica implica una sèrie de canvis en els modes de producció –i, per tant, en les relacions laborals– que exigeixen noves mesures de protecció social. Malgrat que no hi ha perspectives que hi hagi d’haver desocupació tecnològica, el canvi tecnològic sí que sembla causar un augment de la polarització salarial i de la desigualtat. Per això, i amb aquest horitzó, el debat sobre una renda bàsica universal ha cobrat interès tant en l’àmbit acadèmic com en el no acadèmic.\nL’explicació de l’augment de la desigualtat ha de tenir en compte la conjunció de tres factors: els canvis tecnològics i productius, el comerç internacional i les institucions.\nEl canvi tecnològic sembla que afavoreix una transferència de rendes entre factors; és a dir, entre els treballadors i la resta dels factors productius, com ara el capital.\nLa polarització de l’ocupació és la causa de l’enorme desigualtat salarial.\nLa quarta revolució industrial obre davant nostre un futur incert que afectarà les maneres d’organitzar el treball, els tipus de feines, l’educació, la desigualtat i les relacions entre les persones.\nS’han començat a prendre en consideració de manera seriosa les propostes que volen aprofundir en la possibilitat d’implementar, mitjançant transferències públiques, complements als ingressos de les persones més desafavorides pel canvi tecnològic. Al costat de les rendes mínimes d’inserció, o rendes complementàries condicionades o de garantia d’ingressos, assistim a la irrupció d’un debat sobre la possibilitat d’aplicar una renda bàsica universal.\nEn començar el 2008, era més que evident que la gran majoria dels països occidentals haurien d’afrontar una de les recessions més intenses que coneixem. L’enorme augment de la demanda interna que hi havia hagut els anys anteriors, motivat principalment per la inversió immobiliària i el consum de béns durables, s’havia finançat gràcies a economies com la de la Xina i les d’altres països del sud-est asiàtic o de l’Europa central, que en aquell moment eren estalviadores netes. En el cas d’Europa, l’euro, gran catalitzador de totes les economies que s’hi havien adherit uns anys abans, va facilitar, per diverses raons, que els fluxos de capital de les economies centreeuropees anessin a parar cap a les del sud, deutores netes. Els anys previs a la crisi, als Estats Units es va produir un fenomen semblant, tot i que amb característiques pròpies i fets diferenciats. En aquest cas, la Xina va fer el paper d’Alemanya, i el dòlar i el seu sistema financer global van fer d’euro.\nEls grans problemes de la crisi econòmica, però, no van ser només l’augment de la desocupació i la caiguda de l’activitat productiva. La desigualtat i, més concretament, l’increment generalitzat d’aquesta variable en moltes economies, es va convertir, com feia molt de temps que no passava, en l’epicentre de molts debats. L’augment de la desigualtat salarial i entre els ingressos per càpita va fer créixer el descontentament en molts països, i, en alguns casos, posicionaments polítics i econòmics que abans eren moderats es van radicalitzar.\nAixí i tot, considerar que la crisi és l’únic factor causant d’aquest augment de la desigualtat és difícil, per no dir que és del tot impossible. Creure que hi ha una sola causa aïllada pot generar reflexions errònies sobre les polítiques més adequades per solucionar o evitar aquest problema. Les crisis acostumen a deixar al descobert tendències que es produeixen a capes menys superficials de l’activitat econòmica, però els cicles econòmics en cap cas les determinen ni tampoc permeten explicar-les. Solen respondre, més aviat, a les derives basades en els fonaments econòmics, productius i tecnològics de llarg termini, que acostumen a estar amagats durant un cert temps a causa de la lentitud del canvi. En els anys previs a la crisi, alguns d’aquests canvis es van anar gestant lluny de la mirada d’aquells que gaudien dels beneficis de l’expansió econòmica. A partir del 2009, però, quan aquella última expansió es va frenar i els índexs de creixement es van capgirar, les tendències que estaven al dessota van quedar al descobert.\n1. Desigualtat salarial\nSón força abundants els treballs que mostren que la desigualtat salarial, des del final dels anys setanta del segle XX i fins ben enllà de la dècada dels noranta, va augmentar a molts països (Milanovic, 2016). Aquesta evolució és significativa, ja que, des del final de la segona guerra mundial fins aleshores, la desigualtat havia disminuït, però, en canvi, en aquells anys l’evolució del passat recent es va invertir. Molts economistes es van posar a investigar les raons d’aquest canvi per satisfer l’enorme interès que suscitava. Com a conseqüència d’aquest nou focus d’atenció, es van generar treballs d’un interès cada vegada més gran, com ara el que van publicar l’any 1993 els economistes Chinhui Juhn, Kevin M. Murphy i Brooks Pierce.\nAvui podem situar aquell treball a l’origen de la literatura actual sobre desigualtat. Des de l’inici, les explicacions sobre l’augment de la desigualtat –particularment als països anglosaxons, ja que és allà on aquesta anàlisi va començar amb més força– van ser principalment dues. D’una banda, Thomas Lemieux, David Card, Nicole Fortin i molts altres autors apuntaven que podria haver estat provocada per les reformes institucionals, sobretot al mercat de treball (Lemieux, 2011). Assenyalaven, per exemple, que les causes principals podrien haver estat l’afebliment dels sindicats o la caiguda del salari mínim real. També esmentaven factors impositius, com ara els derivats de les anàlisis dels economistes Thomas Piketty i Emmanuel Saez. A aquesta línia de treballs, convindria afegir-hi també els de Daron Acemoglu, que el 2003 ja mostrava que les diferències en l’evolució de la desigualtat salarial al món es podrien explicar, en part, a causa de les diferències institucionals i el paper de l’estat (Acemoglu, 2003). Allà on aquest paper era més rellevant, les institucions ajudaven a reduir les diferències salarials, la qual cosa podria explicar l’heterogeneïtat entre països en aquesta qüestió. Els resultats d’aquesta anàlisi, per exemple, mostraven que els països amb un grau d’intervenció estatal més elevat i amb institucions laborals més potents haurien frenat amb èxit l’augment de la desigualtat per comparació a les economies amb un poder sindical o de les institucions més feble. En aquests últims casos és on s’observava un augment més gran de la desigualtat. Per sostenir aquesta hipòtesi, David Card, Francis Kramartz i Thomas Lemieux, per exemple, mostraven un resultat semblant al d’Acemoglu després de comparar l’evolució de la desigualtat amb dades dels Estats Units, el Canadà i França (Card et al., 1999).\nD’altra banda, hi havia economistes que afirmaven, a partir d’evidències sòlides, que la causa de l’augment de la desigualtat podrien ser els canvis tecnològics. A aquest motiu caldria sumar-hi també les possibles conseqüències de la globalització (de la qual parlarem al final del capítol). Per a aquest grup d’economistes –entre els quals trobem David H. Autor, David Dorn, Lawrence Katz i Melyssa Kearny–, el principal fet que provoca l’augment de la desigualtat a llarg termini en una gran part d’aquestes economies és el canvi tecnològic, catalitzat per les forces del mercat. En aquest sentit, el comerç internacional contribuiria a aquest canvi en incrementar les transferències de capital i de tecnologia, tant en les inversions econòmiques com en la comercialització dels productes.\n2. El paper de la tecnologia\nCom podríem explicar l’augment de la desigualtat a partir dels canvis tecnològics? Per comprendre correctament el vincle que hi ha entre tots dos fenòmens, cal entendre l’efecte que tenen aquests canvis sobre la demanda relativa de treballadors.\nEls avanços tecnològics –en particular, els que automatitzen les tasques dels treballadors– impliquen la substitució de certs treballadors per màquines noves –robots o programaris– que porten a terme una part o bé la totalitat de les tasques que abans feien aquests les persones. Quan totes les tasques corresponents a un lloc de treball les executa ja una màquina, el treballador que les feia és reemplaçat i traslladat. Condicionat per les habilitats que té, aquest empleat pot optar a una nova ocupació amb una remuneració diferent. Si les seves habilitats no són complementàries a la nova mena de capital que es comença a implementar en les activitats productives, és a dir, a la nova tecnologia, el treballador ha d’acceptar feines cada vegada més mal remunerades. En aquest cas, complementàries significaque totes dues –habilitats i tecnologia– són «mútuament necessàries». La raó de la davallada en la remuneració és doble. D’una banda, aquests treballadors engruixiran una oferta de treball que pressiona els salaris cada vegada més a la baixa. D’altra banda, com que finalment trobaran feina en ocupacions on la tecnologia no serà determinant, el seu increment de productivitat serà menor, i això evitarà o impedirà que el salari que perceben augmenti. I, en el cas contrari, els treballadors que es puguin renovar o amb unes habilitats que els permetin conviure amb les màquines al seu lloc de treball tindran més demanda i, per consegüent, estaran més ben remunerats. En la línia de la reflexió anterior, però, en aquest cas, per les raons contràries, la productivitat d’aquests treballadors millorarà i, per tant, la remuneració que percebran també serà més gran. En conseqüència, l’increment de la remuneració dels uns i la davallada de la dels altres crearà la primera força generadora de l’augment de la desigualtat (Autor et al., 2003).\nEn general, les habilitats complementàries de les noves tecnologies són més habituals entre els treballadors que definim com a «qualificats»; és a dir, els que disposen d’un bagatge més gran pel que fa a educació, formació i experiència. Contraposats amb aquests, hi ha els treballadors amb dèficits en relació amb les habilitats que el canvi tecnològic remunera; d’aquesta manera augmenta la bretxa salarial entre el que guanyen els primers i el que perceben els segons, i creix la desigualtat salarial.\nEl gràfic 1 mostra aquesta mateixa tendència als Estats Units des de l’inici de la dècada dels vuitanta. L’ocupació concentrada als extrems de la distribució salarial, mesurada a l’eix horitzontal, en detriment de l’ocupació en els trams salarials intermedis, mostra la tendència cap a la polarització de l’ocupació que provoca un augment de la desigualtat salarial.\nAixí i tot, tal com acostuma a ser habitual en aquesta mena de debats, el posicionament correcte, al final, és el de síntesi. Podríem explicar l’augment de la desigualtat a partir de la conjunció d’aquests tres factors: els canvis tecnològics i productius, el comerç internacional i les institucions. L’afebliment de les institucions laborals, juntament amb el fulgurant canvi tecnològic i un canvi important i acusat en els patrons comercials, tot plegat explica aquest fenomen. Tal com veurem més endavant, la lluita contra la desigualtat només tindrà èxit si s’entenen bé les forces que la provoquen i el paper que tenen les institucions que la poden frenar.\n2.1. Desigualtat salarial o desocupació tecnològica?\nEls economistes Thor Berger i Carl B. Frey (2016) van dur a terme una important anàlisi sobre els efectes del canvi tecnològic en la desindustrialització dels països occidentals (de l’OCDE) i com pot incidir aquest canvi en el futur de l’ocupació. La conclusió a la qual van arribar era simple: en el futur, el canvi tecnològic eliminarà una part considerable de les feines. D’entrada, això no sembla que sigui un fenomen nou. Hi ha moltes evidències que mostren que el canvi tecnològic ha provocat al llarg de la història una pèrdua de llocs de treball a la indústria en moltes de les economies occidentals. Aquesta pèrdua concreta d’ocupació, però, no implica necessàriament que, per a una part de la força laboral, hagi de desaparèixer una porció rellevant de les oportunitats de feina. La desaparició de llocs de treball a la qual aquests autors fan referència correspondria, tal com ja va succeir en el passat, a una fase més en el context d’una nova reorganització del mercat laboral.\nPer regla general, fins avui, l’automatització ha provocat la desaparició d’una part de l’anomenada ocupació rutinària, concentrada sobretot en el sector industrial. No és excepcional, doncs, que sigui justament aquest sector el que ha experimentat, d’una banda, els increments més grans de productivitat, però, de l’altra, també l’augment més reduït pel que fa a l’ocupació total.\nEl problema és que les ocupacions rutinàries poden ser descrites com a feines de la «classe mitjana» salarial, ja que els ingressos que perceben els treballadors que les porten a terme es concentren en la part intermèdia de la distribució salarial. És per aquest motiu que, tradicionalment, els treballadors industrials han estat considerats la «classe mitjana» dels treballadors.\nDes de la dècada dels setanta, l’automatització d’aquesta mena de feines ha estat intensa. El caràcter rutinari de certes tasques i l’escala productiva d’algunes fàbriques feien que l’ús de robots fos rendible, malgrat que aquesta transformació implicava també que els propietaris havien de desemborsar molts diners. En sectors com ara els de l’automoció, les indústries químiques o l’envasament, entre d’altres, la mida de les empreses i les economies d’escala facilitaven la substitució d’ocupació. Com a conseqüència, a mesura que els robots entraven a les fàbriques, un nombre gens menyspreable de treballadors rutinaris les abandonaven.\nEls treballadors que feien feines que ja havien estat amortitzades per les màquines es van acabar desplaçant cap a altres opcions laborals, i, en particular, cap a altres sectors productius. Aquest desplaçament ha tingut moltes conseqüències importants, entre les quals, però, no hi figura la pèrdua neta de llocs de treball.\nEl que sí que s’observa és que aquest desplaçament ha provocat la concentració en diversos «guetos laborals» d’una part d’aquests treballadors, com també d’una proporció cada vegada més gran de les noves incorporacions al mercat de treball. Un d’aquests guetos, potser el més important, és el de les ocupacions del sector de serveis, que se sol caracteritzar pels salaris baixos.\nAmb tot, també hi ha treballadors que han seguit una direcció diferent. Alguns dels treballadors expulsats d’ocupacions rutinàries i altres que accedien per primera vegada a un lloc de treball s’han pogut adaptar a feines per a les quals s’exigia que els empleats estiguessin qualificats i tinguessin la capacitat de treballar amb les màquines (robots o ordinadors). En aquests casos, les tasques que aquests treballadors havien de portar a terme o bé no les podia fer cap robot ni cap màquina, o bé eren tasques que podien ser complementades amb les que feien les màquines. En conseqüència, el canvi tecnològic ha permès que aquests empleats hagin tingut l’opció d’experimentar com augmentava la seva remuneració a mesura que la tecnologia avançava.\nEl procés de polarització de l’ocupació, doncs, no és el resultat de l’aparició d’una desocupació tecnològica (no hi ha dades sobre aquest aspecte), sinó més aviat d’una polarització salarial evident, que, en els darrers trenta anys, ha estat habitual en moltes economies, especialment la nord-americana. La conseqüència d’aquest procés no és la desocupació, sinó la desigualtat. Què pot passar en el futur? Tot sembla indicar que aquesta tendència s’intensificarà. Si la tecnologia implica la substitució contínua de llocs de treball rutinaris, el moviment de treballadors que acabem de descriure continuarà pressionant els salaris relatius que ofereixi el mercat en funció de l’evolució de l’oferta i la demanda relatives. La demanda d’aquests treballadors serà més o menys gran (en termesrelatius) segons si ofereixen o no les habilitats que el mercat necessita. Als treballadors que no tinguin les habilitats «preferides» d’un mercat laboral que requereix un aprofundiment en l’ús de les noves tecnologies, allò que els espera no és l’atur, sinó feines amb salaris baixos.\nEl treball de Berger i Frey, però, no és important només per aquesta anàlisi –que, de fet, ja resumien de manera exemplar en un treball previ Acemoglu i Autor (2011)–; el més rellevant és que mostra que, a diferència del que havia passat amb els can-vis tecnològics anteriors, l’automatització actual no es limitarà només a l’ocupació rutinària industrial. En un futur no gaire llunyà, l’automatització mitjançant els robots i les noves tecnologies, com ara la intel·ligència artificial –un concepte que inclou l’aprenentatge automàtic, l’aprenentatge profund o les dades massives–, farà que desapareguin moltes de les feines que actualment hi ha en el sector dels serveis, i en aquest cas ja no es tractarà d’ocupacions rutinàries, sinó de feines amb tasques basades en la identificació i l’explotació de patrons. En aquest sentit, el treball del mateix Benedikt Frey –en aquesta ocasió amb Michael A. Osborne (2017)– intenta quantificar a aquest canvi. Per a aquests economistes, gairebé la meitat dels llocs de treball dels països occidentals estan en risc de desaparèixer o, si més no, de transformar-se. A parer seu, l’automatització no s’acarnissarà només amb les ocupacions industrials, ja que, contràriament al que havia passat durant les anteriors onades d’automatització, en aquest cas també estaran en perill feines que avui no es consideren amenaçades pel canvi tecnològic. Amb tot, Frey i Osborne argumenten que l’efecte que aquest fenomen pot tenir sobre les ocupacions del sector dels serveis pot ser diferent del que s’ha produït en les feines del sector de la indústria. Mentre que, a la indústria, els treballadors més afectats han estat els que tenien salaris intermedis, en el cas de les feines del sector dels serveis, els treballadors més perjudicats per les noves tecnologies seran els que perceben salaris més baixos.\nI això no és tot. Tal com identifica Manuel Alejandro Hidalgo (2018), les noves tecnologies no seran l’única causa d’aquesta nova onada d’automatització. Una part de les feines industrials que encara no s’han automatitzat –perquè no resulta-va rendible a causa del cost elevat de les primeres generacions de robots– s’automatitzaran gràcies a l’important abaratiment de les màquines. La robotització de les tasques industrials ja no serà patrimoni exclusiu de les grans indústries, sinó que, gràcies a l’aparició de nous robots més barats i versàtils, es «democratitzarà» i s’ampliarà a tot el sector. Al mateix temps, el desenvolupament i l’abaratiment de sensors, com també la millora en la seguretat, permetran que els robots puguin «envair» amb molta més eficiència l’espai laboral i, d’aquesta manera, cada vegada s’aniran apropiant de més tasques noves. La segona onada d’automatització ja s’ha iniciat, i tindrà uns efectes semblants o encara més pronunciats que la primera.\n2.2.Desigualtat de rendes\nLa desigualtat, però, no augmentarà únicament entre els treballadors. El can-vi tecnològic podria afavorir també una transferència de rendes entre factors; és a dir, entre els treballadors i els altres factors productius, com és ara el capital.\nCertament, no podem afirmar que el canvi tecnològic és l’únic culpable d’aquesta tendència. Els nous patrons en el comerç internacional, per exemple –com a conseqüència de l’aparició de potències industrials i econòmiques com ara la Xina, el sud-est asiàtic o l’Índia–, o bé l’erosió de les institucions laborals, en part a causa de les noves formes d’ocupació, podrien explicar també la pèrdua salarial d’una proporció considerable dels treballadors occidentals.\nEn aquest sentit, en general, pràcticament en totes les economies desenvolupades observem que el flux de rendes que arriba a remunerar el factor treball és cada vegada menor, en termes relatius, mentre que el de les rendes que es canalitzen cap a altres factors, com ara el capital, cada vegada és més elevat. Això pot provocar un augment encara més gran de la desigualtat salarial, i, d’aquesta manera, es poden intensificar les conseqüències ja analitzades que condemnen una quantitat considerable de treballadors a una vida laboral amb ingressos molt baixos.\nTot i que les causes són diverses, podem trobar explicacions vinculades de manera directa o indirecta al canvi tecnològic. En primer lloc, la participació de noves menes de capital en la creació de valor, com són, precisament, aquelles en les quals se sustenta el canvi tecnològic. En aquest sentit, destaquen els anomenats actius intangibles, que tenen una presènciacreixent en la producció de les noves empreses. Aquests actius, igual que els que s’associen a la recerca i al desenvolupament, a les patents, als codis de programari, etc., tenen una importància cada dia més gran en l’actiu de les empreses; sobretot, en les que estan vinculades a les noves tecnologies (Perez-Orive i Caggese, 2017). El pes progressiu d’aquests actius té una sèrie de conseqüències rellevants; per exemple, la necessitat de dedicar una gran quantitat de recursos a mantenir-los. Cal invertir-hi i, sobretot, s’ha de pagar per desenvolupar-los. Per fer-ho, però, els models de negoci anteriors ja no són vàlids. La diferència entre invertir en una màquina física, amb capital tradicional, i invertir en un intangible és que aquesta darrera opció comporta un risc més elevat, i restringeix la possibilitat d’operacions financeres col·laterals, com ara aconseguir finançament a través de crèdits bancaris. Les empreses que realment volen desenvolupar aquests productes es veuen obligades a destinar cada vegada més fons propis a aquests processos de desenvolupament, un fet que implica, necessàriament, una participació menor de la resta dels factors en la distribució dels seus ingressos.\nPerò no solament adquireix importància el pes de la despesa en actius intangibles nous, com ara els que s’associen a la recerca i el desenvolupament, o bé als programaris. En segon lloc, també s’ha comprovat que augmenta la participació de les rendes en espècie com a mitjà de remuneració, especialment les despeses destina-des a una formació que els canvis dràstics imposats pels avanços tecnològics cada vegada exigeixen més. D’aquestes despeses se n’apropien només uns treballadors determinats, i de cap manera no podem considerar-les part de la remuneració total dels empleats. En concret, incideixen en l’augment del valor del capital que posseeixen aquests treballadors, i, si saben rendibilitzar-lo, en el futur poden arribar a obtenir remuneracions més elevades. A més, aquesta inversió se’n va amb aquests treballadors allà on ells vulguin endur-se-la, amb independència de si l’empresa que finança la formació la rendibilitza o no.\nEls efectes de l’augment d’aquestes despeses en el pes de les rendes salarials i la desigualtat són diversos. D’una banda, pot exigir que la despesa destinada a altres «partides salarials» disminueixi. En aquest sentit, observem que el pagament de rendes salarials tradicionals cau en favor de les inversions en capital intangible. D’altra banda, pot provocar l’augment de la desigualtat, ja que, com més exigent sigui el canvi tecnològic, més incentius hi haurà per intensificar aquestes inversions, i això, a la vegada, incrementarà el valor del capital humà d’uns treballadors concrets per comparació al dels altres. Al final, tot plegat es redueix a una simple qüestió comptable, ja que, tot i que podríem considerar aquesta inversió com una remuneració, no es comptabilitza com a tal. Així, doncs, com que aquestes despeses, a la pràctica, són salaris en espècie, però en termes comptables es consideren una inversió, podríem argumentar que una part de la caiguda del pes de la remuneració salarial és deguda a un artifici comptable.\nEn tercer lloc, sense que estigui tan relacionat amb el canvi tecnològic –tot i que, indirectament, hi trobem vincles importants–, també s’ha observat que altres rendes no salarials –com ara les associades a les immobiliàries– tenen un pes creixent en la distribució primària de la renda (Rognlie, 2016). En aquest cas, per posar-hi un exemple, podríem establir la relació amb el canvi tecnològic amb l’aparició de plataformes de lloguer que permeten rendibilitzar un actiu que, fins ara, només es podia aprofitar amb activitats tradicionals i menys rendibles.\nEn quart lloc –i, de nou, relacionat amb el canvi tecnològic–, podem identificar també l’augment de la concentració empresarial i de l’externalització de les activitats productives com a causa probable de la caiguda de les rendes salarials.\nSegons nombrosos estudis, en els darrers anys la concentració empresarial no ha deixat d’augmentar (Autor et al., 2017). Al gràfic 2, per exemple, podem observar de quina manera la variació del pes de l’ocupació de les empreses dels Estats Units,classificades segons la mida, entre els anys 1997 i 2014, només ha estat positiva a les grans empreses.\nLes conseqüències de la concentració cada vegada més gran de l’activitat al mercat laboral en grans corporacions empresarials s’han començat a conèixer a partir d’estudis recents. Mirat en positiu, l’augment de la mida mitjana de les empreses els permet pagar salaris més alts o remunerar els treballadors amb pagaments en espècie, per exemple en formació, tal com hem descrit abans. En aquestes corporacions, gran part de la remuneració és assimilada com a augment del valor del capital humà, un fet que, a mitjà i a llarg termini, acaba repercutint en uns sous més alts. Això podria generar un cercle virtuós per a les empreses, ja que invertir més en capital humà els permetria atreure els treballadors més ben qualificats d’entrada, la qual cosa, al final, fomentaria la polarització de les rendes salarials. En poques paraules, el talent atreu talent i fomenta la desigualtat. En aquest sentit, s’ha demostrat que el gran augment de la desigualtat que hi ha hagut els darrers anys podria ser una conseqüència de l’increment de les diferències salarials entre les empreses, més que no pas dins les empreses.\nAquest increment no seria causat per un augment de la remuneració de determinades habilitats dels treballadors, sinó més aviat pel fet que creix la diferència de remuneració entre les empreses. De nou, una de les principals explicacions que se solen donar sobre el poder cada vegada més gran que tenen les grans corporacions és el canvi tecnològic. En aquest cas, el canvi tecnològic, tal com es produeix en aquesta nova revolució tecnològica, atorga un avantatge comparatiu a les empreses que desenvolupen ràpidament tecnologies per millorar la productivitat. Aquestes diferències constitueixen una barrera d’entrada per a altres empreses, i es crea, així, un mercat parcialment captiu; en conseqüència, aquestes grans corporacions absorbeixen una part cada vegada més gran del conjunt de rendes. Així doncs, i malgrat que els treballadors empleats en aquestes corporacions percebin salaris més alts que els d’altres empreses, finalment el pes global de les rendes dels treballadors disminueix com a conseqüència de la caiguda relativa dels salaris de la gran majoria dels empleats.\nUn altre factor que també incideix en l’augment de la desigualtat és l’externalització, una tendència que ja s’havia començat a observar des dels anys vuitanta, però que recentment ha adquirit nivells importants (Hidalgo, 2018). D’una banda, moltes empreses l’empren per eliminar les restriccions internes que poden provocar les associacions de treballadors. S’ha demostrat que la presència de sindicats forts a les grans corporacions implica que hi hagi un «premi social»; és a dir, un salari més alt per als treballadors, els quals, si no treballessin en aquella empresa, obtindrien una remuneració inferior. En aquest sentit, l’externalització, amb la subcontractació per portar a terme determinades tasques o serveis, implica un cost menor per a l’empresa, però també un augment de la desigualtat salarial. D’altra banda, l’externalització representa la transformació d’una força laboral per compte d’altri en una altra d’autònoma: empresaris amb molt pocs treballadors o fins i tot amb un únic empleat (ells mateixos o elles mateixes). Això motivaria una transferència de rendes des de l’«ocupació per compte d’altri» (remuneració de treballadors) cap a les rendes mixtes o d’empresaris. Així doncs, l’externalització podria explicar, parcialment, les dues tendències macroeconòmiques actuals: l’augment de la desigualtat i la caiguda del pes de les rendes dels treballadors.\nL’externalització, però, no té efectes només en els salaris i la desigualtat, sinó també en les condicions laborals dels treballadors. La teoria de l’empresa argumenta que existeix per una raó: reduir o eliminar costos de transacció. És molt menys costós estructurar l’activitat productiva en organitzacions diferents que internalitzin o minimitzin els costos o els riscos de repetir diàriament una sèrie d’activitats i de relacions, tant si són comercials com laborals. També perquè aquestes organitzacions es constitueixen com a subjectes actius de relacions consolidades a través de contractes.\nPotser és encara més rellevant el fet que les empreses tenen la funció d’esmorteir els riscos. Les empreses que tenen desenes o centenars de treballadors, compara-des amb les empreses unipersonals o les microempreses, poden absorbir amb més facilitat uns vaivens financers o de demanda que la segona classe d’empreses, a causa de la seva mida, per exemple, no podrien afrontar amb la mateixa eficiència.\nEn conseqüència, les empreses grans i tradicionals fan possible que els riscos no únicament es redueixin per als inversors, sinó també per als treballadors. En el cas de les externalitzacions, com que l’empresa gran cedeix la responsabilitat a les empreses que subcontracta, aquest matalàs amortidor dels riscos s’afebleix. Sovint, com ja hem indicat, qui assumeix el risc és un mer treballador per compte propi, que fa d’empresari. O, simplement, no pot mantenir les mateixes condicions d’estabilitat a la seva empresa que si l’activitat s’hagués produït, per exemple, dins d’una gran corporació. En aquest cas, un mateix risc pot tenir una magnitud molt diferent en funció de si qui l’assumeix té o no la capacitat financera d’absorbir-lo.\nUna externalització profunda de l’activitat pot comportar un augment dels riscos a mitjà i a llarg termini, en particular per a les empreses petites i mitjanes, i, per tant, pot implicar també una reducció dels ingressos esperats per les activitats productives. Això, evidentment, pot provocar no solament més desigualtat, sinó també més precarietat.\nUna vegada més, encara que no n’és l’única causa, la reducció dels costos de transacció que pot provocar el canvi tecnològic explica aquest augment de l’externalització d’activitats. Per tant, en aquest cas, també podríem relacionar el canvi tecnològic amb una precarietat laboral més elevada, i no solament amb un augment de la desigualtat o de la caiguda del pes de les rendes salarials. En conclusió, la desigualtat no es produeix només entre treballadors, sinó també entre factors, i això pot generar encara més tensions a les societats que pateixen aquests canvis.\nSigui per la raó que sigui, el cert és que, en les darreres dècades i en la major part dels països occidentals, el pes del factor treball en el conjunt de les rendes no ha fet més que disminuir. A banda de les grans raons –institucions més canvi tecnològic i globalització–, no se n’han de descartar d’altres; per exemple, l’augment del pes de la inversió immobiliària, l’amortització del capital fix a causa de la seva rotació i l’obsolescència, cada vegada més ràpides, o l’increment dels beneficis empresarials.\nEn resum, el canvi tecnològic ha eixamplat la bretxa salarial entre els treballadors, que estan condicionats per les habilitats i la qualificació que tenen. Aquesta polarització, però, és només un dels efectes possibles que provoca l’augment de la desigualtat. El canvi tecnològic també genera altres transformacions que podrien haver afavorit l’augment de la desigualtat. És el cas de la creixent concentració del poder de mercat en determinades empreses –l’auge del corporativisme– o l’externalització de les activitats productives. Actualment, hi ha força estudiosos que analitzen les conseqüències d’aquests canvis en relació amb la dispersió salarial i la precarietat laboral. Per descomptat a tots aquests fenòmens cal sumar-hi el fet que el capital, amb una vida útil cada vegada més curta, requereix una amortització cada vegada més gran, i que el pes dels intangibles en les empreses també creix.\n2.3. Causes estructurals?\nLes evidències anteriors sembla que vagin en contra del factor treball. D’una banda, hi ha l’augment de les rendes, de les quals el factor capital s’apropia. De l’altra, l’increment de la precarietat laboral, juntament amb l’augment de la desigualtat entre els treballadors. A més a més, les investigacions indiquen que una gran part d’aquests canvis està determinada per causes que van més enllà de la simple crisi econòmica iniciada el 2008. Que aquesta evidència sigui comuna a molts països implica que hem de descartar que les reformes laborals siguin l’única causa d’una tendència així; en particular, a Espanya. És evident que hi ha diverses causes, i una d’aquestes, fins i tot potser la més rellevant, és el canvi tecnològic.\nAcceptar aquesta possibilitat implica considerar que les causes d’aquests canvis són estructurals i no conjunturals. D’una banda el descens de les rendes salarials fa anys que es produeix en nombrosos països. De l’altra, l’augment de la desigualtat salarial i l’estancament dels salaris mitjans i –especialment– baixos tampoc sembla que sigui resultat de la crisi. Es tracta de fenòmens que ens acompanyen des de fa temps, i és difícil defensar que siguin conseqüència únicament de la crisi econòmica. En realitat, en la darrera dècada, la crisi ha intensificat una tendència que ja estava amagada en les anteriors. Sobre la base d’aquestes anàlisis, no tan sols podem explicar el passat; també s’hi entreveu un futur ple d’incertesa. Com es desprèn en els apartats anteriors, els can-vis estructurals són d’una magnitud enorme en molts països. I així mateix ha estat cada vegada que la humanitat s’ha enfrontat amb el que anomenem una «revolució industrial». Aquests canvis no solament modificaran la nostra manera de produir, sinó que també transformaran la manera que tenim de treballar, consumir, viure, formar-nos i relacionar-nos. La quarta revolució industrial obre davant nostre un futur incert. La societat, en conjunt, mostra sobre aquesta qüestió un grau de preocupació indiscutiblement elevat, que es pot transformar en canvis més o menys rellevants en la manera que tenim de concebre’ns com a ens social. Tot quedarà afectat, si és que no ho està ja ara: les maneres d’organitzar el treball, els tipus de feines, l’educació, la política, la desigualtat, etc. Molt probablement, doncs, en aquest nou hàbitat social fins i tot les nostres relacions com a individus patiran modificacions rellevants.\nEls grans canvis que es produiran amb la irrupció de la quarta revolució tecnològica, grosso modo i a tall de resum, són tres. Molts no són nous i van començar fa dècades, tot i que ara, després de deixar enrere la ressaca del boom econòmic del canvi de segle, és quan s’aprecien realment. D’altres encara són petits, però es poden intensificar en el futur. Tal vegada no s’acabaran de produir tal com s’espera, o bé tindran unes conseqüències diferents de les que es vaticinen, però aquesta incertesa no resta importància al fet que cal que ens n’ocupem. Aquests canvis són els següents:\nClasse de feines. Les noves tecnologies modificaran de tal manera la classe de feines, que ens haurem d’acomiadar d’una gran part de les ocupacions tradicionals que fins avui coneixem. Aquest pronòstic, però, no s’ha d’interpretar de manera estricta. No es tracta tant de saber quines seran les noves feines que hi haurà, com de conèixer com seran en el futur les feines que avui ja existeixen. És evident que, durant molts anys i per molt de temps, continuaran havent-hi metges. I també que hi haurà feines que faran treballadors amb remuneracions baixes. El que canviarà serà la manera com s’estructurarà la societat i com les empreses organitzaran els treballadors per tal d’obtenir la producció de determinats béns i serveis.\nEn aquest sentit, les tasques que faran els treballadors seran diferents. Algunes seran absorbides per les noves tecnologies, com ja passa ara amb la robotització o com succeirà amb la intel·ligència artificial. D’altres, simplement, es portaran a terme en àmbits diferents, com en el cas de l’externalització d’activitats, facilitada per la reducció que representa dels costos de transacció. El que importarà no seran els llocs de treball, sinó les tasques. Una de les conseqüències més rellevants del nou canvi tecnològic –i que rep menys atenció que, per exemple, els efectes de l’automatització en l’ocupació– és que les tasques, és a dir, les accions individualitzades d’un lloc de treball, adquireixen una importància que fins avui solament s’observava en ocupacions en les quals es podien aïllar fàcilment; per exemple, a la indústria. El més important no serà la feina que tinguem, sinó quines tasques farem. Aquesta qüestió és molt rellevant, perquè les polítiques laborals i educatives s’hauran de reorientar tenint-la en compte.\nJa hi ha mostres concretes sobre com serà el món laboral en el futur. En aquest sentit, com a mínim fa dues dècades que les empreses externalitzen un volum creixent de les seves activitats. Les plataformes digitals que han aparegut, juntament amb el treball participatiu (crowd work) o l’economia de bolos (gig economy), només són expressions noves d’una manera de produir i d’organitzar els mercats que ja tenia una certa tradició en l’economia capitalista, però que, recentment, i gràcies al canvi tecnològic, irromp amb força com una nova mena d’organització productiva. En aquests casos, una vegada més, són més importants les tasques que no pas els llocs de treball.\nAquesta externalització radical de les tasques pot fer que molts treballadors s’encaminin cap a una precarització extrema, i no tan sols en l’àmbit laboral sinó també en el vital. La transformació dels treballadors per compte d’altri en «empresaris» d’ells mateixos pot tenir efectes positius quan les tasques que cal fer són molt específiques o qualificades. Així i tot, quan aquests treballadors nous fan tasques d’un valor afegit molt baix, els riscos es multipliquen, no solament per la classe de feina, sinó també per la volatilitat dels ingressos presents i futurs. Així doncs, el canvi tecnològic, a més de provocar que la societat estigui més polaritzada des del punt de vista dels ingressos, també pot fer que ho estigui des del punt de vista de les condicions laborals.\nA banda d’incidir en la reorganització productiva de cada país, el canvi tecnològic també té efectes en la relació entre països, ja que, ajudat pel sorgiment de les noves potències econòmiques emergents, provoca la deslocalització de moltes activitats productives. Aquest fet implicarà la pèrdua o l’amortització de certes feines als països més desenvolupats, com ja passa avui. A més de provocar la polarització de l’ocupació, el canvi tecnològic classifica dicotòmicament els treballadors entre «guanyadors» i «perdedors» en relació amb la globalització i la tecnologia. No hi ha indicis que els «perdedors» s’hagin de transformar necessàriament en aturats estructurals sense cabuda en la nova economia, però sí que podrien caure en una trampa d’ocupació i quedar atrapats en segments del mercat laboral amb salaris baixos i una precarietat molt elevada. Aquest fenomen afegiria un toc de pessimisme a la versió optimista sobre les conseqüències del canvi tecnològic, almenys a curt i a mitjà termini. Igual com va passar amb la Revolució industrial durant les primeres dècades del segle XIX, el canvi tecnològic serà positiu per al conjunt de la societat, però negatiu per a una part d’aquesta. En aquella ocasió, només el temps i les polítiques públiques en van poder revertir les conseqüències negatives. Potser n’haurem d’aprendre la lliçó.\nAquesta dicotomia probable exigirà grans transformacions en les polítiques públiques. En particular, en dos àmbits. En primer lloc, en l’educació. L’existència d’un canvi tecnològic tan intens i ràpid fa que els sistemes d’educació tradicionals ja no siguin els més apropiats. Tal com ha demostrat David J. Deming (2017), algunes habilitats que fins no fa gaire pràcticament no es demanaven als treballadors són ara cada vegada més rellevants. Això implica que no tan sols calgui reconsiderar a fons els estudis superiors, sinó també, i sobretot, l’educació infantil. Com que els canvis tecnològics seran constants i accelerats, caldrà redefinir quines són les habilitats que s’han d’adquirir durant el període educatiu per tal de poder resoldre la necessitat que hi ha d’un aprenentatge continu. En segon lloc, hauran de canviar les polítiques laborals, i com més aviat, millor. Tal com va explicar Jean Tirole (2017), no hem de protegir la feina sinó els treballadors. La flexibilitat de la qual fan gala els nous processos de producció, sota el paraigua de les noves tecnologies, obliga a modificar els instruments que han de permetre assegurar el futur dels treballadors. D’altra banda, l’augment de la precarietat justifica que hi hagi d’haver més suport públic per tal de reduir els efectes negatius que provoca la volatilitat dels ingressos en la presa de decisions d’alguns treballadors. Per això, en els debats actuals han aparegut amb força algunes propostes sobre què es pot fer per reduir o alleujar aquests efectes perversos. Una d’aquestes propostes és establir una renda bàsica universal com una solució factible per resoldre aquests mals.\n2.4. La lluita contra la desigualtat\nEl canvi tecnològic, concretament la robotització i la irrupció de noves formes d’automatització, com ara la intel·ligència artificial, té un efecte no desitjat en la desigualtat. Al revés del que molts assenyalen, no hi ha evidències que indiquin que aquesta automatització amenaça l’ocupació en termes absoluts; és a dir, no sembla que hagi de tenir com a conseqüència una desocupació tecnològica. Així i tot, un cop descartada la desocupació tecnològica, persisteix encara l’amenaça que aquestes noves tecnologies repercuteixin en la distribució dels ingressos derivats de l’activitat productiva. És evident que el canvi tecnològic crea una dicotomia entre guanyadors i perdedors. Malgrat que, efectivament, el que descrivim a la primera part d’aquest capítol no deixa de ser una predicció que finalment podria no correspondre’s amb el que passarà en el futur –ja que no és possible preveure amb precisió l’evolució a llarg termini de les variables que inclou aquesta anàlisi–, sí que podem argumentar, gràcies a la tendència que acabem de destacar, que, mentre duri el canvi tecnològic actual, la desigualtat continuarà augmentant.\nPer aquest motiu, molts autors han vist la necessitat de proposar mesures correctores. La intuïció ens diu que la segona onada d’automatització de la revolució tecnològica actual no serà pas més positiva que aquesta primera, per la qual cosa és previsible que la desigualtat provocada pel canvi continuï augmentant. No ens hauria de sorprendre, doncs, que hi hagi debats que fa unes quantes dècades haurien estat pràcticament impossibles de mantenir.\nSense perdre de vista que les polítiques necessàries per afrontar el repte de reduir la desigualtat i les seves conseqüències econòmiques i no econòmiques són molt diverses –polítiques de protecció social, educatives, de formació o digitalització–, s’han començat a considerar seriosament les propostes que suggereixen d’aprofundir en el desenvolupament de complements dels ingressos dels més desafavorits pel canvi (els perdedors) per mitjà de transferències públiques. En aquest pic del debat, han aparegut nous conceptes o s’han recuperat els que quedaven al marge del que fins fa poc es consideraven els límits d’una discussió «acceptable». Així, davant les anomenades rendes mínimes d’inserció, o rendes complementàries condicionades o de garantia d’ocupació, que ja s’apliquen en molts països i regions, hem assistit a la irrupció d’un debat important sobre la possibilitat d’aplicar el que seria una renda bàsica universal.\nUn dels principals arguments que connecta el canvi tecnològic amb la prestació de transferències és que entre les possibles conseqüències de l’augment de la desigualtat podria haver-hi l’increment de la pobresa. És força remarcable que allà on els experiments de renda bàsica universal s’han considerat amb més interès sigui, precisament, en algunes zones on el canvi tecnològic ha estat realment intens durant les darreres dècades. El millor exemple d’això el trobem a l’indret que s’ha arribat a considerar la meca de la tecnologia: San Francisco.\nMolts dels centres tecnològics més dinàmics del món estan situats, tal com és ben conegut, al reduït perímetre geogràfic que envolta la badia on està emplaçada aquesta històrica ciutat nord-americana. En aquella zona hi ha les universitats de Berkeley i Stanford, de les quals han sorgit algunes de les corporacions tecnològiques més grans del món, i, a no gaire més de mitja hora amb cotxe del centre de San Francisco, per exemple, hi ha Cupertino i Palo Alto (Silicon Valley). Allà es van crear empreses com ara Apple, Google, Cisco o HP, moltes de les quals són líders mundials en els seus respectius segments de mercat. Una de les conseqüències més importants de la implantació d’aquestes grans corporacions tecnològiques en espais geogràfics tan reduïts és que s’hi creen economies urbanes molt potents. La principal conseqüència de la concentració d’economies externes derivades de l’acumulació d’algunes activitats tecnològiques a la zona és el cost de vida elevat a la ciutat i als seus afores. Els salaris alts que un percentatge considerable de la població percep provoquen un increment del preu d’alguns serveis, com ara els immobiliaris. No és estrany, doncs, que San Francisco sigui una de les ciutats amb les ràtios de desigualtat més altes dels Estats Units. L’any 2012, la diferència d’ingressos entre les llars de la seva zona metropolitana que constitueixen el 20% de la població més pobra i les que se situen entre el 10% més ric va ser la més alta dels Estats Units. Des d’aleshores, tots els indicis mostren que la situació ha empitjorat de manera evident. L’augment dels preus que provoquen aquestes economies d’aglomeració també fa que als que tenen menys ingressos, encara que en valors absoluts no tinguin pas uns ingressos especialment baixos, els sigui molt complicat sobreviure en aquella ciutat. San Francisco, doncs, és un exemple clar de com les desigualtats motivades pel canvi tecnològic poden condemnar una part de la població a caure en la pobresa.\nAl principi del 2018, diversos autobusos que traslladaven diàriament els empleats de Google i altres empreses tecnològiques des del centre de la ciutat fins als seus llocs de treball van ser assaltats per grups organitzats de ciutadans. Aquest atac es va considerar una reacció ciutadana davant els problemes que aquestes corporacions causaven a la ciutat, que havien acabat afectant la capacitat de molta gent, simplement, de poder subsistir. Una d’aquestes conseqüències era la gentrificació, ja que els salaris elevats que aquestes empreses paguen als seus treballadors no solament havien fet que augmentés el cost de l’habitatge a la ciutat i que la resta dels habitants s’haguessin de desplaçar cap a zones menys «luxoses», sinó que també havien estat la causa que se substituís el servei públic de transport per un de privat per facilitar la mobilitat dels empleats. Aquest exemple, que no deixa de ser gaire bé anecdòtic, reflecteix, amb tot, les conseqüències que pot tenir la polarització de salaris i rendes descrita en els apartats anteriors. D’una manera o d’una altra, aquestes tendències han fet que en diversos països s’intentin introduir algunes mesures correctores. Entre les experiències que han sorgit, o, si més no, que s’han programat, una de les que criden més l’atenció és justament a la Badia de San Francisco mateix, concretament a la ciutat d’Oakland. És en aquesta ciutat on l’empresa Y Combinator pretén dur a terme una experiència pilot de renda bàsica en la qual participaran unes cent famílies, en principi durant l’any 2019 i amb una durada de cinc anys. Les famílies que participin en aquesta experiència rebran una renda mensual que oscil·larà entre els 1.000 i els 2.000 dòlars. A diferència d’altres experiències que s’han portat a terme o s’han plantejat en altres països, la d’Y Combinator no prové de cap iniciativa política dissenyada per solucionar algun problema concret. Només és un experiment que vol avaluar les reaccions que podran tenir aquestes famílies amb la implementació d’aquests ajuts (www.basicincome.ycr.org).\nA Finlàndia trobem una altra mostra de la relació entre el canvi tecnològic i la utilitat d’implementar una renda bàsica universal. No és pas casual que el país que ha dut a terme l’experiment més semblant al que podria ser una renda bàsica universal hagi estat referent en tecnologia, durant molt de temps, a Europa. En aquest cas, si volem fer servir els termes correctes, no podem parlar d’una renda incondicionada i universal. L’experiment, que acabava el gener del 2019, ha significat la transferència d’un pagament mensual de prop de 560 euros a ciutadans finlandesos desocupats; per aquest motiu, no podem dir que és universal. Així i tot, no s’establien condicions per rebre l’ajut. Ateses les característiques del programa, doncs, no se’n poden extrapolar els resultats a l’hora d’estimar els possibles efectes que tindria una renda bàsica universal. El comportament dels beneficiaris d’una renda condicionada o que caduqui en el temps limita en gran manera les anàlisis que es puguin fer d’aquests experiments naturals. Tal com molta gent ja havia conjecturat, els efectes que s’esperaven d’aquestes transferències no s’han produït i, al cap de dos anys, el govern finlandès ha decidit cancel·lar el programa.\nMalgrat que ja hi ha algunes experiències sobre la renda bàsica, com en els casos de Finlàndia o de San Francisco, difícilment podem treure conclusions sobre si han contribuït a atenuar les conseqüències del canvi tecnològic. En general, molts d’aquests experiments sembla que rebatin algunes de les pors que sovint manifesten els detractors de la renda bàsica; principalment, que aquesta mesura pugui desincentivar els beneficiaris a l’hora de buscar feina. Altres experiments duts a ter-me a l’Índia, Kenya o el Canadà sembla que contradiuen també algunes d’aquestes idees preestablertes. En canvi, cal destacar que d’aquests experiments se’n poden extreure algunes conclusions molt interessants, com ara l’augment de l’escolarització dels fills de les famílies que reben els ajuts, un fet que incideix positivament en els futurs ingressos, no únicament dels fills, sinó també dels pares.\nEntre molts altres resultats interessants hi ha, per exemple, l’increment de l’emprenedoria, i altres efectes que demostren que aquesta mena de transferències monetàries no condicionades redueixen les restriccions financeres de les famílies, la qual cosa les beneficia i les incentiva a l’hora de fer inversions a llarg termini, com ara en el cas de l’educació dels fills. Així i tot, una vegada més, aquests experiments responen a casos concrets; alguns, fins i tot, a situacions molt específiques, amb una durada temporal limitada i lluny dels entorns de canvi tecnològic com el que hem observat en el cas de San Francisco; els experiments en entorns com aquest últim són molt interessants, i se’n poden extreure molts coneixements.\n2.5. Els impostos als robots poden ser una solució?\nUn dels problemes més habituals, i que s’addueix per afeblir els arguments per implementar una renda bàsica, és com s’ha de finançar. Malgrat que el problema no s’ha resolt, no és difícil trobar-hi diferents solucions, des de les més imaginatives fins a les que no ho són tant. Una de les solucions que cada vegada té més partidaris proposa que els ingressos s’obtinguin de fer tributar els robots. Ja hem vist que un dels principals motius que incentiva el debat sobre la renda bàsica i la seva implementació com a conseqüència del canvi tecnològic és que el pes de les rendes salarials sobre el total del valor agregat brut no ha deixat de caure. Des de la crisi econòmica, hi ha moltes dades que indiquen que aquesta tendència decreixent no solament es manté, sinó que en alguns països fins i tot s’ha accelerat.\nEl capital, tal com ja hem explicat, acapara cada vegada un tros més gros del pastís de les rendes. Per aquest motiu, hi ha moltes veus que consideren que hi ha espai per apujar els impostos que graven el capital, que és el factor que, suposadament, acapara la renda que perden els treballadors. Consideren que els qui han de finançar aquestes transferències amb més impostos són, precisament, els robots.\nPerò, com ja hem vist, no sembla que gran part de l’augment del pes de les rendes del capital sigui producte de la rendibilitat més elevada de l’anomenat capital productiu, on hi ha els robots, sinó més aviat d’una altra mena de capital, com pot ser l’immobiliari o el dels actius intangibles. Per tant, des d’un punt de vista pragmàtic, establir una imposició més elevada per als robots podria no ser gaire bona idea, ja que no n’obtindríem els recursos desitjats.\nAlgú podria argumentar que, així i tot, d’aquesta mesura n’obtindríem uns ingressos, encara que fossin baixos. Però no hi ha dubte que l’eficiència d’aquests impostos és molt limitada. També es podria adduir que els robots són una gran amenaça per a l’ocupació i el benestar dels treballadors. Amb tot, malgrat que el canvi tecnològic crea guanyadors i perdedors, al final, igual que el comerç, té un efecte global positiu, que es tradueix principalment en un augment de la productivitat. Gravar en excés aquesta mena de capital podria reduir l’augment de la productivitat i, a la llarga, el creixement econòmic.\nTambé és cert que aquest augment de la productivitat no es reparteix equitativament, i per això actualment el creixement és menys inclusiu que en altres moments. La solució, però, no és gravar (dificultar) el canvi tecnològic i, per tant, el creixement econòmic, sinó corregir-ne els efectes mitjançant transferències.\nAixí doncs, potser la millor estratègia fiscal futura, a llarg termini, és racionalitzar impostos com ara el de societats per elevar-ne la capacitat recaptadora i, alhora, donar més protagonisme als impostos finalistes, d’ús de la renda, com ara els relacionats amb el consum. Qualsevol disseny fiscal a llarg termini, certament, s’ha d’anticipar al canvi tecnològic, ja que aquesta és l’única manera que tenim d’evitar els ensurts, però els canvis proposats han de ser, sobretot, raonables i raonats.\nACEMOGLU, D. (2003): «Patterns of skill premia», The Review of Economic Studies, 70(2.\nACEMOGLU, D. i D.H. AUTOR (2011): «Skills, tasks and technologies: Implications for employment and earnings», en Handbook of labor economics, vol. 4, Amsterdam: Elsevier.\nAUTOR, D.H., F. LEVI i R.J. MURNANE (2003): «The skill content of recent technological change: An empirical exploration», The Quarterly journal of economics, 118(4).\nAUTOR, D.H. i D. DORN (2013): «The growth of low-skill service jobs and the polarization of the US labor market», American Economic Review, 103(5).\nAUTOR, D.H., D. DORN, L.F. KATZ, C. PATTERSON i J. VAN REENEN (2017): The fall of the labor share and the rise of superstar firms, Cambridge, Mass.: National Bureau of Economic Research.\nBERGER, T. i C.B. FREY (2016): «Structural transformation in the OECD: Digitalisation, deindustrialisation and the future of work». OECD Social, Employment, and Migration Working Papers (193).\nCARD, D., F. KRAMARZ i T. LEMIEUX (1999): «Changes in the Relative Structure of Wages and Employment: A Comparison of the United States, Canada, and France», Canadian Journal of Economics, 32(4).\nDEMING, D.J. (2017): «The growing importance of social skills in the labor market», The Quarterly Journal of Economics, 132(4).\nFREY, C.B., i M.A. OSBORNE (2017): «The future of employment: how susceptible are jobs to computerisation?», Technological Forecasting and Social Change, 114.\nHIDALGO, M.A. (2018): El empleo del futuro: un análisis del impacto de las nuevas tecnologías en el mercado laboral, Barcelona: Deusto.\nJUHN, C., K.M. MURPHY i B. PIERCE (1993): «Wage inequality and the rise in returns to skill», Journal of political Economy, 101(3).\nLEMIEUX, T. (2011): «Wage inequality: A comparative perspective», Australian Bulletin of Labour, 37(1).\nMILANOVIC, B. (2016): Global inequality: A new approach for the age of globalization, Cambridge, Mass.: Harvard University Press.\nPEREZ-ORIVE, A., i CAGGESE, A. (2017): «Capital Misallocation and Secular Stagnation»,2017 Meeting Papers. Society for Economic Dynamics, núm. 382.\nROGNLIE, M. (2016): «Deciphering the fall and rise in the net capital share: accumulation or scarcity?». Brookings papers on economic activity, 2015(1).\nTIROLE, J. (2017): France must protect workers, not jobs, The Washington Post, 30 de Noviembre de 2017.\nManuel Alejandro Hidalgo Pérez , Departament d’Economia, Mètodes Quantitatius i Història Econòmica, Universitat Pablo de Olavide, Sevilla.\npobresa, precarietat laboral, desigualtat, Economía redistributiva, Renda Bàsica


ActualitzaciÃ³ de dades en el Registre Municipal dâ€™Entitats i Associacions Ciutadanes\nSolÂ·licitar l'actualitzaciÃ³ de dades, o comunicar l'absÃ¨ncia d'aquestes, d'una entitat o associaciÃ³ inscrita al Registre Municipal d'Entitats i Associacions Ciutadanes de Sant Quirze del VallÃ¨s.\nEntitats o associacions ciutadanes inscrites al Registre Municipal d'Entitats i Associacions Ciutadanes de Sant Quirze del VallÃ¨s.\nEn el cas de solÂ·licitar actualitzacions. (Aporteu aquella documentaciÃ³ que acrediti l'actualitzaciÃ³)\nActa elecciÃ³ nova junta\nEn el cas que es comuniqui l'absÃ¨ncia de modificacions:\nCertificat conforme no s'han modificat cap de les dades inscrites anteriorment.\nEn el cas que el representant davant aquesta administraciÃ³ no sigui el president de l'entitat/associaciÃ³:\nPoder de representaciÃ³ per actuar de forma electrÃ²nica amb l'Ajuntament de Sant Quirze del VallÃ¨s.\nSi alguna entitat no presenta lâ€™actualitzaciÃ³ de dades o un certificat conforme no ha canviat cap de les dades durant un perÃode de dos anys consecutius, serÃ donada de baixa del Registre (art. 6.3 del Reglament del Registre Municipal dâ€™Entitats i Associacions Ciutadanes).\nModel de solÂ·licitud (484 Kb)


Economia | FET a TARRAGONA | Pàgines 3\nHabitatge: dignitat i justícia amb accent tarragoní\nNo trobo cap corbata ni cap americana al despatx 60 bis del Campus Catalunya. És mig matí, de manera que el Sergio i el seu equip estan treballant intensament quan\nCapital dels empresaris emprenyats\n14 de Febrer, 2017\nResulta molt significatiu que els empresaris valencians i catalans es mobilitzin en forma de ‘cimera’ a favor del Corredor Mediterrani, farts d’esperar el compliment de falses promeses. I resulta tant\nMireu el calendari dels mesos d’estiu. Els divendres de juny, juliol, agost i setembre d’aquest 2017 portaran una novetat a Tarragona. Els passatgers de la nova línia de creuers de\nLa revolució industrial de fa 50 anys a Tarragona\nText: Oriol Margalef\n“No és el moment, Mariano”. Madrid, febrer del 1959. Un dia més a l’oficina al consell de ministres de Franco. L’aïllament polític i l’intervencionisme econòmic, l’autarquia de postguerra, empenyen Espanya\nA la Cambra de Comerç de Tarragona li agrada enviar cartes de denúncia i protesta al govern espanyol. L’any passat el seu president, Andreu Suriol, en va signar una destinada\n2017: Una oportunitat per a la Tarragona dels creuers\n4 de Novembre, 2016\nCosta neoRiviera. Així es diu el vaixell de l’empresa Costa Cruceros que visitarà el Port de Tarragona un cop a la setmana l’estiu de l’any vinent. Sortirà d’aquí cada divendres\nQuè fem amb el tercer fil?\n2 de Novembre, 2016\n9 de juliol de 2012: la ministra de Foment Ana Pastor es compromet davant la indústria química de Tarragona a tirar endavant el tercer fil ferroviari fins a Castellbisbal. Les\nDret a decidir les inversions de Tarragona\n1 de Juny, 2016\nPotser d’aquí un temps recordarem la data del 31 de maig de 2016 com la del punt d’inflexió d’un procés de conscienciació de la societat tarragonina en relació al seu\nSe’n riuen. Del territori (comarques de Tarragona) i del país (Catalunya). Ens prenen el pèl i no se n’amaguen, T’ho diuen a la cara, sense embuts. Així es comporten els\nFelber: sobirania popular i model econòmic\n13 d'Abril, 2016\nChristian Felber defensa la sobirania popular com a eina per capgirar el paradigma actual i crear un sistema antagònic al que ara és hegemònic, on es prioritzin els valors humans\nLes Converses del Camp de Tarragona, organitzades per la Fundació Privada Mútua Catalana, estrenaven aquest dilluns un espai de discussió sobre economia del territori, moderat pel director del FET a\n“Tarragona és, sense cap mena de dubte, la capital d’aquesta realitat metropolitana i, per tant, hem d’entendre les infraestructures com la gran solució als problemes de mobilitat, d’energia, de residus\nUn altre Camp de Tarragona és possible\nAl llarg de la evolució de la humanitat, invents i idees revolucionàries han esdevingut punts d’inflexió que han canviat la història. El foc i la roda són els dos exemples\n27 de Febrer, 2016\nInterès i curiositat, Moltes preguntes i moltes respostes. Dues hores de visita a la Llotja de Peix del Serrallo, als molls on hi ha les barques i a l’espai de\nObjectiu: reobrir l’estació marítima\n9 de Febrer, 2016\nCanvi de plans del Port al Tinglado 4 del Moll de Costa. El president Josep Andreu, confirmat en el càrrec pel nou govern català, anuncia que aquest espai recuperarà la


About: Agapit Vallmitjana i Abarca\nAgapit Vallmitjana i Abarca (Barcelona, 1850 - 1915) va ser un escultor català. Fill de Venanci Vallmitjana Barbany, fou col·laborador constant del seu pare. Exercí com a professor a la Llotja des de 1902. Fou premiat en diverses exposicions nacionals de Madrid, entre 1884 i 1908. La seva obra comença amb petites escultures de fang, però fou en el gènere animalístic en què reeixí, sobretot a partir de 1882. Essencialment animalista (realitzà Caçador de lleons (1883) del parc de la Ciutadella i els lleons del monument a Colom a Barcelona i Lleona amb els seus cadells), a més de diverses obres de temàtica diversa.\nRamon Casas - MNAC- Agapit Vallmitjana- 027632-D 006624.jpg\nCaçador de lleons.JPG\nGermans Vallmitjana, Agapit i Venanci\nCaçador de lleons, Lleona i els seus cadells\nVallmitjana vist per Ramon Casas\nAgapit Vallmitjana i Abarca (Barcelona, 1850 - 1915) va ser un escultor català. Fill de Venanci Vallmitjana Barbany, fou col·laborador constant del seu pare. Exercí com a professor a la Llotja des de 1902. Fou premiat en diverses exposicions nacionals de Madrid, entre 1884 i 1908. La seva obra comença amb petites escultures de fang, però fou en el gènere animalístic en què reeixí, sobretot a partir de 1882. Essencialment animalista (realitzà Caçador de lleons (1883) del parc de la Ciutadella i els lleons del monument a Colom a Barcelona i Lleona amb els seus cadells), a més de diverses obres de temàtica diversa. (ca)\nAgapit Vallmitjana i Abarca (ca)


ARAMULTIMÈDIA - El Teatre Calderón d'Alcoi acull el ballet clàssic, Giselle\nEl Ballet de Moscou tindrà el plaer, dins de la seua 18è Gira de Primavera, de presentar una de les obres més emblemàtiques del repertori clàssic de ballet: Giselle. L'esdeveniment tindrà lloc el pròxim 11 de maig a les 19.00 h al Teatre Calderón d'Alcoi. Aquesta companyia de ball té quasi 30 anys d'experiència sobre els escenaris de tot el món i ara representa aquesta obra que és un ballet captivador, on una bella i fràgil jove Giselle mor després de patir un desengany amorós. Al morir "donzella" es convertirà en un esperit nocturn del bosc, una Willi. Una nit, quan el seu amat Duc Albrecht és castigat per les Willis en el bosc, Giselle mostrant el seu amor etern, salvarà l’enamorat protegint-lo de Myrtha, la Reina de les Willis. La direcció està a càrrec de Timur Fayziev i els solistes són: Cristina Terentiev i Alexey Terentiev. Aquesta obra té una duració total de 105 minuts dividits en dos parts, una de 55 minuts i altra de 50 amb un descans de 20 minuts.