La majoria de les comarques catalanes guanyaran població activa a mitjà termini\nSegons l'escenari mitjà, la majoria de comarques catalanes guanyaran població activa: ho ha donat a conèixer l'Institut d'Estadística de Catalunya, l'Idescat, mitjançant la mateixa nota informativa a la qual ha fet referència recentment TITULARS.CAT (bloc del 28/06/2022). El 2031, la població activa serà superior a l'actual a 38 comarques i Aran.\nLes comarques situades al Litoral i Prelitoral, sempre segons la referida nota informativa de l'Idescat, són les que tindran majors augments. Concretament, les comarques que presentaran un major creixement en termes relatius seran: el Tarragonès, 12,6%; el Baix Penedès, 12,3%; i el Gironès, 11,2%. A l'extrem oposat, perdrien població activa: la Conca de Barberà, -1,3%; la Terra Alta, -0,7%; i les Garrigues, -0,5%.\nCreixement de la població activa de Catalunya, 2021-2031 / IDESCAT\nEntre el 16 i 30 de setembre s'enllestirà el recull de propostes per al Pacte Nacional per la Llengua\nEntre el 16 i el 30 de setembre s'enllestirà la recollida i síntesi de propostes per fer-ne un retorn a la ciutadania i oferir-lo a la taula del Pacte Nacional per la Llengua: ho ha donat a conèixer el Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya mitjançant la mateixa nota informativa a la qual ha fet referència recentment TITULARS.CAT (bloc del 27/06/2022). El calendari previst contempla que aquest pacte se signi el desembre d'enguany.\nPer fer arribar el debat a tots els sectors, sempre segons la referida nota informativa del Departament de Cultura, s'han organitzat 12 sessions deliberatives i presentacions a 15 ciutats de totes les demarcacions. A més, entitats de diversos àmbits han respost a la crida governamental i ja s'han organitzat més d'una vintena d'actes de proximitat per debatre i formular propostes.\nLa majoria de les comarques catalanes guanyaran po...\n► de juny 2022 (30)


Plujademais: de desembre 2017\nMarjane Satrapi és una dibuixant de còmics iraniana establerta des de fa molt de temps a França i de la qual aquest Nadal m'he fet regalar un tercer còmic dels quatre que té traduïts al català, Brodats, que cronològicament és el seu segon àlbum (2003).\nPublicat per Marc Barrobés a 18:34 0 comentaris\n"¿Sabéis cómo se llama ahora el PP en Catalunya?\nSe llama 'PP en liquidació'."\n(ells que vagin rient; nosaltres anem marxant)\nPublicat per Marc Barrobés a 14:54 1 comentaris\nReprenent els poemes que va recitar l'Emigdi Subirats a Tortosa i que vaig començar amb Ales negres, avui li toca el torn al més conegut i l'únic que no era d'un poeta ebrenc, les Corrandes de l'exili de Pere Quart. L'Emigdi les va dedicar aquell dia a Carles Puigdemont i la resta del govern exiliat a Bèlgica, dedicatòria que Plujademais estén als presos polítics d'Estremera i Soto del Real.\nPublicat per Marc Barrobés a 23:44 0 comentaris\nSegur que la primera pregunta que us heu fet tots és "Sori-què?" 'Sorites' és una paraula grega que vol dir 'munt de sorra', i existeix la paradoxa de Sorites, que diu que si a un munt de sorra li treus un gra de sorra, continua sent un munt de sorra... fins que a la llarga, en algun moment difícil de determinar, deixa de ser-ho.\nPublicat per Marc Barrobés a 19:18 0 comentaris\nCasualitat o missatge subliminar?\nFaig una breu pausa mentre reviso una traducció de l'anglès al castellà per a CEJN (un client que fa ja uns anys que em passa traduccions i sempre penso que n'he de fer un post) perquè no he pogut evitar la temptació d'explicar el que m'acabo de trobar a la pàgina web del diccionari de la Real Academia de la Lengua Española.\nI és que a la dreta de la pàgina -i no m'hi havia fixat mai- surt la "palabra del día", que avui, dia que se suposa que els consellers empresonats i els Jordis han de prestar declaració, era "mazmorra". I després, tirant pàgina avall, destaquen a l'apartat d'"obras académicas" un llibre titulat Yo el supremo d'un tal Augusto Roa Bastos...\nCasualitat o missatge subliminar al Tribunal Suprem perquè dicti 'masmorra' per a tots ells?


La Finestra PlayList #8 | La Finestra Digital\nEODM (Eegles Of Death Metal) – “Complexity”\nPels que encara no coneixeu els Eagles of Death Metal, us direm que són una de les parelles més catxondes, desvergonyides i macarres que us podeu trobar dalt d’un escenari. Jesse Hughes i Josh Homme (Queens of the Stone age), són amics des de petits, venen de Califòrnia, i que no us enganyi el nom, lo seu no és el death metal sinó el rock més festiu. Aquest octubre ens acaba d’arribar el seu quart disc, “Zipper Down” i el 8 de desembre vindran a la Sala Apolo per oferir un concert que us recomanem que no us perdeu. Amb el so que els és típic, un puntet més electrònic en alguns casos, un rera l’altre els talls del disc són un desafiament a veure qui és capaç de quedar-se quiet, i a demostrar que a la vida més val prendre’s les coses amb humor. I per mostra el primer single que ens en van presentar, “Complexity”:\nHollywood Vampires – “School’s Out/Another Brick In The Wall”\nAquest any hem vist néixer una nova banda de rock, els Hollywood Vampires, però els seus membres no són jovenets que s’estrenen en això de la música sinó noms de pes que junts formen una mescla peculiar: Alice Cooper, Johnny Depp i Joe Perry (el guitarra dels Aerosmith). Però la cosa no es queda aquí, pel seu primer disc homònim que van publicar al setembre, s’han fet acompanyar d’altres estrelles com Paul McCartney, Dave Grohl, Slash, Brian Johnson (AC/DC), Robby Krieger (The Doors), Perry Farrell (Jane’s Addiction) i Zak Starkey (The Who, Oasis). Voleu més? Doncs en els seus directes us podeu trobar de cop i volta sobre l’escenari amb Tom Morello, Marilyn Manson, Duff McKagan (Guns’n’Roses) o Geezer Butler (Black Sabbath). Per ara, pel primer disc han enregistrat sobretot versions de temes dels 70, com “School’s out”, però també n’han composat un parell de pròpies i tot i que quadrar les agendes de tots els resulta complicat, sembla que tenen ganes de seguir donant canya.\nCoheed and Cambira – “Eraser”\nVinguts de Nova York, els Coheed and Cambria sempre han sigut una mica els germans petits en el seu estil de rock, telonejant i a remolc d’altres bandes més consolidades en aquesta parcel·la. Però el que dotava de més entitat pròpia el seu producte era una concepció multidisciplinar per la qual els seus discos es retroalimentaven dels còmics en els que la banda narrava una història galàctica de ciència-ficció. Així, els seus anteriors “The Second Stage Turbine Blade” (2002), ”In keeping secrets of Silent Earth:3” (2003), “Good Apollo, I’m Burning Star IV, Volume One: From Fear Through the Eyes of Madness” (2005), “Good Apollo, I’m Burning Star IV, Volume Two: No World For Tomorrow” (2007), “Years of the Black Rainbow” (2009) i les dues parts de “The Afterman” eren àlbums conceptuals centrats en determinats volums del còmic The Amory Wars. Amb diversos canvis a la formació però mantenint Claudio Sánchez al capdavant, aquesta tardor han tornat amb nou disc “The color before the sun”, el primer que es desvincula de l’obra gràfica. “You got spirit kid”, ”Here to Mars” i “Eraser” han estat els primers singles d’un àlbum que ens mostra el grup d’una forma més obertament personal.\nRobin Schulz feat. Moby & The Void Pacific Choir – “Moonlit Sky”\nL’any passat el DJ alemany Robin Schulz va passar de l’anonimat al top dels DJs internacionals gràcies al gran èxit del seu tema “Prayer in C”, inclòs en el seu primer àlbum “Prayer”. Així que no és d’estranyar que no hagi trigat a treure un segon LP, “Sugar”, per explotar la seva popularitat. En ell, Schulz mostra més ofici que art amb un a col·lecció de temes en el que advoca per combinar el EDM amb instruments naturals posant èmfasis en les melodies. El resultat no resulta espectacular però ja ha aconseguit el Top 1 a Suïssa, top 3 a Alemanya, i s’ha colat també en la llista espanyola, amb el disc i dos dels seus senzills, “Headlights” i “Sugar”. Però ha nosaltres ens crida l’atenció sobretot la seva col·laboració amb Moby en el tema que tanca el disc “Moonlit Sky”, que inclou també en els seus crèdits a The Void Pacific Choir, la formació recentment creada pel propi Moby per al seu nou disc, encara pendent de data de publicació i l’avançament de la qual “The Lights Is Clear In My Eyes” es va estrenar a la fi de setembre.\nClaptone – “The Only Thing”\nSense sortir de l’escena EDM alemanya, ens trobem amb en Claptone i la seva màscara daurada amb bec, molt més místic i elegant que el seu compatriota Robin Schulz. Guanyador del DJ Award 2015 al millor productor, i autor de remescles per a gent com els Pet Shop Boys, Disclosure i Róisín Murphy, Claptone es mou en el terreny del house amb aquesta classe seductora i màgica lluny d’estàndards que tan ben ha sabut plasmar en el seu àlbum debut “Charmer” publicat per Different Recordings (Crystal Castles) divendres passat, i del que ve donant-nos avançaments des de ja fa un grapat de mesos, com l’estupend “Puppet Theatre” amb els Peter Bjorn and John. “Charmer” compta a més amb col·laboracions de Young Galaxy, Jay-Jay Johanson, Clap Your Hands Say Yeah, Jaw, Bavanandan, Jimi Tenor, i Nathan Nicholson. “The Only Thing” és el seu darrer senzill.\nPetite Noir feat. Baloji – “La Vie Est Belle / Life Is Beautiful”\nDesprés de tres anys publicant senzills a compte gotes (gairebé un per any), per fi, a principis d’aquest 2015, Yannick Ilunga (aka Petite Noir) publicava el seu sorprenent EP debut “The King of Anxiety”, que incloïa temes tan magnètics com “Chess” o “Shadows”. Però allò va resultar ser només un aperitiu pel plat fort, el LP “La Vie Est Belle/Life Is Beautiful”, llançat el passat 11 de setembre. Fill de pare angolès i mare congolesa, Petite Noir va néixer a Brussel·les, encara que resideix a Johannesburg (Sud-àfrica). La seva música combina de forma curiosa i eficaç les seves arrels amb el rock, l’electrònica, el new wave, el pop i el rap. El tema que dóna títol al seu disc és tan bell en forma i contingut com el viatge en el qual et submergeix el disc sencer.\nDave Gahan & Soulsavers – “All of This and Nothing”\nEl bo de Dave Gahan és molt conscient que a aquestes alçades de trajectòria cada nou disc que grava amb els Depeche Mode serà mirada amb lupa, comparada amb discs anteriors i amb les expectatives generades. Com s’ho fa doncs quan vol alliberar-se de pressions i enregistrar el què li ve de gust i sense cotilles? Doncs fent un passet al costat i tancant-se a l’estudi en solitari o amb el productor Rich Machin. Amb aquest va col.laborar amb els Soulsavers, al 2012 van publicar un disc, “The light the dead see” i a finals d’aquest octubre veurà la llum el segon, “Angels & Ghosts”. El primer avançament és el single “All of this and nothing” un tema amb la seductora veu de Gahan navegant entre una instrumentació on participen de sintetitzadors a panderetes, percusió o òrgans.\nAustin Plaine – “Only Human”\nTanquem la nostra PlayList plens de malenconia. El cantautor de Minnesota amant de la carretera, Austin Plaine per fi ha aconseguit que el seu àlbum homònim sigui publicat a escala internacional. Un viatge d’un any que l’ha portat a sembrar emocions i sensacions allà per on creuava el seu camí. El debut d’Austin Plaine està fet per sentir-se, i entre les seves onze cançons podem trobar-nos alguna joia com aquesta “Only Human”, en el que Plaine es despulla en la nit acompanyat únicament d’una guitarra i el cor de la seva pròpia i escruixidora veu. Honestedat i modèstia folk a l’altura dels Mumford and Sons.\nAlice CooperAustin PlaineBalojiBrian JohnsonClaptoneCoheed and CambriaDave GahanDave GrohlEagles of Death MetalHollywood VampiresJoe PerryJohnny DeppMobyPaul McCartneyPerry FarrellRobby KriegerRobin SchulzRobyn SchulzSlashSoulsaversThe Void Pacific ChoirZak Starkey


Més enllà de la pugna d’impostos entre ENDESA i l’Ajuntament de Barcelona: auditories ciutadanes per recuperar el control de l’energia - Xarxa per la sobirania energètica\n14 juliol 2017 28 setembre 2017 968\nENDESA admet un deute en impostos d’1000.000 d’euros amb l’ajuntament de Barcelona però recorre una sanció de 300.000 i un impagament de taxes de 1.800.000 euros\nAuditories ciutadanes del sector per posar llum i taquígrafs sobre un negoci regulat i transformar-lo de baix a dalt per garantir el dret a l’energia i avançar cap a la sobirania energètica.\nL’Ajuntament de Barcelona acaba de destapar un deute històric d’ENDESA envers les arques del municipi. Es tracta d’un deute milionari que torna a posar de manifest, per una banda, l’opacitat del sistema de remuneració del sector i per l’altra els beneficis substanciosos de la distribució i comercialització elèctrica, així com els límits confusos entre ambdues activitats quan parlem de l’oligopoli (UNESA) representat per ENDESA a Catalunya. Des de la Xse valorem positivament aquest petit pas en el desmantellament dels beneficis il·legítims de les distribuïdores elèctriques. Creiem que hauria de ser només el principi d’un procés més profund que qüestioni la gestió d’aquesta activitat amb retribucions regulades, es a dir, determinades per llei i per tant, de cobrament assegurat, controlada en la seva immensa majoria (més d’un 90%) per l’oligopoli energètic (UNESA).\nEn aquest sentit, cal remarcar el paper fonamental que tenen, i tindran cada cop més, les xarxes de distribució elèctrica en l’actual model energètic i en un nou model descentralitzat, on tots i totes som cridades a ser protagonistes. En aquest passem a ser, no només receptores, sinó també productores d’energia i es poden obrir, així, nous espais de govern per recuperar el control de l’energia. Un control que ens permeti desencallar la transició energética cap a un model basat en les renovables, socialment, ambientalment i econòmicament sostenible, que posi al centre les cures, les persones i el planeta.\nÉs per això que volem encoratjar la resta de municipis a encetar processos ciutadans de fiscalització de la distribució elèctrica, no només en la seva vessant econòmica. Detectem una necessitat imperant d’investigar i auditar la distribució elèctrica en tota la seva complexitat: des de la qualitat del servei cap a les usuàries finals, directament relacionada amb l’estat i el manteniment de les xarxes físiques, així com amb els acomiadaments massius que s’han estat duent a terme al sector en els darrers anys; fins als beneficis il·legítims (i il·legals) d’una activitat regulada, poc transparent, i on les infraestructures ja estan més que amortitzades.\nNo oblidem tampoc que, quan parlem de qualitat del servei, ens referim també a la garantia de l’accés universal a l’energia, com a dret i, per tant, posem sobre la taula i qüestionem el paper de les distribuïdores, tant en els talls de subministrament com en la concessió de nous punts de connexió. Garantir l’accés a l’energia a través de la xarxa no només com a subministrament bàsic, des d’on l’Aliança contra la Pobresa Energètica (APE) porta temps reivindicant l’accés a l’electricitat com a dret fonamental, sinó com a generadores també, des d’on noves instal·lacions renovables porten temps topant una vegada darrera l’altra amb les traves de les distribuïdores.\nEn aquest sentit, volem recordar que aquest cobrament d’impostos no és el primer indicador d’abús per part de les distribuïdores: l’any 2016, la Comissió Nacional dels Mercats i la Competència (CNMC) ja va dictaminar que les distribuïdores facturen un 50% més per sobre del que estableix la normativa del sector pels nous comptadors que encara no estan adaptats a la telegestió.\nPer tot això veiem la necessitat d’impulsar processos d’auditoria, impulasats des de les institucions locals tot posant la ciutadania la centre, fent-la partícep i protagonista, per desmantellar irregularitats, abusos i fraus que fins ara han passat desapercebuts. Aquest processos ens han de portar a replantejar-nos l’actual sistema de propietat, gestió i presa de decisions de les xarxes de distribució, per recuperar el control d’aquesta activitat tot avançant cap a un model de democràcia energètica de baix a dalt que desobstrueixi la transició cap a un nou model energètic compatible amb les persones i el planeta.\nPrecisament perquè el treball que ja es duu a terme des dels governs locals no ha d’allunyar-se d’una conscienciació i implicació ciutadanes, ni de l’exploració de mesures més ambicioses per a confrontar l’oligopoli i el model energètic actual, des de la Xse donarem seguiment i continuarem pressionant en aquesta línia.


La de Correus, en desús des del 1972, encara conserva els cartells publicitaris i la propaganda electoral\nBarcelonaLes entranyes, velles i rovellades, de les vies subterrànies de Barcelona estan amagades a la vista de la majoria de mortals. Estacions fantasma que només el personal autoritzat trepitja de tant en tant. O això es pensen. Perquè hi ha qui desafia la prohibició i, enfundats en armilles fluorescents, recorren nit i dia l'entramat de túnels a la recerca de racons plens d'història.\nUn d'ells és Charles Bronson, autoproclamat "rei de les rates", a la fuga des del 1995 i nascut a l'antiga Iugoslàvia, segons el seu perfil al portal d'informació subterrània Track Runners. Sota pseudònim, Bronson ha recorregut les principals estacions fantasma de Barcelona, les ha fotografiat i n'ha desgranat les històries més curioses.\nEstà en desús des de l'any 1972\nLa de Correus és una de les estacions més buscades pels amants dels túnels abandonats. Es va inaugurar el 20 de febrer del 1934 i formava part del tram de la línia 3, conegut com el ramal Aragó-Correus del Gran Metro de Barcelona. Encara s'hi conserven els cartells publicitaris dels anys 70, quan la parada va quedar en desús amb motiu de la prolongació de l'actual línia 4 del metro. "Hi ha qui ha viatjat quilòmetres per poder-la veure. És única. És l'única estació de la ciutat on es pot veure tan clarament la història a les parets", diu Bronson.\nLes entranyes del Metro, vistes per Charles Branson\n2. Bifurcació Vilanova\nLes obres van durar quatre anys i mai es va arribar a fer servir\nConeguda també amb el nom de Marina, la Bifurcació Vilanova és on aquest dimarts es va originar l'incendi que va causar el caos a Rodalies. És una estació de tren que mai s'ha arribat a fer servir. És a prop del pont de Marina, entre l’estació d’Arc de Triomf i la del Clot-Aragó. Formava part de pla modificat d’enllaços ferroviaris de Barcelona i havia de substituir l’antiga Estació del Nord. Les obres d’aquesta estació van durar quatre anys i es van donar per acabades el 1974. "Un home que hi va viure en el passat va reunir-hi tots els seus tresors. Ell ja no hi és, però les seves pertinences encara hi són", explica Bronson.\nDarrerament l'estació s'havia convertit també en refugi per a una desena de persones que vivien de la ferralla. Per arribar al dormitori subterrani s’havien d’esmunyir per un petit forat que hi ha en un mur i accedir a un espai ple d’escombraries –una autèntica muntanya de porqueria–, per creuar després les vies i entrar per una porta fins a l’estació.\nLes entranyes del metro, a la vista\nEls enginyers van cometre grans errors de càlcul en construir-la\nUna de les artèries viàries més importants de Barcelona, la Via Laietana, amaga al seu subsòl dues parades de metro, la de Correus i una que mai va arribar a entrar en funcionament. Les obres no es van acabar i es van fer poc més de 30 metres de longitud. Els enginyers de l'època van cometre greus errors de càlcul. Segons l'expert en història ferroviària Àlex Reyes, van fer les andanes a peu pla perquè pensaven que el metro seria com un tramvia soterrat.\nNo van tenir en compte la maquinària inferior que portava i posteriorment es van veure obligats a excavar tot el nivell de les vies perquè poguessin transitar. Un altre exemple és l'escala que encara es conserva, i que avui presenta un aspecte fantasmagòric. La curiositat és que no porta enlloc, perquè tampoc es van fer mai els accessos exteriors.\nCharles Bronson recull a Track Runners les proves de les seves visites a les entranyes de Barcelona / TRACK RUNNERS\nÉs visible des de les estacions de Sagrada Família a Sant Pau\nL'estació abandonada de Gaudí, que mai es va inaugurar, és probablement una de les més visitades. L’estació està situada just sota l’avinguda de Gaudí, davant de la Sagrada Família –entre els carrers de Marina i Lepant–, i, a diferència de les altres, es pot demanar permís per accedir-hi. Transcorre en el recorregut actual que fa el metro entre les estacions de Sagrada Família a Sant Pau - Dos de Maig, i és visible en totes dues direccions. Les andanes es conserven intactes i el nivell superior fins i tot s'ha destinat a altres usos, així com el vestíbul, que està ocupat per una seu d'antics treballadors jubilats de TMB.\nA Barcelona hi ha mitja dotzena d'estacions de metro fantasma més: Fernando i Bordeta en són un parell. Segons Reyes, "les xarxes de metro s'acostumen a projectar amb unes necessitats, però amb el pas del temps canvien, i si algunes van quedar molt juntes, s'opta per anul·lar la del mig". D'aquestes dues, per això, se'n conserva poca cosa. L'estació de Fernando, inaugurada el 1946, segons Bronson, va deixar de funcionar el 1968.\nEstacions fantasma arreu de Catalunya\nBarcelona no és l'única ciutat on hi ha estacions fantasma. Joan Carles Salmeron, historiador i director del Centre d'Estudis del Transport (Terminus), explica que les instal·lacions ferroviàries abandonades s'estenen per tot Catalunya. Una d'elles és, curiosament, on el desembre passat hi va haver el gran robatori de coure que va col·lapsar Rodalies. Santa Perpètua de Mogoda es va construir entre el 2005 i el 2006, i ja fa deu anys que està completament abandonada.\nAlgunes de les estacions fantasma ho són per la falta de viatgers. És el cas de les de Vallcarca, Olesa de Montserrat, Castellarnau (Sabadell) i Torrebonica (entre Sabadell i Terrassa). A Cabrera de Mar n'hi ha una que va estar abandonada durant molt temps, i que des de fa uns anys es torna a fer servir.\nSegons Salmeron, quan una estació queda en desús, la via es renova periòdicament, ja que de vegades hi passen trens –que no fan parada–, però la resta d'instal·lacions queden completament abandonades, com si fossin un edifici vell i oblidat.


Informació Rogaine | IV Rogaine Vila d'Ulldecona\nIV Rogaine Vila d'Ulldecona\nBase i serveis\nResultats Rogaine 2020\nEl Rogaine és una modalitat esportiva de les curses d’orientació en què els participants han de desplaçar-se a peu, amb l’objectiu d’aconseguir la màxima puntuació passant pels controls en un temps màxim (3 hores en el nostre cas) i enordre lliure. No tots els controls valen els mateixos punts, això dependrà de la dificultat física i/o tècnica per trobar-los.\nEls equips han d’aconseguir la màxima puntuació passant pels controls en un màxim de 3 hores. El mapa, amb tots els controls i la seva puntuació dibuixada, s’entrega als participants uns minuts abans de la sortida. El cronometratge es fa amb el sistema SportIdent. En cas de superar el temps màxim, l’equip rebrà una penalització (1 punt per cada fracció de minut, a partir de 20 minuts es desqualificarà l’equip).\nNo hi ha recorreguts establerts, cada equip decideix l’ordre de pas pels controls. Hi ha un total de 30controls. Els participants han de passar pel màxim d’aquests aquests punts seguint la ruta que ells mateixos triïn. Cada control es marca sobre el terreny amb una fita d’orientació que consisteix en una tela de tres requadres i forma triangular de 30 x 30 cm.\nEl full de descripció de controls o simbologia és la descripció exacta de l’emplaçament del control, amb detalls de com és l’element del terreny al qual s’ha col·locat la fita.\nEl full de descripció de controls es publicará a la web una setmana abans de la realització de la prova. A més, també es donarà el mateix dia de la cursa impresa al mapa.\nA continuació us podeu descarregar dos imatges que us ajudaran a interpretar la descripció de controls:\nDescripcions dels controls d’acord amb l’IOF\nCopyright © 2020 IV Rogaine Vila d'Ulldecona. Tema: Zakra per ThemeGrill. CEU - SudActiu


Fitflop Superstretch Bobby Loafer Negre, Dressinn\nFitflop - Calçat dona - Sabates\nLlum lleugera amb fibres de cautxú resistents i resistents\nSi estàs buscant una botiga online especialitzada en material de moda , descobreix dressinn. Com a distribuïdors oficials de la marca Fitflop, tots els productes de moda que tenim en catàleg tenen la total garantia de Fitflop. Selecciona una de les categories de Calçat dona i descobreix milers de productes de Calçat dona per practicar el teu esport favorit. Estàs interessat en Fitflop Superstretch Bobby Loafer? Si tens qualsevol dubte abans o després de fer la compra, contacta’ns a través de l’apartat de contacte o per telèfon i t’ajudem. No esperis més i fes la compra a dressinn!\n$ 116.22 $84.99\n$ 116.23 $84.99


Bagatge - Diari La Veu\nEscriba el número 653023\nOctubre, de vegades, ens regala un dia assolellat de trenta graus i, tot i aquesta precarietat laboral que t'obliga a treballar dissabtes i diumenges fent potser el que realment t'agradaria fer, decidim que Jan ha de córrer, desfogar-se com només les criatures de quasi tres anys saben fer. Anem a Fertília, on hi ha un jardí tancat que ens permet estar més tranquils i on estaríem protegits si començara a bufar el llebeig o el mestral.\nEleonora, crida Jan de sobte. Veiem una fura que trau el cap d'un tub de plàstic, Jan corre cap a ella i comencen a acaçar-se seguint unes regles que només ells deuen conèixer. Eleonora és amb la seua àvia d'ací, els pares crec que són de Gàmbia, es van conèixer en el llarg viatge que els va dur fins a l'illa. Quan van arribar al poble, la mare arrossegava una panxa monumental i Eleonora la va ajudar en tot el que va poder. Com a reconeixement, li va posar a la filla el nom d'aquesta dona.\nAbans de tornar a casa per dinar passegem pel centre del poble, un carrer que va de l'església a la mar. M'agrada aquest poble, la tristesa decadent que l'envolta, seure en un bar i trobar-te de repent en un poblet del nordest d'Itàlia, per exemple. El restaurant on vam sopar ara deu fer tres anys és tancat. Enraonàrem. La conversa no era per convèncer l'altre o per demostrar qui tenia més coneixements. La conversa era dir i aprendre. És molt probable que parlàrem de la impossibilitat de tornar als nostres llocs d'origen, dels llibres que encara ens esperaven a casa dels pares, potser ja col·locats dins de capses i que no sabíem si els recolliríem mai; de l'única frontera que no havíem travessat mai, la de la poesia…\nEn una de les finestres de les cases que hi ha damunt del restaurant veig uns cabells blancs i pense si aquella dona no deu ser una de les moltes xiquetes que van haver d'abandonar Zadar, Pula, Rijeka, Vrsar o Rovinj. Va ser prou fàcil encendre l'espurna del menyspreu, elaborar un discurs supremacista en terres de frontera, plantar la llavor de la revenja i la por. Mentre Mussolini anava perdent terreny, la gent començava a abandonar les cases, molts per por de les represàlies, d'altres per simple mimetisme. Qui, sabent que construiria en un altre lloc una nova vida, carregava en carros taules, cadires, algun armari, portes i finestres, capses, maletes… Qui, pensant que tot seria provisional o que no en tenia més remei, només s'enduia l'imprescindible. Darrere d'ells deixaven cases esventrades o portes i finestres barrades amb taulons. A molts d'ells els esperaven camps de refugiats, barraques, una església dividida amb mantes, llits compartits, la mancança d'aigua o llum elèctrica, inventar-se un treball, el recel dels altres italians, sentir-se dir feixistes en una estació de trens.\nEleonora abraça Jan, ens acomiadem de la seua àvia, els cabells blancs han desaparegut de la finestra, engolits per la foscor de la casa que imagine minúscula. Mentre anem cap al cotxe no puc no pensar si aquella dona mira encara amb ulls de xiqueta aquesta mar i hi veu la seua, si ha tornat mai al seu lloc d'origen, si ha tornat a veure la casa on va bastir els seus records o si, pel contrari, en alguns matins com aquest, enyora una nina de drap, un quadern, un llibre que va haver de deixar en casa perquè no era, en aquell moment, res d'imprescindible.\nEscriba el número 590756


Escrita per Miquel - de gener 11, 2017\nQuan he vist el títol m'ha cridat molt l'atenció. No he arribat mai a pensar que els planetes representessin diferents déus. Veig que en aquella època també era molt important el sistema solar.\n11 de gener de 2017, a les 19:43\nLa idea d'escollir noms de déus romans per cada planeta del Sistema Solar la trobo molt interessant, perquè a més els noms que s'han escollit s'identifiquen molt amb el planeta i les seves característiques. A més, el fet de que poguem relacionar els noms dels planetes amb déus romans, també ajuda a il·luminar encara més la nostra curiositat cap a l'astronomia i la història clàssica.\n12 de gener de 2017, a les 10:51\nUna entrada molt interessant! El fet que els noms dels planetes el van posar originàriament els grecs clàssics, però posteriorment els romans en van fer la seva adaptació i que els noms fagin referència als déus mitològics, ens mostra la influència que encara té la cultura clàssica en els nostres dies.\n13 de gener de 2017, a les 16:22\nMolt bona i interessant entrada! Sabia que el nom dels planetes tenia alguna cosa a veure amb tot això però no sabia les verdaderes històries.\n19 de gener de 2017, a les 10:47\nLa mitologia, personalment és dels meus temes preferits. Al igual que els romans regien els planetes com a deus i deeses nosaltres seguim deixant en mans de l'astrologia el nostre avenir, fet que demostra la gran importància que encara avui dia tenen sobre nosaltres les cultures clàssiques ja citades.\n19 de gener de 2017, a les 10:49\nTenia entès que Hèlios era el sol i l'encarregat de moure'l era Apolo, amb el seu carro. És curiós com encara fem servir els noms que van posar els grecs i els romans als objectes, planetes... Les estacions, per exeple, també estan relacionades amb la mitologia (Mite de Persèfone) igual que els dies, els mesos, etc. Molt interessant!\n12 d’octubre de 2018, a les 18:12\nMolt interessant, però deixa'm dir que hi ha més planetes amb noms de déus. Per exemple Plutó, el planeta nan, va ser nombrat així pel déu de l'Inframón Hades, que en romà es diu com aquest planeta.\n29 de novembre de 2020, a les 16:01


Recolza l’OTW – Organització per a les Obres Transformatives\nUneix-te o dóna\nEl teu recolzament és benvingut! Pots unir-te a l’OTW (Organització per a les Obres Transformatives) o donar en línia amb una targeta de crèdit o via PayPal. Si ets als Estats Units, també pots utilitzar un xec electrònic, o pagar amb un xec físic per correu.\nPrefereixes donar per correu? Si ets resident als Estats Units, imprimeix i omple una còpia del Formulari de Donació en PDF (en anglès) i envia’ns-el amb el teu xec:\nSi tens cap pregunta sobre les donacions, contacta amb el comitè de Desenvolupament i Afiliació.\nNote: Link titles in this section are duplicates of the FAQ Questions in subsequent rows.\nArtifact Storage Room 3 ve a l’AO3\nS’apropa el Dia Internacional de les Obres de Fans 2018\nTER/MA ve a l’AO3\nAll Things Rat es Trasllada a l’AO3\nInDeath.net Fan Fiction ve a l’AO3


El Consorci de Museus acomiada les residències de producció artística de 2021 amb els Open Studios a Las Cigarreras - El Diario Valenciano\nEl Consorci de Museus acomiada les residències de producció artística de 2021 amb els Open Studios a Las Cigarreras\nLa Generalitat mejorará la eficiencia energética de 34 grandes edificios públicos con fondos europeos\nEl PSPV-PSOE organiza una Escola d’Hivern, unas jornadas parlamentarias y una campaña para explicar la reforma laboral en el inicio de 2022\nCiudadanos reclama un plan para reforzar la salud mental, con más psicólogos en la sanidad pública y deducciones fiscales\n– Els Open Studios són trobades entre residents, públic i professionals de la cultura que mostren el treball realitzat durant mesos a Las Cigarreras\n– En 2021, María Sainz, Lucía Morate, Juan Zamora i Estíbaliz Sábada han desenvolupat les produccions artístiques de Cultura Resident\nEl Consorci de Museus de la Comunitat Valenciana (CMCV) posarà fi aquesta vesprada a les residències de producció artística de Cultura Resident 2021. Els Open Studios mostraran el treball realitzat per quatre artistes des de setembre al Centre Cultural Las Cigarreras d’Alacant, en un període en què les residències han comptat amb recursos i suport per part del Consorci juntament amb la Direcció General de Cultura i Patrimoni de la Generalitat Valenciana, impulsors d’aquest programa autonòmic.\n«Invitem tots els alacantins i alacantines i el sector cultural a gaudir de les quatre produccions artístiques d’aquesta edició de Cultura Resident. Des de fa quatre anys, aquesta convocatòria té com a objectiu donar forma a propostes inèdites o en via d’investigació i impulsar l’experimentació i innovació en la creació artística contemporània i hui tornarem a gaudir-ho en primera persona amb els Open Studios a Las Cigarreras», ha destacat José Luis Pérez Pont, director del Consorci de Museus de la Comunitat Valenciana.\nL’obertura serà aquesta vesprada a les 17.30 hores al hall. A les 18.00 hores es podrà visitar, a la Caixa Negra, ‘Pájaros de sol’, de María Sainz, amb la sessió de ‘BookJockey’ de Pablo Casino i Carlos Aguilera. A les 18.40 hores, els assistents gaudiran de ‘Muntanya desdibuixada’, de Lucía Morate, a la Caixa 2 i, a les 19.20 hores, es passarà al Box S1 per a visitar la instal·lació ‘Espacios para subvertir’, d’Estíbaliz Sádaba. Finalment, a les 20.00 hores tancaran els Open Studios el concert en directe a càrrec d’Ayna ‘La Silbaora’, situat a la Caixa Negra, així com la instal·lació ‘Ophistoma novolumi’, de Juan Zamora, al Box S.2.\nQuatre artistes residents a Las Cigarreras\nAquests són els quatre projectes seleccionats en l’actual edició de Cultura Resident, el primer programa de residències artístiques de la Comunitat Valenciana. Va ser impulsat pel Consorci de Museus juntament amb la Direcció General de Cultura i Patrimoni de la Generalitat Valenciana en 2017 i té com a objectiu impulsar la creació contemporània i enfortir el teixit cultural valencià i, per aquest motiu, facilita temps, espais, acompanyament i recursos econòmics per al desenvolupament del seu treball.\nAixí, al Centre Cultural Las Cigarreras s’han desenvolupat les residències de producció artística; al Menador Espai Cultural de Castelló, les d’investigació, que ahir van celebrar també els seus Open Studios; i al Centre del Carme Cultura Contemporània (CCCC) de València es continuen desenvolupant, fins a març, les residències de mediació cultural.\nD’aquesta manera, aquesta vesprada quatre artistes posen fi a la seua residència. La primera d’elles és Estíbaliz Sábada Murgía, amb càpsules audiovisuals experimentals sobre la dificultat històrica de la relació de les dones amb l’espai públic. Artista i doctora en Art i Investigació, li agrada crear un espai de diàleg, trobada, reflexió i debat que permeta analitzar el context en què vivim amb propostes artístiques que introdueixen la perspectiva de gènere.\nLucía Morate, per la seua banda, presentarà al públic ‘Muntanya desdibuixada’, un estudi basat en la trobada de dos binomis que sorgeixen en representar visualment i corporalment la serra del Molinet d’Alacant, manipulada per l’ésser humà. Morate és artista visual, docent i dinamitzadora cultural i el seu treball ha sigut exposat i premiat en el Patio Herreriano, Centre Portugués de Fotografia, Artendencias, Centre d’Art Tomás y Valiente de Fuenlabrada i el Festival Internacional de Fotografia Emergent Patata de Granada, entre altres.\nA Morate i Sábada s’uneix Juan Zamora, que amb ‘Ophiostoma novoulmi’ acosta al públic la malaltia fúngica per la qual estan desapareixent poblacions d’om a través de l’art. L’obra de l’artista és una exploració poètica de la naturalesa a través d’una pràctica transdisciplinar basada en el dibuix, l’animació, el vídeo, la fotografia, la instal·lació, la ‘performance’ i la música.\nFinalment, María Sainz, en la trobada, farà reflexionar sobre la relació entre el turisme i la migració actuals a través de la seua obra ‘Pájaros de sol’. Interessada a utilitzar la imatge com a motor de canvi, Sainz ha desenvolupat projectes de fotografia en entorns educatius i amb col·lectius en risc d’exclusió social en col·laboració amb diverses entitats i actualment compagina el seu treball com a fotògrafa ‘freelance’, docent i gestora cultural, amb la realitzacio? de projectes personals.\nArtículo anteriorLes Corts Valencianes aprueban una PNL socialista que insta a desarrollar una estrategia para combatir el incremento de las bacterias resistentes a los antibióticos\nArtículo siguienteEl Consorcio de Bomberos participa en un simulacro de incendio en un convoy de metro


Cruzeiro Esporte Clube - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Cruzeiro EC)\nNo s'ha de confondre amb Esporte Clube Cruzeiro.\nEl Cruzeiro Esporte Clube és un club de futbol brasiler de la ciutat de Belo Horizonte a l'estat de Minas Gerais. A més del futbol, el club té seccions semi-professionals d'atletisme i bitlles.\nA Raposa, O Celestes\nMineirão: Belo Horizonte . 62.160\nBanco Renner (pt)\n4 Plantilla 2020-21\nEl Cruzeiro nasqué després de la crisi que sofrí el Yale Atlético Clube, un dels més antics clubs esportius de l'estat. Els italians de Belo Horizonte volien seguir les passes de la colònia italiana de São Paulo, que havien fundat un club anomenat Palestra Itália. El Yale, format el 1910, competí al campionat de Belo Horizonte fins a l'any 1925, quan abandonà el futbol. La majoria dels seus jugadors eren d'origen italià i quan el Palestra Itália va ser fundat s'uniren al nou club. El 20 de desembre de 1920 nasqué el Palestra Itália (de Belo Horizonte) també conegut com a Palestra Mineiro. Uns dies més tard, el 2 de gener de 1921 es feu oficial la creació del nou club amb el nom de Societá Sportiva Palestra Itália. Els colors adoptats foren els de la bandera italiana, verd per la samarreta, blanc pels pantalons i vermell pels mitjons. Inicialment només s'acceptà la presència de membres de la colònia italiana, fins a l'any 1925, en què obrí les portes a esportistes de les altres nacionalitats. El primer partit del club fou el 3 d'abril de 1921 contra un combinat de la ciutat de Nova Lima. El Palestra vencé per 2 a 0.\nEl gener de 1942, Brasil entrà a la Segona Guerra Mundial i un decret del govern federal prohibí l'ús de noms relacionats amb l'enemic. El nom italià del club fou abandonat i canviat pel d'Ypiranga, totalment brasiler, però després d'una derrota en el nou debut, el nom fou novament abandonat i el mes d'octubre s'aprovà el nom de Cruzeiro Esporte Clube. El nom Cruzeiro prové de la constel·lació de la Creu del Sud, que només pot ser vista des de l'hemisferi sud. L'uniforme fou canviat i s'adoptà la samarreta blava amb pantalons blancs. La presentació oficial del nou Cruzeiro Esporte Clube fou l'11 de novembre de 1942, contra l'América, amb victòria per 1 a 0.\nLa seva època daurada s'inicià durant els anys 60, amb jugadors com Tostão, Wilson Piazza o Fontana. Guanyà quatre campionats mineiros consecutius i una Taça Brasil derrotant el Santos de Pelé. L'any 1976 conquerí la seva primera Copa Libertadores de América derrotant el River Plate argentí.\nEl 1990 inicià una seqüència de 15 anys en els quals el club guanyà, com a mínim, un títol per any. S'inclouen dos Supercopa Sud-americana (1991, 1992), una Recopa Sud-americana (1998), quatre Copa do Brasil (1993, 1996, 2000, 2003), una Copa Oro (1995), una Supercopa Masters (1995), dues Copa Sul-Minas (2001, 2002), nou Campionat mineiro (1990, 1992, 1994, 1996, 1997,1998, 2003, 2004), una Copa Centro-Oeste (1999), un supercampionat mineiro (2002), la seva segona Copa Libertadores de América (1997) i un campionat brasiler de futbol (2003). Entre les grans figures d'aquest període es poden destacar: Charles, Boiadeiro, Douglas, Ademir, Renato Gaúcho, Ronaldo, Nonato, Dida, Ricardinho, Marcelo Ramos, Alex Alves, Juan Pablo Sorín, Fred i Alex. Un dels anys més destacats del club fou el 2003. Sota el comandament de Vanderlei Luxemburgo i capitanejat per Alex conquerí l'anomenada triple corona: la lliga brasilera, la copa brasilera i el campionat mineiro.\nFernando Pieruccetti, conegut com a Mangabeira, creà la mascota del club, una guineu (raposa al Brasil).\nL'escut inicial de la Societá Sportiva Palestra Itália era un rombe amb les inicials SSPI. L'any 1943, amb el canvi de nom s'adopta un escut circular amb cinc estels que simbolitzen la Creu del Sud. Durant els anys 2000 s'han afegit o tret diversos símbols que representen els diversos títols guanyats pel club.\n2 Copa Libertadores de América: 1976, 1997\n2 Supercopa Sud-americana: 1991, 1992\n1 Recopa Sud-americana: 1998\n1 Copa Oro: 1995\n1 Supercopa Masters: 1994\n4 Campionat brasiler de futbol: 1966, 2003, 2013, 2014\n6 Copa brasilera de futbol: 1993, 1996, 2000, 2003, 2017, 2018\n2 Copa Sul-Minas: 2001, 2002\n1 Copa Centro-Oeste: 1999\n40 Campionat mineiro: 1926, 1928, 1929, 1930, 1940, 1943, 1944, 1945, 1956, 1959,1960, 1961, 1965, 1966, 1967, 1968, 1969, 1972, 1973, 1974, 1975, 1977, 1984, 1987, 1990, 1992, 1994, 1996, 1997, 1998, 2002, 2003, 2004, 2006, 2008, 2009, 2011, 2014, 2018, 2019\nA 21 juliol 2021 \nJoseph (cedit pel Capivariano)\nLéo Santos (cedit pel Ituano)\nGuilherme Bissoli (cedit pel Athletico Paranaense)\nFlávio (cedit pel América-MG)\nDudu (cedit pel Primavera)\nKeké (cedit pel Tombense)\nCláudio Andrés Maldonado\nHeraldo Becerra Nuñez\nAlvimar de Oliveira Costa (2003-2011)\nGilvan Tavares (2011-)\n↑ «Jogadores Profissional». Cruzeiro E.C..\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Cruzeiro Esporte Clube\nCoord.: 19° 55′ 20″ S, 43° 57′ 00″ O / 19.92219°S,43.94987°O / -19.92219; -43.94987\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Cruzeiro_Esporte_Clube&oldid=27874676»\nDarrera modificació: 26 jul 2021 a les 13:00\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 26 jul 2021 a les 13:00.


Lloc de becari: ocupat\n27 febrer 2021 07:07\nLes empreses de treball temporal fan front a una situació: augmenten les sol·licituds per fer feina, però en minva l'oferta\nMargalida Ramis | 20 setembre 2009\nA punt de finalitzar la temporada turística de les Illes, les empreses de treball temporal (ETT) es preparen per rebre un augment de la demanda de feina, com ja passa cada any quan és a punt de començar la campanya. "Arriben a entrar una mitjana de 80 candidatures diàries entorn d'aquestes dues dates", explicà el director de zona d'Adecco, Andreu Romero.\nEnguany, però, la situació de crisi ha fet que les sol·licituds es disparassin i aquesta consolidada empresa del sector ha arribat a registrar fins a poc més d'un 50% més de demandes de treball que en l'any anterior. "Malauradament, no totes tenen sortida", explicà Romero. I és que les ofertes de feina més aviat escassegen. En aquest sentit, Romero assenyalà que "la nostra activitat pel que fa a vendes ha estat un 30% inferior a l'any passat" i lamentà que "a les Balears encara no hem tocat fons; vénen uns mesos difícils".\nTot i això, les ETT que han sobreviscut als moments complicats són les primeres a començar a veure els tan anomenats "brots verds". Segons explicà el director d'Adecco, "quan una empresa torna a remuntar, sol recórrer a nosaltres, ja que principalment els nous contractes són de caràcter temporal". Així mateix, les perspectives per als propers mesos no són del tot dolentes, malgrat el descens de la demanda del sector de l'hostaleria els mesos d'estiu, que han minvat un 40%. "En breu començarà la campanya de Nadal i les empreses volen vendre el seu producte, ara més que mai, de manera que s'incrementaran les sol·licituds de personal per dur a terme tota una sèrie de tasques relacionades amb les vendes nadalenques", indicà Andreu Romero.\nA més, sembla que hi ha diversos sectors prou consolidats pel que fa a la demanda de treball de temporal, tot i la conjuntura econòmica actual. Així, auxiliars administratius, personal de banca i tot tipus de feina per als grans magatzems pareix que encara tenen sortida, com també el sector mèdic i les noves tecnologies, que estan en moments d'auge.\nAmb unes estimacions d'un 42,1% de joves d'arreu de l'Estat desocupats, des d'Adecco aposten per l'especialització i la formació com a principals eines per fer front als actuals ajustos laborals. "Les empreses es poden permetre ser més selectives perquè de cada vegada ve més gent formada a cercar feina", apuntà Romero. El perfil amb més demanda, però, és el d'un home d'entre 30 i 40 anys, amb escassa formació, del sector de la construcció i sense recursos econòmics. Ara toca formar-se.


COL·LECTIU D'ANTIARTISTES: 2009\nEL PATOLL: CAP D'ANY\nPublicado por Col·lectiu d'antiartistes en 19:43 1 comentari: Víncles a aquesta entrada\nESCAU EL NACIONALISME A LA POLÍTICA?\nEs preguntava el meu admirat Frank Zappa, en una compilació dels seus temes més satírics, si l'humor escau a la música. Sembla que una pregunta així en l'àmbit de la política , no referitda a l'humor -on és indubtable que la resposta és positiva....sempre que no s'adreci a un polític!- sinó al nacionalisme, resultaria afirmativa. Tanmateix, fa anys que coneixem legions, no solament de polítics sinó també de presumptes pensadors polítics o altres espècies intel·lectuals, que mantenen la seva particular postura negacionista. Segons aquesta postura, el nacionalisme no és altra cosa que un residu decimonònic que hauria d'haver estat superat pels corrents liberals i les democràcies representatives sorgides precisament de la Revolució francesa. En aquest sentit, és habitual que s'associï als moviments reaccionaris contrarrevolucionaris, tenyits de nostàlgia monàrquico-absolutista, o als seus cruents epígons feixistes. Com ja dèiem fa temps en aquest mateix bloc, el nacionalisme no gaudeix de la millor premsa entre aquest corrent intel·lectual, majoritari de fet entre els grans mitjans de comunicació.\nSol passar, però, que quan hom aprofundeix una mica en les arrels dels corrents majoritaris, dels mainstreams, ensopega amb les resistències conservadores com a veritable base de les postures. En definitiva, amb la defensa de l'statu quo com a causa veritable i inconfessada de les argumentacions més elevades, progressistes i humanistes.\nLa prova normalment cau per si sola. Basta tenir paciència. Un exemple que les coses poden estar canviant la trobem en un article publicat a El País el passat dimecres dia 9 de desembre, La identidad nacional prende fuego, signat per Andrea Rizzi. Com que qui encén el foc és el propi govern francès, la cosa es pren seriosament. Igualment, iniciatives a Suïssa i Itàlia posen en qüestió la necessitat de preservar signes, senyes i senyals identitaris que es cosideren essencials.\nCom diu l'article, la crisi econòmica, el desconcert per la globalització, la presència d'altes taxes d'immigració i les reivindicacions autonomistes tradicionals creen un explosiu còctel. A partir d'aquí, s'obre (reobre?) el debat sobre la identitat nacional, al qual es convida emèrits profesors britànics com Anthony Smith, el politòleg italià Giovanni Sartori, o l'historiador espanyol Juan Pablo Fussi. O el propi president francès Sarkozy, del qual l'article d'El País reprodueix un extracte d'un article seu a Le Monde, on diferencia nacionalisme de tribalisme i comunitarisme i el col·loca en la funció d'antídot contra aquells sentiments més, diguem-ne, primaris.\nLa postura dels tres intel·lectuals esmentats, segons el resum del mateix Andrea Rizzi, coincideix, amb matisos, a alertar sobre els perills de la irrupció de la política en matèria d'identitat nacional en temps de crisi econòmica -per tant, escau, però potser ara no toca-, i a reconèixer la seva legitimitat social i utilitat social.\nEn contra, se situaria l'acadèmic francès Michel Serres, que va intervenir al debat des del diari Libération. Segons la seva confusa argumentació, el complex de pertanyences que compon l'individu és diferent d'identitat. Tal com definíem en el nostre article, identitat individual no correspon a identitat nacional, però qui sembla embolicar-se és Serres, quan nega que la identitat nacional sigui un component -fonamental quant es desenvolupa en els primers estadis de formació- de la identitat individual. Això el duu a dir que la definició de la identitat nacional, per incloent i ben intencionada que sigui, crital·litza en una divisió irrecuperable entre el nosaltres i l'ells que arriba a plantar la llavor de futurs actes criminals.\nCom molt bé oposa AnthonySmith, es tracta d'un risc cert, però no una conseqüència inevitable. O, com diu Montserrat Guibernau, definir-se un mateix no significa distanciar-se, ni molt menys faltar al respecte a la diversitat.\nMés aviat a l'inrevés, pensem. Respectar la diversitat passa per reconèixer-la i acceptar-la. No cal posar-ne l'accent ni, és clar, i negar el que ens uneix i ens és comú, el respecte als drets universals que cal sempre garantir. Però pretendre que tot és igual és apostar per un món sense diferències culturals ni -ja posats a extremar com fan els pensadors pretesament antinacionalistes- individuals. Un món globalitzat sense matisos requeriria de l'abolició de les fronteres polítiques, cosa que estan lluny de defensar els partidaris de desterrar el debat del nacionalisme.\nPer sostenir el seu perill absolutista, aquests intel·ectuals han de negar la possibilitat d'un nacionalisme incloent, integrador. Entre nosaltes, un exemple és Antonio Muñoz Molina, que fa poc rendia homenatge al seu article a la secció cultural de El País al tristament desaparegut Jordi Solé Tura, i se'n recordava que en els anys de la transició, la defensa de la llibertat, la cultura i l'idioma de Catalunya eren part de la causa comuna de l'antifranquisme. De les seves paraules es desprèn que ja no és causa comuna almenys per algú que, com ell, se'n reia molt poc abans, en la seva mateixa secció del mateix diari, de la versemblança del discurs progressista i integrador que és el majoritari del corrent nacionalista català indendentista.\nPerò, repetim, és simple qüestió de paciència. Tard o d'hora es despenjaran amb un discurs de lloança a l'aspecte integrador, incloent i no discriminador del nacionalisme... espanyol. És clar que no li diran nacionalisme. Serà purament constitucionalisme.\nPublicado por Col·lectiu d'antiartistes en 16:50 3 comentaris: Víncles a aquesta entrada\nEtiquetes: el Llop, Miqui, Política\nSANT GOOGLE I ELS LLIBRES\nLa comunitat internauta està agitada. El projecte de llei del govern espanyol sobre la persecució de les descàrregues de continguts és només un episodi més de la batalla sobre els drets d'autor que es lliura arreu del món.\nLa facilitat amb què es pengen formats electrònics a internet fa que els webs d'intercanvis i de baixades gratuïtes en general hagin proliferat amb les mesures exponencials amb què la gran xarxa virtual no deixa d'astorar-nos. A alguns,si més no, que ja tenim una edat, i provenim d'una època en què els materials eren menys volàtils i més difícils de piratejar i distribuir -és clar que només es tracta d'una qüestió de grau, ja que sempre hi ha hagut còpies, i no cal anar gaire lluny recordant el salt qualitatiu que van suposar les primeres fotocòpies-.\nTanmateix, els llargs fils de la xarxa no podien estar molt de temps vivint a esquenes, literalment, dels materials generats en l'era pre-digital. Google, el gegant que de simple buscador està passant a ser un veritable proveïdor de continguts, ha entrat també en la sempre més àrdua tasca de reconvertir a aquest món electrònic els materials menys accessibles. De moment. els editats en paper -però aviat també música-.\nMercès a la seva tasca d'escanejat, valent-se d'acords amb universitats i biblioteques de tot el món, Google ha col·locat ja milers de llibres a l'abast d'un clic. La seva tasca es va iniciar a 2004, i va ser denunciat pels gremis d'autors i editors quant afecta obres que encara tenen vigents drets d'autor. Finalment va arribar a un acord amb el gremi d'Autors i l'Associació d'Autors d'EEUU l'any passat, i en poc temps va arribar a 7 milions d'obres escanejades .\nGoogle continua endavant i busca acords a Europa, mentre demandes judicials contra l'acord als EEUU encara mantenen la lluita en el si del debat jurídic.\nRepresentant de gremis dissidents com l'OCA (un grup de pressió nord-americà contra aquest projecte), Peter Brantley afirmava a El País de 29 d'octubre que El acuerdo dota a Google de un monopolio sobre la comercialización de obras descatalogadas y potencialmente protegidas por derechos de autor.\nRes no fa pensar que no es puguin adoptar acords similars i que per tant Google gaudeixi d'una situació exclusiva. Sens dubte com reconeix el mateix Brantley, es tracta d'una situació purament pragmàtica: cap altra empresa pot acometre aquesta ingent tasca amb possibilitats de tenir èxit. De fet, Microsoft va abandonar un projecte similar.\nEn la mateixa pàgina del diari, el representant de Google Libros a Espanya, Luis Collado, defensa que l'acord amb EEUU no parla de cap exclusivitat -i que busquen tancar acords similars a Europa-. Si Brantley parla d'interès públic, Collado parla també de l'interès social d'una tasca que posa a l'abast dels internautes uns continguts que són fora del circuit comercial.\nSembla difícil veure, doncs, les maldats d'un projecte, el de Google, que només multiplica la difusió de materials avui difícilment accessible a majories. El lament de Brantley és que Google tracta els llibres com a simples dades que li serviran per enriquir els continguts i guanyar anunciadors -i diners, òbviament-. Perfecte: això és exactament una definició de qualsevol editorial que pretenguir vendre un producte, si substituïm anunciador per comprador. O és que les editorials clàssiques, almenys les que dominen el mercat, tracten els llibres com a elements culturals amb un desinterès altruïsta o purament cultural?\nPublicado por Col·lectiu d'antiartistes en 20:06 2 comentaris: Víncles a aquesta entrada\nEtiquetes: Literatura, Mercat, Miqui\nPublicado por Col·lectiu d'antiartistes en 19:35 Cap comentari: Víncles a aquesta entrada\nPublicado por Col·lectiu d'antiartistes en 20:14 2 comentaris: Víncles a aquesta entrada\nOCÀS DE LES IDEOLOGIES?\nManuel Cruz escrivia a El País dissabte passat, dia 26, Lo que trajo el ocaso de la ideologías, al voltant del concepte tan discutit pel pensament actual, el que de fet ja eloqüentment anuncia el propi títol de l'article, de la crisi, la mort, el debilitament, o com se li vulgui dir, de les ideologies. Pensament sobre la manca de pensament, en definitiva, paradoxa o antítesi? Si més no, sobre el debilitament del pensament.\nL'article de Cruz té la virtut de posar en primer pla un exemple cridaner de la seva tesi.\nAquests moments no tan lluyans siguin possiblement els de l'educació, intel·lectual i sentimental, del mateix professor Cruz -els de molts de nosaltres-, moments fortament ideologitzats, certament, però davant els quals és possible que ens enganyi un defecte de perspectica: la de la nostra sentimentalitat. En el seu article, tanmateix, Manuel Cruz desenvolupa, encara que en moments amb algun excés de reòtica academicista, una interessant reflexió sobre el procés de desideologització que, si ho entenc bé, suposa per a ell dues greus conseqüències, les quals tenen a veure, alhora, amb dos sentits històrics diversos amb què s'ha emprat el mot ideologia.\nEn un primer sentit, és un conjunt d'ideals, una visió de la realitat i de la projecció en el futur. potser és el sentit més usat en les anàlisis sobre la crisi del concepte. En un segon sentit, però, designa, espcialment en l'anàlisi marxista, el mecanisme socialment organitzat d'engany, un aparell exercit conscientment des del poder per ocultar els seus propis sistemes de dominació.\nCruz opina que l'ocàs d'aquest segon ús del terme fa que triomfi una falsa percepció de transparència en la societat, i, com a conseqüència, un cop es deixa de qüestionar la identitat entre coneixement i món , deixa de qüestonar-se també aquest. Mor l'esperit crític. Apareix aleshores una crítica residual, moguda per un sentimentalisme o sensibleria que redueix la realitat a un entramat de passions i sentiments. Cita aquí els estudis de l'antropòleg mexicà d'origen català Roger Bartra -és fill d'Agustí Bartra i Ana Murià, dos dels més il·lustres exiliats republicans catalans- sobre la decantació de la intel·lectualitat del seu país cap aquest terreny (la pobretologia, segons Bartra), és a dir, més que un plantejament analític de les relacions socials, una mera trasnposició de les demandes subjectives i individuals d'un conjunt fragmentat, inarticulat, més que una societat. Per entendre'ns, ja no es parla de classe, però es parla de cossos, o de multituds.\nEl problema d'aquesta perspectiva és que resulta més manipulable un nucli desorganitzat i mancat d'un sentit de cohesió que un grup altament socialitzat, amb sòlides relacions estrcuturals. contra el que esventen el propagadors de la propaganda actual de l'antinacionalisme i la lloa a l'individualisme -al fals culte a l'individualisme, diria jo-, una societat disgregada és potencialment més intoxicable des de les instàncies que -encara que el concepte pugui estar en crisi quant al seu ús- sí saben perfectament què és la ideologia -en el sentit d'emmascarament-. Com brillantment culmina l'articleManuel Cruz, tornant al seu exemple futbolístic:\nPotser, molt relacionada amb aquesta davallada de la capacitat crítica, trobem una crisi de la lectura. No necessàriament un descens quantitatiu, contra els apocalíptics que prediuen la fi de la lletra impresa -o electrònica, aquí no em refereixo al format-, però sí quant a la qualitat (la qualitat de la lectura, i per tant del lector). Parlaríem de la crisi del lector crític, profunc, el lector actiu del qual parla Enrique Vila-Matas al seu article de El País aquest diumenge passat. Suposo que una cosa semblant al lector que Julio Cortázar titllava de lector-mascle, en una definició sexista prou impròpia d'ell. En paraules de Vila-Matas: La secuencia central de toda lectura activa contiene el gesto más profundamente democrático que conozco. Es el gesto de quien sabe abrirse al mundo y a las verdades relativas del otro, a la sagrada revelación de una conciencia ajena. Si se exige talento a un escritor, debe exigírsele también al lector.\nLa conclusió de l'article és rotunda: Leer, cuando se lleva a cabo con linterna propia, es tan difícil y apasionante como escribir. Tanto quien escribe como quien lee, aun entreviendo el fracaso, buscan la revelación certera de lo que somos, la revelación exacta de la conciencia personal de uno mismo, y también de la del otro. Y aquellos que sitúan la lectura al nivel de la experiencia pasiva de ver televisión lo único que hacen es vejar a la lectura y a los lectores. De hecho, las mismas destrezas que se necesitan para escribir se precisan también para leer. Los escritores fallan a los lectores, pero también ocurre al revés y los lectores les fallan a los escritores cuando sólo buscan en éstos la confirmación de que el mundo es como lo ven en su pequeña pantalla. Los nuevos tiempos traen esa revisión y renovación del pacto exigente entre escritores y lectores.\nPublicado por Col·lectiu d'antiartistes en 19:15 2 comentaris: Víncles a aquesta entrada\nEtiquetes: franz appa, Literatura, Política\nART I BUGADERIA\nL'aparició aquests dies de dos llibres interessants sobre la biografia de dos autors de reconegut prestigi, ens porten de nou als límits de la intromissió en les vides privades dels personatges públics (1). Em refereixo a la publicació de la biografia autoritzada del novel·lista britànic V.S. Naipaul de Patrick French, i a la d'una selecció de la correspondència entre la poeta xilena -premi Nobel com l'anterior- Gabriela Mistral i la també escriptora Doris Dana (Niña errante. Cartas a Doris Dana, Lumen).\nSón casos ben diferents, tot i indagar tots dos llibres perillosament en la intimitat dels protagonistes. Mentre la biografia de Naipaul, un autor viu, està redactada amb la col·laboració activa i el consentiment del mateix autor, les cartes de Gabriela Mistral apareixen més de mig segle després de la seva mort i poc després de la de Doris Dana, que els havia guardat zelosament, i només han estat difoses per obra de la neboda d'ella, un cop ja morta.\nEl llibre sobre Naipaul revela un home infidel, vanitós, emmurriat, torturat per un sentiment de culpa envers la forma en què va tractar la seva esposa, fins al punt de declarar que talvegada la va matar d'infelicitat.\nLes cartes de Gabriela Mistral la desvelen lesbiana i ardorosament enamorada de l'altra dona. Poeta nacional -en oposició al comunista Neruda- d'un Xile oficial, sobretot de la seva part més reaccionària, aquesta publicació deu haver caigut en aquest ambient com una llosa.\nNo sembla qüestionable la publicació de biografies permeses pels seus protagonistes, però queda molt a dir encara sobre la publicació de tals biografies o de material directament que els protagonistes no van pensar directament per a ser publicats i que expressament no van autoritzar tal difusió.\nNaturalment, la mort, el temps i la distància fan que habitualment no s'hagi plantejat aquest dilema. Però aleshores, quin és el temps suficient perquè les dades íntimes, segurament volgudes secrets, puguin aparèixer a la llum pública?\nNo hi ha resposta, naturalment. La fina línia que separa la pura tafaneria de la justificada curiositat envers els detalls que puguin ajudar a la interpretació de l'obra artística és difícilment resoluble per estàndards estilístics o ètics. Diguem que dependrà sempre de la ponderació del bon gust i el recte criteri del biògraf o editor, i de la interpretació que en faci el públic destinatari. Quan som, doncs, davant d'un Gran Hermano i quan en les alçades olímpiques properes a l'historiador de l'art.\nI, naturalment, no podrem mai renunciar a satisfer el nostre interès per esbrinar quines van ser les reals motivacions vitals de les obres dels artistes que admirem. Almenys mentre els glorifiquem i els considerem dotats d'alguna mena d'aura mítica.\n(1) Especulacions literàries sobre aquest tema, als contes del nostre amic Franz Appa, Quatre funerals (i quasi uncasament), o El material de Connor\nImatge: Gabriela Mistral i Doris Dana a 1954.\nPublicado por Col·lectiu d'antiartistes en 23:05 Cap comentari: Víncles a aquesta entrada\nEtiquetes: Art, Literatura, Miqui, Poesia\nDissabte passat, una gran manifestació ultra -com la titlla El País a l'edició d'ahir- va clamar a Washington contra el pla del president Obama de crear un sistema públic de cobertura universal de la sanitat. Curiosament, agrupant moviments de tendències nazis que han adoptat l'esvàstica com a insígnia, equiparen el president amb Hitler en una foto, per les seves tendències socialistes.\nEncara que els feixistes espanyols no van obtenir gran ressò en la seva convocatòria per contrarestar la gran diada cívica que va viure ahir Arenys de Munt en la seva consulta per la independència -malgrat el suport del poder judicial que tan gasiu va ser restringint el suport a la consulta popular-, no podem dir que el moviment ultra entre nosaltres vagi de baixa. Basta llegir qualsevol de les reaccions de la caverna mediàtica de la dreta rància i esperar les anunciades mobilitzacions contra el projecte socialista d'estendre la llei a l'avortament. I és que tenen suport i lideratge entre les més altes esferes: Rouco Varela, el president de la Conferència Episcopal, llançava ahir al molt apropiat marc de la Plaça d'Oriente un al·legat contra el concepte de l'avortament com a dret de la dona i cridava les seves fidels files a no tancar els ulls davant d'aquesta realitat lacerant.\nMés coses del món: a l'Iran, el líder espiritual Jamenei continua amenaçant l'oposició amb mesures contundents si continua mobilitzant-se contra l'escandalós frau de les darreres eleccions. Hana Makhmalbaf, la filla menordel reconegut director iranià Mohsen Makhmalbaf, que ja ens havia commogut en el seu debut com a directora amb el brutal testimoni sobre la repressió dels taliban a l'Afganistan de Buda va explotar de vergonya, ha presentat a Venècia el seu darrer film, un al·legat d'urgència contra la repressió al seu propi país, que inclou fins i tot escenes de les eleccions. Convertida en coratjosa opositora tocada pel ja cèlebre mocador verd, Hana assegura que no podran matar totes les dones opositores, en al·lusió a l'asssassinat de la jove Neda durant una de les manifestacions.\nMentrestant, aquests dies surt a la llum pública una altra valenta lluitadora contra la repressió de la dona als països islamistes, en aquest cas Sudan, en la figura de la periodista Lubna Husein, condemnada en principi a 40 fuetades per dur pantalons, i que, tot i haver-se commutada la pena per multa, continua sense acceptar el càstig -com van fer la majoria de les altres detingudes- i proclamant el seu dret a vestir amb llibertat.\nSi bé és cert que no podran matar totes les dones, i que potser seran majoria les que vulguin una sortida a la terrible opressió, tambés és cert que molts homes i no poques dones donaran suport als governs ultraconservadors -reaccionaris, millor dit- dels Jamenei, Ahmadineyad i Bashir. I si bé és veritat que els ultres que van anar a Washington o aniran aquí contra la llei de l'avortament, o contra qualsevol moviment de consultes pro-independència de Catalunya, no són ara al govern, sí és cert que són molts i poderosos.\nA Iran o Sudan és qüestió de força autoritària, a EEUU i Espanya és qüestió de joc democràtic... Però aleshores la pregunta, aquí, és si és tan legítima l'oposició dels ultres a estendre drets a tothom com la dels activistes a països amb règims totalitaris a reivindicar drets que considerem bàsics.\nCrec que sovint es confon la democràcia amb l'absoluta llei de govern de les majories. Juristes prestigiosos que van fer derivar cap a un positivisme legalista el món del pensament jurídic al segle XX, van haver de recular conscients que deixar en mans del legislador tota la legitimitat comporta la impossibilitat d'atacar règims que des del poder legalment constituït torpedinin els drets i llibertats bàsics dels individus.\nQue una majoria de ben situats votants puguin impedir que la majoria de la població rebi prestació sanitària gratuïta, o que una presumpta majoria de votants impedeixin a les mares de tot un país a decidir sobre el seu dret a avortar, són excessos d'una legalitat democràtica. Per entendre'ns, una legalitat que perdria legitimitat en abusar del dret de la majoria.\nUna precisió cal aquí, ja que l'Església Catòlica no s'empara tant en dircursos legalistes com de legitimitat, confrontant un presumpte dret superior, el de la vida, a un dret, el de l'avortament, que ni tan sols reconeix com a tal (Rouco, de nou). Possiblement estaríem davant un conflicte entre drets que caldria resoldre per l'aplicació legal d'un principi clar de prevalència de la situació menys lesiva. Estendre un dret que impossibiliti un altre dret és, en tot cas, una clara aplicació d'abús de dret.\nAnàlogament, crec que és un abús de dret que la majoria de votants d'un Estat pugui impedir manifestar el seu dret a autogovernar-se dels votants d'una part del territori del propi Estat -per no parlar ara del dret a decidir d'un selecte alt tribunal constitucional sobre normes avalades per parlaments i referèndums.\nEn aquesta línia de fricció entre drets privats o col·lectius amb les regles del joc polític imposades,amb més o menys pedigrí democràtic, des dels poders constituïts, existeix un dèficit de pensament i d'eines polítiques que permetin definir quines actuacions són legítimes i quines no. I no parlo de l'ètica personal, sinó de la fixació en un marc concret i sistemàtic dels principis i drets universals als quals una comunitat internacional cohesionada, forta i democràtica, hauria d'aspirar . Per existir, vull dir, ja que som lluny de gaudir-la.\nL'exploració i definició de la figura ja esmentada de l'abús de dret, crec, podria ser una bona línia d'estudi per a assentar les bases d'un consens internacional que assegurés la protecció de tots els éssers humans en els drets individuals i col·lectius que li són inherents.\nPublicado por Col·lectiu d'antiartistes en 18:43 3 comentaris: Víncles a aquesta entrada\nEtiquetes: Cinema, Eduard, Política\nPER AL POBLE, PERÒ LLUNY DEL POBLE\nOliver Stone és un cineasta més que estimable però que no sembla gaudir de les simpaties generals de la crítica especialitzada. I em temo que menys en tindrà presentant a Venècia un film sobre Hugo Chávez que la premsa espanyola ja ha condemnat per endavant (La Vanguardia titlla l'obra d'hagiogràfica a la portada, si bé el seu enviat especial és molt més benèvol amb el documental, que en canvi és trobat fluix a la crònica penjada al seu web, provinent de l'agència EFE).\nChávez, com els altres dirigents americans que han estat considerats populistes per la premsa internacional dominant, no gaudeix de gaire crèdit entre aquests estaments, de manera que lloar-los i defensar-los com ha fet Stone a Venècia sona a sacrilegi. Si a sobre venia després de Michael Moore i la seva darrera càrrega directa contra el capitalisme internacional és d'entendre que els diaris vagin una mica revolucionats. Per cert, és Moore un altre cineasta en general maltractat per la crítica, tot i que, per exemple, la crítica de El País , signada per Carlos Boyero, era força favorable. Es demostra, sembla ser, que alguns mitjans periodístics respecten, si més no, la llibertat de càtedra dels seus crítics.\nStone ha defensat a Chávez contundentment, però crec que poc repercutirà el fet que hagi explicat que Veneçuela és un país amb llibertat de premsa en què la majoria dels mitjans carreguem ferotgement contra el govern: la premsa occidental seriosa ja ha condemnat el règim de Chávez, i de pas tots els seus presumptes aliats (anava a dir sequaços, contaminat pel to d'algunes editorials). Com repetia El País a l'edició d'ahir, dia 7, en un article molt extens a doble pàgina, "La Sociedad Interamericana de Prensa (SIP), que agrupa a 1.300 publicaciones del continente, ha dado la voz de alarma. "En los tres últimos años se está imponiendo un patrón de acoso sistemático a los medios independientes en Venezuela, Ecuador, Bolivia, Nicaragua y, en menor grado, Argentina", explica desde Bogotá Enrique Santos, presidente de la SIP. "Los presidentes emplean contra ellos un lenguaje agresivo y beligerante, ligándolos a complós, minando su credibilidad. Todo ello acompañado de medidas específicas para asfixiarles".\nPoc importa que aquesta mateixos mitjans que ara veuen perillar la seva llibertat, hagin conviscut amablement amb dictadures i democràcies corruptes en el passat. Són aquests nous dirigents els que els volen asfixiar.\nSemblaria que es tracta d'una qüestió de contrapesos democràtics: la premsa es rebel·la contra mandataris que discuteixen la seva posició en el centre del poder. Tanmateix, darrerament, sembla que també toca el rebre a altres dirigents que, tot i no ser populistes, semblen haver apostat per polítiques econòmiques que no mereixen crèdit. El cas de Zapatero entre nosaltres. I no em refereixo al PP i a la seva extensió mediàtica ultra, que sí el veuen demagog, populista i trencapàtries. Em refereixo al mateix nucli de la premsa liberal de presumpta esquerra. El País atacava durament la presidenta d'Argentina, Cristina Fernández de Kirchner, per una insòlita i certament intempestiva defensa de la seva mesura de nacionalitzar les retransmissions dels campionats de futbol del seu país, comprant el drets a cop de diners públics i imposant el pes de la llei. Realment, dir que futbol gratis i per a tots no és ben bé cert: com he dit, s'han pagat els drets, i ben pagats, a l'Associació de Futbol Argentina, dirigida encara per l'etern Julio Grondona. I la seva referència analògica als segrestaments de persones durant la dictadura amb un presumpte segrest del futbol per un mitjà privat no necessita més comentari.\nAra bé, la realitat del que en definitiva molesta és, com quasi sempre, els calés. La televisió mundial, avui, té poc de viable en l'espiral de noves tecnologies que està revolucionant el seu sistema de difusió i obrint tants canals, si no es compta amb valors segurs per atreure les volàtils audiències, com ho és el futbol. A l'Argentina, el grup Clarín és el perjudicat . Que sigui poc simpatitzant amb el govern dels Kirchner pot ser un element interessant a tenir en compte dins aquesta guerra mediàtica.\nDe manera curiosament similar, a Espanya, el grup Prisa ha llançat una ofensiva en tota regla contra el govern de Zapatero. Coincideix amb diferents mesures d'aquest en el món audiovisual, i s'inicia amb la concessió de llicències al grup de la Sexta. El detonant més important, però, és sens dubte la regulació per decret i a corre-cuita de la nova TDT de pagament, que permetrà a la Sexta rendibilitzar la seva compra de drets de la Lliga espanyola i fer una competència directa a Prisa i el seu ja antiquat Canal digital. Juan Luis Cebrián no ha tingut pèls a la llengua ni vergonya, de fet, sortint a la palestra ara exigint la intervenció del govern -quan es tractava de fer despesa a favor dels mitjans-, ara exigint la no intervenció -quan es tracta de regular l'espectre audiovisual-.\nEl passat diumenge dia 6, El País llançava una inaudita ofensiva contra Zapatero. La seva secció econòmica s'encapçalava amb el contundent titular "A la deriva: España encara una recesión más larga que Europa con un gobierno errático en su política económica", i una caricatura de Zapatero de timonel en un mar agitat que assetja la península. I no solament la part econòmica. En les columnes d'opinió dels col·laboradors habituals, poc agressius normalment amb el govern, es traçaven perfils molt poc complaents per al govern socialista. Javier Pradera comentava el llibre de l'ex-ministre socialista Jordi Sevilla, apuntant ombres sobre la gestió del president. Una mostra: La disparatada génesis del Estatuto de Cataluña (frase de Pradera). I el mateix Josep Ramoneda parla al seu article, significativament titulat El desconcierto, de disbarats i sensación de improvisación.\nTal és el soroll que el propi president va sortir a la llum mediàtica dilluns, aprofitant una trobada entre els seus incondicionals a Rodiezmo (Lleó), i va rebatre les acusacions d'improvisació amb una reflexió que, de pura obvietat, fa vergonya haver de defensar: "No es imprevisión. Es mentira. Eso es gobernar escuchando a la gente, a los sindicatos y a los partidos parlamentarios". És clar que el govern pot haver comès errors i fins disbarats, però que l'estil de governar en democràcia ha de ser prioritàriament aquest, el del diàleg i el consens, sembla mentida que sigui precisament el que ataquen amb fúria els portaveus de la dreta i els de la presumpta esquerra als mitjans.\nPossiblement és que ningú s'assembla més a un neoliberal de dreta que un neoliberal d'esquerra. Tal vegada perquè un i altre arrosseguen oposats però equivalents romanents autoritaris. Cl governar amb el poble, però (ecs) no deixem que s'hi apropi gaire...\nPublicado por Col·lectiu d'antiartistes en 23:40 1 comentari: Víncles a aquesta entrada\nBELLESA I VIOLÈNCIA A BILL VIOLA\nSi se'm permet l'acudit fàcil, dir-se Viola ha de marcar una certa tendència cap a la violència, encara que resulti merament una tendència analítica, teòrica o reflexiva, o com a mínim representativa.\nBill Viola va estar entre nosaltres per rebre el Premi Internacional Catalunya que atorga i dota (de diners, vull dir) la Generalitat, i va explicar, en una entrevista més que interessant per al suplement cultural de l'Avui del dia 11 de juliol (per cert, el darrer publicat fins avui) que el seu treball parteix de la recerca de la bellesa i la violència. Totes dues estan relacionades, diu l'artista novaiorquès. De fet, bellesa i lletjor són el mateix.\nLa reflexió de Viola apunta que el materialisme científic va suprimir una percepció de la bellesa més radicada en l'intern i invisible -i més real, per a ell-. I que la tecnologia digital ha permès recuperar aquesta consciència, aquesta posada en el pla de la visió, el que romania invisible.\nViola ens explica,des de les experiències personals íntimes -com la mort dels pares- la seva recerca. Pouant en tradicions místiques com la del sufisme, el seu viatge en la creació artística, fonamentalment en el vídeo, del qual es pot considerar un pioner, va en una direcció essencialista. Sense renegar de les religions (Si existeixen religions és perquè hi havia un sentiment religiós abans, i no a l'inrevés) manifesta la seva incomprensió de les lluites religioses, els enfrontaments sagnants entre partidaris de les diferents confessions, amb una certa -fingida?- candidesa.\nEn resum, sembla que la recerca de la bellesa i la violència, a Viola, l'ha dut o paratges místics que tenen més a veure amb la quietud i la contemplació. Sense que això li impedeixi abordar temàtiques que pròpiament connectin amb la violència o, si més no, amb l'episodi final del cicle vital, la mort.\nMolt diferent, molt allunyat, de la recerca d'altres artistes que fan un tractament de la violència des d'un esteticisme que limita perillosament amb el terreny de la morbositat.\nEl tractament de la violència és avui habitual en tots els camps de les arts, i podríem dir que fonamentalment -però no exclusivament- en les que podríem denominanr arts més comercials: el cinema, teatre, literatura... Podríem dir que és normal, quasi obligat, si l'art ha d'aspirar a interpretar la realitat que l'envolta, que centri la mirada en la violència, en un món tan convuls com el nostre.\nTanmateix, és ben cert, la violència ha estat objecte de la creació artística des que, podríem dir, l'art és art. Per no remuntar-nos a les targèdies clàssiques o al món de les epopeies homèriques, només cal recordar les tragèdies de Shakespeare com El Rei Lear o el Titus Andrònic, d'actualitat avui per l'adaptació del grup madrileny Animalario, polèmica per -precisament- suavitzar el tractament de l'estrema violència de l'original.\nQuè podria fer diferent avui, doncs, el tractament de la violència del d'antany? Podríem dir que és més usual l'accent de la representació de la violència, més realista, més morbós? És possible, potser tot és qüestió de matisos, o tal vegada només de quantitat i no de qualitat.\nDe tota manera, sempre m'he plantejat que la sobrietat o la contenció en la visualització de la violència no és sinònim de menys morbositat o de menys denúncia de la seva condició d'atempat contra els més bàsics valors humans. Per posar un exemple del cinema: és més defensable la sobrietat visual de John Ford que el barroquisme quasi hiperrealista de Martin Scorsese? És asèptica la descripció en plans generals i més distanciats del nord-americà d'origen irlandès, a pel·lícules com "La diligencia" o "Fort Apache" , o el detallisme en primer pla del nord-americà d'origen italià de "Taxi driver" o "Gangs de Nova York"?\nPer anar més enllà, ¿entranya més qualitat moral el cinema del sempre tan lloat i reverenciat Ford, que, llevat d'excepcions que l'honoren com "El gran combate", va col·locar a una banda quasi oculta de la pantalla un dels bàndols de les batalles tan magistralment recreades, o bé el de Scorsese, que incomoda amb la seva descarnada explicitació de l'agressió? I això per no parlar d'obres més crues o dures encara. En aquest sentit, podríem pensar en obres que, sense explicitar-ho amnb les imatges, pertorben amb un tractament el·líptic de les conductes més inhumanes, com són les de l'austríac Michael Haneke.\nLa polèmica d'actualitat, en aquest cas, la protagonitza el danès Lars von Trier, i la seva darrera pel·lícula presentada a Cannes, "Anticrist", on , en el cas oposat al citat d'Animalario, el seu tractament cru i directe del sexe i la violència associada al sexe ha mogut una gran quantitat d'opinions enfrontades. Que sigui més o menys pornogràfica no deixa de ser una qüestió semàntica, que sembla preocupar poc a l'autor, el qual fins ara ens havia mostrat més aviat un cinema estilitzat i despullat de formalismes retòrics, encara que no precisament descarregat de discurs -més aviat se'l podria acusar de certa artificiositat pretensiosa-.\nSigui com sigui, bellesa i violència sempre són cares d'una mateixa medalla. I no necessàriament oposades.\nPublicado por Col·lectiu d'antiartistes en 23:36 2 comentaris: Víncles a aquesta entrada


Enviar un SMS des de l'estranger, més barat que dins l'Estat\n03 juny 2020 19:20\nEntra en vigor la nova normativa que regula l'ús del mòbil des dels països de la UE. Ara enviar un SMS a qualsevol país costarà 0,11 euros més imposts indirectes. Però alerta, que fer-ho en territori estatal costa 0,15 euros més IVA. Tot un greuge\nEuropa Press | 02 juliol 2009\nA partir d'ara, enviar un missatge de text (SMS) des de l'estranger costarà als usuaris 0,11 euros, més impostos indirectes, mentre que el preu corrent per als sms d'àmbit estatal de les tres grans operadores -Movistar, Vodafone i Orange- serà de 0,15 euros, més IVA. Aquesta paradoxa es produeix a causa de l'entrada en vigor de la nova normativa fixada per la Comissió Europea per a trucades i missatges en ‘itinerància' (roaming) des de l'estranger.\nFomentar l'ús del mòbil\nAmb totes aquestes mesures allò que les autoritats comunitàries pretenen és fomentar l'ús del mòbil i donar confiança als usuaris, fins ara temerosos d'haver de pagar preus excessius quan "es creuen" les fronteres dels països de la Unió Europea. L'organització de consumidors Facua considera que les "eurotarifes" aprovades pel Parlament Europeu per als sms, que suposen una rebaixa del 60%, són positives, però "clarament insuficients", ja que els operadors continuaran amb un marge desproporcionat de beneficis. Però del que es queixa Facua és del fet que amb la rebaixa enviar un missatge de text a l'Estat és un 36,4% més car que fer-ho des d'un altre país de la Unió Europea.\n"Movistar, Vodafone i Orange cobren una abusiva tarifa pels SMS enviats dins del territori estatal", destacaren els responsables de l'associació. A més de la retallada en els preus dels missatges, a partir d'ahir les operadores també incorporen les noves tarifes màximes per a les telefonades en ‘itinerància' (roaming) establertes per la Comissió Europea, que en redueix el preu de les realitzades fins a 43 cèntims per minut (fins ara se'n cobraven 46) i fins als 19 cèntims per minut per a totes aquelles cridades rebudes (davant els actuals 22 cèntims).


Tipus de Lletra de Cotxes per Descarregar\nLletras de Cotxes\nEl món de l'automòbil és un dels grups de la majoria dels aficionats tenen, les marques d'automòbils i equips de Fórmula competeixen per ser més famós i reconegut. Un negoci milionari al voltant dels vehicles que són indispensables en la nostra vida moderna com a mitjà de transport i com a mitjà per moure passatgers, els tenim a casa, ja que no podem viure sense ells. Vostè té un cotxe? Segur que si tothom té o necessita un vehicle per als desplaçaments a la nostra ciutat o de viatge. T'agrada conduir? Moltes persones no els agrada, però és un veritable plaer.\nLlista de fabricants d'automòbils com Acura, Alfa Romeo, AM Motors, AMC, Aston Martin, Audi, Bentley, BMW, Buick, Cadillac, Chevrolet, Chrysler, Citroën, Dacia, Daewoo, Daihatsu, Dodge, Ferrari, Fiat, Ford, GMC, Honda, Hyundai, Infinit, Isuzu, Jaguar, Jeep, Kia, Lada, Lancia, Land Rover, Lexus, Lincoln, Lotus, Maserati, Mazda, Mercedes-Benz, Mercury, MG Rover, Mini, Mitsubishi, Nissan, Opel, Peugeot, Plymouth, Pontiac, Porsche, Protó, Renault, Rover, Saab, Seat, Skoda, Smart, Ssangyong, Subaru, Suzuki, Talbot, Toyota, Triumph, Volkswagen i Volvo.\nTipus de lletra marques d'automòbils, tots els fabricants de tot el món, amb els seus logos i tipus de lletra, ja que escriure el seu propi nom. El més famós de tots són els que participen en competicions com la Fórmula 1 i altres competicions esportives en les proves de motor per cada cotxe de carreres. Fonts dels equips que participen en les carreres de cotxes com cotxes de luxe i vehicles de gran abast. Descripció: Tipus de Lletra de Cotxes. Família Tipogràfica de Cotxes Gratis per Descarregar. Pòlisses de Tipus, Lletres i Fonts per Word, Windows i MSN Messenger. Disseny web i dissenyadors web. Tipus de Lletra de Cotxes PC, Famílies Tipogràfiques en Tipusdelletra.com. Tipus de Lletra TTF per dissenyadors. Logotips de cotxes, tots els fabricants d'automòbils, cotxes, camions o vehicles tenen una marca que identifica un logotip o el nom escrit amb una tipografia molt reconeixible. Aquí tenim una gran col lecció d'arxius que vostè pot descarregar i instal · lar de forma gratuïta amb totes aquestes fonts. Vostè pot descarregar tots els arxius que desitja, és gratis i fàcil d'instal · lar, si vostè vol fer un cartell que és molt recognoscible. Per exemple, si vostè posa un cotxe per a la venda, es veu bé quan es posa el cartell amb el mateix fabricant de la font.\nEls conductors són fans d'aquests vehicles, els col · leccionistes de clàssics, esportius, antics, convertibles i tot tipus de diferents models que existeixen. Conducció d'energia, amb els grans equips i els fabricants d'automòbils de tots els països. Cada país té una gran empresa de fabricació i després hi ha alguns que dominen tot el món, són famosos cotxes americans, especialment d'Alemanya i Suècia, pel rendiment, la qualitat i la seguretat. Els xinesos van fer de cotxe barat i els indis també. Al Japó, molts cotxes es fabriquen i algunes de les seves empreses són conegudes a tot el món. És vostè un dels que els agrada el món de l'automòbil? Bé, aquí a la seva disposició una gran col · lecció de fonts completes per descarregar i instal lar en el seu ordinador amb sistema operatiu Windows o Linux.\nFonts de Cotxes\nTipus de Lletra Plymouth\n104 Descàrregues. 0 Ahir\nTipus de Lletra Hyundai\n400 Descàrregues. 4 Ahir\nTipus de Lletra Isuzu\n409 Descàrregues. 4 Ahir\nTipus de Lletra Renault\nTipus de Lletra Pontiac\n233 Descàrregues. 7 Ahir\nTipus de Lletra Porsche\n382 Descàrregues. 4 Ahir\nTipus de Lletra Lexus\n202 Descàrregues. 3 Ahir\nTipus de Lletra Nissan\n142 Descàrregues. 0 Ahir\nTipus de Lletra Mercedes\n441 Descàrregues. 0 Ahir\nTipus de Lletra Mazda\n588 Descàrregues. 6 Ahir\n564 Descàrregues. 7 Ahir\nTipus de Lletra Lamborghini\n896 Descàrregues. 6 Ahir\n201 Descàrregues. 7 Ahir\nTipus de Lletra Remarcle\n101 Descàrregues. 1 Ahir\nTipus de Lletra Old_car\nTipus de Lletra Oil Crisis B\nTipus de Lletra Oil Crisis A\nArxiu de descàrrega gratuïta de Tipus de Lletra de Cotxes. Ens ofereix la selecció més gran i millor de l'alta qualitat d'arxius d'escriptori i web per descarregar gratis


• 12.622 persones han visitat les cinc exposicions d’art que durant l’any 2017 va acollir la Llotja de Sant Jordi. • El regidor de Cultura, Raül Llopis, destaca “la gran dedicació" que des del Consistori alcoià es mostra cada any envers el patrimoni artístic de la ciutat\nEnviat per Redacció Muntanyes en 9 de gener de 2018.\nTags: Alcoi, Cultura, Raül Llopis\n12.622 persones han visitat les cinc exposicions d’art que durant l’any 2017 va acollir la Llotja de Sant Jordi.\nTant en nombre d’exposicions com en volum d’assistents, segueix la mateixa línia que la de les dues campanyes anteriors (2015 i 2016), amb 5 exposicions i una xifra d’assistència que no baixa de les 12.600 persones. En total, més de 40.000 en els últims tres anys. Cal recordar que són organitzades per la Càtedra d’Art Contemporani Antoni Miró.\nLes exposicions que tingueren lloc a la Llotja en 2017 foren:\n“150 ANYS Ferran Cabrera”, l’exposició antològica d’aquest reconegut artista alcoià, fou la més visitada de l’any passat, amb 5.000 assistents.\n“Costeres, ponts i xemeneies” d’Antoni Miró i Miguel Navarro, amb 2.089 assistents.\n“Miralls del Miracle”, amb 2.577 assistents).\n“Papers i collatges per a Joan Valls”, amb 1.542 assistents.\n“Pintura de Xavier Lorenzo”, amb 1.414 assistents.\nEn 2016 el nombre total d’assistents fou de 15.357, repartits en les següents exposicions:\nHomenatge a Miguel Hernández, 4.964 assistents.\n“Política Interna” d’Adrià Pina, 2.754 assistents.\n“Paisatges, en un silenci quiet”, 2.055 assistents.\n“El centre de l’Univers”, Estudis d’art 1.085 assistents.\n“El Rescat de la Pintura“, pintors d’Alcoi en col·leccions privades (1860-1930), 4.499 assistents.\nQuant al 2015, amb 12.641 assistents, es portaren a terme les següents mostres expositives:\n“La Mirada” de Miquel Navarro, 4.194 assistents.\n“Imaginari” de Miquel Calatayud, 2.447 assistents.\nSempere, sempre entre nosaltres, 1.947 assistents.\n“Col·lecció Martínez Guerricabeitia”, 1.367 assistents.\nEnric Solbes “Una mirada nòmada”, 2.686 assistents.\nEl regidor de Cultura, Raül Llopis, destaca “la gran dedicació” que des del Consistori alcoià es mostra cada any envers el patrimoni artístic de la ciutat. A tall d’exemple, el regidor al·ludeix a la mostra de Ferran Cabrera, per a la qual l’Ajuntament va fer l’esforç econòmic d’adquirir una nova pintura de l’artista (La muerte de un santo)” i on entre el 10 i el 15% de les obres exposades eren inèdites.


Proyecte:Política de privacitat - L'Enciclopèdia, la wikipedia lliure en valencià\nProyecte:Política de privacitat\nL'Enciclopèdia en valencià és una enciclopèdia de contingut lliure en valencià escrita colaborativament des d'Internet per voluntaris, usant un programa lliure nomenat MediaWiki. Visiteu la seua pàgina web per a obtindre mes informació (en anglés). L'Enciclopèdia en valencià i el seu portal web www.lenciclopedia.org no formen part de la Fundació Wikimedia, proveïdor d'este programa lliure.\n3 Publicant en L'Enciclopèdia senyes públiques\nDrets de propietat intelectual[editar]\nEs notifica a l'usuari que els drets de propietat industrial i intelectual del contingut (a títul enunciatiu i no llimitatiu) del seu disseny gràfic, bases de senyes, marques, noms comercials, logotips, signes distintius, animacions, dissenys, etc.), son titularitat de l'Enciclopèdia en valencià. i/o de tercers proveïdors de l'Enciclopèdia, i que, per tant queda prohibida la seua reproducció, distribució, comunicació pública i transformació, excepte per al seu us estrictament personal i privat. Igualment tots els noms comercials, logotips, marques o signes distintius de qualsevol classe continguts en les pagines web o qualsevol atre mig telemàtic, sobre l'Enciclopèdia en valencià, estan protegits per la llei.\nPublicant en L'Enciclopèdia senyes públiques[editar]\nQuan editeu qualsevol pàgina en L'Enciclopèdia, esteu publicant un document. Això és un acte públic, i sereu identificats públicament com a autor de lo que heu editat.\nIdentificació d'un autor[editar]\nQuan publiqueu una pàgina en L'Enciclopèdia, podeu fer-ho registrant-vos o no.\nSi no vos heu registrat, sereu identificats per la vostra direcció IP de ret. Açò és una serie de quatre números que identifica la direcció d'internet des de la qual vos esteu conectant a L'Enciclopèdia. Depenent de la vostra conexió, este número pot ser localisable només per a un proveïdor del servici d'internet gran, o específicament en la vostra escola, lloc de treball, o a casa. Pot ser que l'orige d'esta direcció d'IP es puga utilisar conjuntament en alguns interessos que expresseu implícitament o explícitament en els artículs d'edició per a identificar-vos inclús per individus privats.\nA l'utilisar un seudònim, la vostra direcció IP no estarà disponible per al públic excepte en casos d'abús, incloent vandalisme d'una pàgina de L'Enciclopèdia per algú en la vostra direcció IP. En qualsevol cas, la vostra direcció IP s'almagasenara en els servidors de L'Enciclopèdia i estarà disponible per a desenrolladors de L'Enciclopèdia i els usuaris elegits com a verificadors de contes d'usuari. La vostra IP, i la relació en els contes d'usuari que la hagen compartit es poden arribar a publicar en certes circumstàncies (vore més avant).\nL'Enciclopèdia utilisarà una cookie de sessió provisional (PHPSESSID) quan visiteu el lloc. Si no preteneu conectar-vos mai en un conte, podeu rebujar esta cookie, pero no podeu utilisar un conte registrat sense ella. Se suprimirà quan tanqueu la sessió del vostre navegador.\nEs poden usar més “cookies” quan vos conecteu, per a evitar teclejar el vostre nom d'usuari (i opcionalment contrasenya) en la vostra pròxima visita. Estes duren fins a 30 dies. Podeu traure estes “cookies” després del seu us si esteu utilisant una màquina pública i no voleu expondre el vostre nom d'usuari als futurs usuaris de la màquina. (Si és aixina, borreu la memòria cache del navegador també).\nLes senyes de registre poden ser examinades per desenrolladors per a resoldre problemes tècnics o perseguir robots i programes aranya que acaparen la conexió. Les direccions IP dels usuaris, derivades tant d'estos registres com dels historials de la base de senyes es poden utilisar per a relacionar contes d'usuaris en edicions de direccions de ret per a investigar abusos en L'Enciclopèdia, a on s'inclouen l'us de “contes dobles d'una mateixa persona”, vandalisme, atacs a atres usuaris o mal us de L'Enciclopèdia.\nLa política sobre les senyes derivades dels registres de pàgina[editar]\nQuan la informació pertany a planes web generades per una aranya (spider) o bot i la seua difusió és necessària per a ilustrar o resoldre assunts tècnics.\nCompartir informació en tercers[editar]\nSeguritat de l'informació[editar]\nCorreu electrònic, llistes de distribució i IRC[editar]\nPodeu proporcionar la vostra direcció de correu electrònic en les vostres preferències d'usuari i permetre que els atres usuaris registrats puguen enviar-vos mensages de correu electrònic a través de L'Enciclopèdia. La vostra direcció no es farà pública sino responeu o, possiblement si el correu electrònic falla. La direcció de correu electrònic pot ser utilisada per L'Enciclopèdia per a comunicar-se en els usuaris a una escala més àmplia.\nSupressió de contes d'usuari[editar]\nUna volta creats, no es poden borrar contes d'usuari. Pot ser possible el canviar el nom d'un usuari, pero això depén de les polítiques i d'algunes llimitacions tècniques. L'Enciclopèdia no garantisa que un nom es puga canviar a solicitut.\nSi es suprimix informació d'usuari específica, és sempre depenent de les polítiques de supressió del proyecte que conté l'informació.\nSupressió de contingut[editar]\nObtingut de «http://www.lenciclopedia.org/index.php?title=Proyecte:Política_de_privacitat&oldid=127202»\nEsta pàgina fon modificada l'última volta el 24 oct 2017 a les 14:20.


L'exposició "Carmelina Sánchez-Cutillas. Dones de les fronteres del silenci" arriba a Quart de Poblet | Valencia Extra\nL’Ajuntament de Quart de Poblet acull l’exposició itinerant “Carmelina Sánchez-Cutillas. Dones de les fronteres del silenci”, que podrà visitar-se des del 15 fins al 22 de gener a la Casa de Cultura. Es tracta d’un recorregut per la vida i obra de Sánchez-Cutillas, considerada una de les grans escriptores, investigadores i intel·lectuals del segle XX.\nLa mostra, organitzada per l’Acadèmia Valenciana de la Llengua (AVL), emmarcada dins de l’any Carmelina Sánchez-Cutillas, pretén reivindicar i descobrir a aquesta dona independent, contemporània i rebel, reparant una injustícia històrica.\nDes de la regidoria de Cultura s’han proposat diverses activitats per a tots els públics per a conéixer més de prop a una de les grans escriptores valencianes. Així, la mostra compta amb material didàctic i bibliogràfic facilitat per l’AVL, que es treballarà amb l’alumnat de l’ESO i batxillerat del municipi que durant tota la setmana visitarà l’exposició.\nLes veïnes i veïns interessats podran acostar-se a la Casa de Cultura de 17 a 20 hores entre setmana. A més, també poden concertar una visita guiada, per a la qual ha de fer-se una reserva enviant un email a promocioval@quartdepoblet.org o telefonant al 96 153 62 10, extensió 185.\nLa institució normativa ha declarat a Sánchez-Cutillas “Escriptora de l’any 2020-2021” i amb aquesta exposició es vol mostrar l’àmbit més personal i íntim de l’escriptora i investigadora, abastant des de l’habitació pròpia en la qual es refugiava per a llegir i escriure les seues creacions literàries, assajos i poesia, sense oblidar en cap moment el seu treball de recerca centrat en l’edat mitjana valenciana o la seua obra més coneguda, “Matèria Bretanya”, que suposa un retrobament amb el món de la infància.\nDurant l’exposició se seguiran en tot moment les mesures sanitàries de seguretat i higiene, establint aforaments limitats, oferint gel hidroalcohòlic i controlant que es compleixen les distàncies de seguretat.\nDes de l’Ajuntament de Quart de Poblet, referent per la seua àmplia oferta artística i cultural, es continua treballant intensament per a reivindicar i promocionar la cultura valenciana, impulsant exposicions de diversa índole, actuacions i concerts, adaptant-se sempre a les noves circumstàncies i normatives canviants.


Bétera festeja el dia dels valencians amb música, balls tradicionals i una bona dosi de pólvora – BÉTERA – toda la información del Bétera, Valencia\nBétera festeja el dia dels…\nUn any més Bétera va celebrar la tradicional processó cívica del 9 d’Octubre. Una vesprada plena de música amb els tabals i les dolçaines de la colla “Xe que burrà”, i la xaranga “Tots per l’aire”, danses desenvolupades pel grup de ball de la Falla Gran Via de l’Est i, per descomptat, pólvora, a càrrec dels Majorals del 2018 amb el tradicional coet de luxe.\nLa cercavila per festejar el dia de la Comunitat Valenciana anava encapçalada pels gegants i cabuts, seguits per les comissions falleres del poble i la Fallera Major Infantil de la població, Lluna Alejo. I també, no es varen voler perdre aquesta en el calendari un grup de representants de l’Ajuntament de Bétera entre els quals es trobaven l’alcaldessa Cristina Alemany i la regidora de Festes, Raquel Puig.\nLes Obreres del pròxim any vestides d’hortolanes van ser les grans protagonistes de la vesprada. La també Fallera Major de la localitat, Júlia Garrido, junt amb María José Ruíz, Mireia Picher i Cristina Boví van repartir caramels als menuts, i no tan menuts, al llarg de tot el recorregut. Un itinerari que, com és costum, es va realitzar pels principals carrers dels pobles, començant a la Casa de la Cultura de Bétera i finalitzant al Castell, on es varen disparar focs d’artifici que anunciaven el final de la processó.\nSeguidament, junt al Castell es va desenvolupar un sopar popular per a tots els veïns de la localitat i concerts en música en valencià de la mà dels grups Ràdioroure i Roba Estesa que posaren punt final a la festivitat del 9 d’octubre.