Per camins i cims: 2009\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 9:04 2 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 8:25 1 comentari: Enllaços a aquest missatge\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 7:51 1 comentari: Enllaços a aquest missatge\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 10:53 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 7:45 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nLa Cançó del lladre versionada per Ferran Savall amb uns arranjaments molt satisfactoris. Per afegir a les esmentades el passat juliol en aquest mateix blog.\nEl passat 7 de novembre es van celebrar a Barcelona les Jornades de Literatura Excursionista de la UEC que enguany van servir per homenatjar a Joan Cervera i Batariu. Així doncs, aquesta tradicional trobada de la cultura i l'excursionisme es convertia en un homenatge més que en un memorial, doncs era la primera vegada que es dedicaven les jornades a un excursionista que encara és viu.\nJoan Cervera (Barcelona, 1926), sempre ha estat soci del Club Excursionista de Gràcia, que presidí des del 1957 al 1961 i on desenvolupà una important tasca directiva. També fou membre del grup de muntanya i escalada de l'entitat gracienca, el GEDE, que presidí entre 1953 i 1957. El 1953 fou membre fundador de l’ENAM on participà com a instructor i vocal. Al principi del seixanta fou cap del Grup de Socors de Muntanya i presidí la delegació catalana del GAME, del qual és membre d’honor. Des del 1960 també és membre del Groupe Pyreneiste de Haute Montagne francés (1960). Fou el primer president de Mountain Wilderness de Catalunya, creada el 1987 i de la qual ocupa la presidència d’honor des del 1999.\nLa seva activitat més destacada com a escalador es concentra, principalment, a les dècades dels anys cinquanta i seixanta amb nombroses escalades a Montserrat, Sant Llorenç del Munt, al Pedraforca, als Pirineus, a Gredos, als Picos de Europa i als Alps. Destaquen les primeres ascensions al Pic de Frondella per la cresta central (1951), la via subterrània al Casc de Marboré (1957) i la xemeneia nord del Marboré (1957), Roques d’en Benet (1959), cara nord del Pic Rouge del Pailla (1959), cresta d’Aubiste del Pic d’Ardiden (1962), aresta NW del Pic de Guingany (1962) i escalades a diverses agulles de les Calenques (1965).\nHa col·laborat activament en revistes i diaris (Avui, Serra d’Or, Excursionisme, Cordada i Mai Enrera). Ha escrit diversos llibres i n’ha prologat d’altres sobre l’excursionisme, l’alpinisme i la muntanya. El 1997 va rebre el XXXII Premi Sant Bernat de la FEEC per Soliloquis muntanyencs. Al llarg de la seva vida ha rebut nombroses distincions i homenatges, entre les quals destaquen la Medalla de Plata de la FEM (1961), la Placa d’Honor del Club Excursionista de Gràcia (1972), la Medalla de Forjadors de la Història Esportiva de Catalunya (1993) i la Menció Especial per la millor trajectòria en favor de l’esport gracienc (1999).\nCervera ha participant sempre de manera activa a les diferents Jornades de Literatura Excursionista de la UEC, les diades Verdaguer Excursionista, i representant la seva entitat en els actes de la Flama de la Llengua, la Fira del Llibre de Collsacabra, les trobades de cantaires, i moltes d'altres manifestacions culturals vinculades a l'excusionisme.\nAmb les jornades de Literatura Excursionista de la UEC d'enguany i l'edició del llibre que recull totes les aportacions a aquesta trobada, Joan Cervera potser hagi rebut l'homenatge més emotiu i sincer, el dels seus amics i incodicionals activistes d'un determinat excursionisme cultural.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 8:34 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nLa rabia com a vocació\n- Días y flores -\nLletra i música: Sílvio Rodríguez\n...la rabia simple del hombre silvestre,\nla rabia bomba -la rabia de muerte-,\nla rabia es mío -eso es mío, sólo mío-,\nla rabia -coño- paciencia paciencia.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 7:30 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nRipoll, una mitja marató al Pirineu\nDarrers metres abans d'entrar a la plaça del monestir de Ripoll, lloc d'arribada del 31è Campionat Internacional d'Atletisme de Fons del Ripollès.\nDe Ripoll a Sant Joan de les Abadesses, anar i tornar. Quantes ocasions hauré fet aquest tram en cotxe? Aquest és l'itinerari del Campionat Internacional d'Atletisme de Fons del Ripollès, que ahir va celebrar la seva 31a edició. Mai hi havia participat tot i que era una d'aquelles curses assenyalades al meu particular calendari de propòsits atlètics.\nDesprés de passar el dissabte amb la família pels voltants de Planoles, diumenge era el dia esperat per córrer aquesta mitja marató. Abans de la sortida tots els dubtes sobre quina seria la indumentària propícia per l'ocasió, es van esvair. El sol brillava de bon matí i un cel ben clar feia pensar en que la temperatura seria l'òptima per córrer. Com sempre doncs, calça curta i samarreta de tirants.\nEl circuit, aparentment, era força còmode per córrer: pujada suau i sostinguda cap a Sant Joan de les Abadesses, amb alguna baixada inesperada que de tornada a Ripoll era un pujadó que calia afrontar en plena baixada.\nL'arribada a la plaça del monestir de Ripoll molt animada amb gralles i gegants. Tot i fer quatre minuts menys que a la mitja de Castellbisbal, la segona mitja de la temporada se'm va fer llarga i pesada, i en els darrers quilòmetres es van repetir aquells pensaments indesitjats que darrerament m'interroguen sobre el què hi trec de córrer curses, mitges o maratons.\nMalgrat aquestes sensacions negatives durant la cursa, vaig gaudir d'un bon cap de setmana en la millor companyia possible, uns magnífics paisatges tardorals i la visió de les restes de la primera nevada sobre els cims del Pirineu Oriental. Un plaer pel cor i els sentits.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 21:46 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: córrer x córrer, Ripollès\nLa mitja marató de Castellbisbal\nAhir vaig córrer la mitja de Castellbisbal. Per a mi és una cursa especial, tot i la duresa del seu circuit. El 1998 la vaig fer per primera vegada, mentre preparava la marató de Barcelona de 1999, i era la meva primera mitja després de molts anys. Des de llavors hi he participat en nou ocasions.\nAhir a la duresa del recorregut es van afegir altres factors que la van fer especialment dura per a mi: era la primera mitja de la temporada, els entrenaments fins ara han estat més aviat justets i en aquest moment la motivació per la manca d'objectiu atlètic a mig termini és baixa. Per acabar-ho d'adobar, el vent va bufar molt durant tota la cursa i la sensació de fred ha estat exagerada.\nEn alguns moments del recorregut, especialment des del quilòmetre 8 i fins el 15,5 que el perfil de la cursa dibuixa una pujada sostinguda, he anat construint el pensament d'aturar-me i acabar la cursa abans d'hora. De fet he elaborat mentalment el meu abandó de les curses i del córrer, engalanat tot plegat per la coincidència amb la mitja de Castellbisbal, que com he dit abans és on fa anys vaig reprendre l'afició a les curses de fons. Pensaments com "quedaria bonic deixar de córrer a Castellbisbal, tancant així el cercle, una etapa", "què faig aquí amb aquesta ventada i fred, corrent amb samarreta de tirants i calça curta", "demà estaré baldat i adolorit de tot arreu".\nPerò acabada la cursa el meu cos s'ha anat recuperant i hores després no tenia el dolor de cames previst, i els pensaments de deixar-ho córrer tot s'han anat esvaint, fins al punt que al vespre m'inscrivia a una nova cursa pel proper diumenge. Com és la nostra ment i com és el nostre cos, i com ens adaptem davant les inclemències del nostre entorn per seguir i no aturar-nos.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 8:05 1 comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Baix Llobregat, córrer x córrer\nMont Fuji, una obsessió?\nEl pintor i il·lustrador japonès Katsushika Hokusai (1760-1849) va quedar fascinat pel volcà sagrat del mont Fuji i el va dibuixar des de totes les prespectives possibles.\nUna de les seves obres més populars és 36 vistes del mont Fuji, que va completar més endavant amb 10 pintures més. Es pot apreciar com la muntanya, immòbil és envoltada de vida i amb el pas del temps i les estacions el seu aspecte va canviant.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 22:35 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Mont Fuji\nLa desembocadura del Llobregat vista des del mirador de la Bunyola. Foto: Jaume Ferrández\nA gairebé cinc cançons del CD que sona al cotxe ("I si canto trist", Lluís Llach, 1974, edició de 2008) arribo des de casa al delta del Llobregat, entre la desembocadura del riu i l'Aeroport del Prat. Aquest és un dels indrets que he freqüentat sovint des del passat estiu per anar a córrer i passejar. Camins entre camps i canals paral·lels al Llobregat condueixen fins a la platja on trobem les restes d'una caserna de carabiners i miradors. Un d'aquests miradors és el del Semàfor, un antic far que s'alça uns metres sobre la platja i des d'on es te una àmplia panoràmica de la plana deltaica i de les serres que la limiten: el massís del Garraf i Collserola, i d'altres més llunyanes.\nEl canal de la Dreta del Llobregat des del pont de la Bunyola. Foto: Jaume Ferrández\nLa cursa per aquests indrets, lluny del brogit i del trànsit dels carrers del barri, és més agradable i molt menys estresant. De fet, ja fa temps, força temps, que surto molt poc a córrer pels carrers del meu barri. Les obres i talls de carrers, els horaris de feina i altres factors han fet que des de fa mesos cerqui altres moments i indrets relativament propers a casa. Així he descobert, entre d'altres, aquest entorn estranyament valorat enmig de ciutats, infraestructures i polígons industrials, que són els Espais Naturals del Delta del Llobregat i el Parc Agrari.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 8:24 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 23:12 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 22:45 1 comentari: Enllaços a aquest missatge\nAquest agost, aprofitant uns dies d'estada a Aragües del Puerto a casa de la família, com altres estius, vaig fer una excursió per la zona.\nEn aquesta ocasió vaig culminar l'ascensió al Bisaurín (2.670 m), el cim més alt de la zona. De fet és el cim més occidental dels Pirineus que supera els 2.600 metres. Des del refugi de Lizara, on s'hi arriba molt còmodament per pista asfaltada, l'ascensió no presenta cap dificultat.\nLa punta Agüerri (2.447 m) des del coll del Foratón\nPerò per a mi ha estat una llarga ascensió que es va iniciar el juliol de 1987. en aquella ocasió vaig arribar al coll del Foratón i la boira i el plugim em van fer desistir de seguir pujant.\nAl cap de tres anys, al novembre del 1990, hi vaig tornar amb uns bons amics. Vam fer nit al refugi i a l'endemà vam sortir cap al Bisaurín. El fred i una fleble nevada ens van fer girar cua quan ja havíem superat el coll del Foratón.\nDesprés de molts anys, l'estiu de 2006 vaig emprendre una nova excursió des de Lizara i en arribar al coll del Foratón, tot i el bon temps, vaig optar per una excursió més curta i fàcil, carenar fins al pic d'Espelungueta (1.991 m) i d'allí tornar al refugi, en comptes d'ascendir el Bisaurín.\nEn totes les meves visites a Lizara, amb o sense excursió, m'he mirat el Bisaurín amb bons ulls, resseguint amb el camí d'ascens amb la mirada, imaginant cada pas i la forta pujada abans d'arribar al seu llom culminant.\nLliri dels Pirineus (Iris xiphioides)\nAquest estiu vaig emprendre l'excursió en un dia netíssim de núvols i amb una fresca agradable. Pas a pas, recordant les anteriors vegades que he pujat fins al Foratón, vaig anar guanyant metres, contemplant el paisatge immens i abrupte que s'obria per a mi.\nPanoràmica des del Bisaurín, amb el Secús i el Castillo de Acher en primer terme\nUn cop al cim culminava la meva "llarga" ascensió. Sense presses vaig romandre en aquest cim contemplant les valls veïnes, els cims i parets properes. Les capçaleres de les valls del Roncal, Ansó i Hecho, amaguen talaies ben abruptes i retallades, de color calcari que a l'estiu contrasta amb els prats i boscos. Distingeixo el Midi d'Ossau, també endevino, malgrat la calitja, el Balaitús, el Vignemale i el Mont Perdut. Ja a tocar, la piràmide de l'Agüerri i les serres de Secús, Vernera i Aísa.\nVista del massís de Vernera, amb el pic de O Ibón (2.475 m)\nEl descens el vaig fer cap a un vessant diferent i em va obrir els ulls a una part de la muntanya fins ara incognita per a mi: el seu vessant nord, igualment abrupte, però encarat cap a noves muntanyes. Així doncs, ha començat una nova excursió, no sé si amb ajornaments, però que m'agradaria em portes a descobrir nous racons d'aquestes valls del Pirineu Occidental.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 9:02 2 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nUn apunt "cumba" abans d'acabar les vacances amb els Esquirols de sempre.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 9:52 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nNotes del diari del viatge als Alps fet el 1989, ara fa 20 anys.\n9 d'agost de 1989. Arribem a la vall Veny després d'estar pel vessant italià del Mont Rosa on hem ascendit la Piramide Vincent, el Corno Nero i el Ludwigshohe. Passarem la nit en un càmping al vessant italià del Mont Blanc.\n10 d'agost de 1989. Ens llevem i baixem a Courmayeur, fem les darreres compres i tot seguit els companys, que finalment no vindran, ens acompanyen fins al llac de Combal on iniciarem l'aproximació cap al refugi Gonella.\nEl cami remunta la glacera del Miage i passada la confluència amb la glacera del Dôme s'enfila per un esperó rocós que du al refugi. L'espectacle és dantesc i caòtic: morrenes a banda i banda, i grans blocs de pedres que cobreixen una immensa superfície de gel.\nDesprés d'unes cinc hores de camí arribem al petit i acollidor refugi Gonella (3.071 m). Després de sopar ens disposem a anar a descansar. A l'endemà intentarem l'ascensió al Mont Blanc, però la previsió del temps no és gaire favorable.\n11 d'agost de 1989. Efectivament durant la matinada ha nevat i això no ha permès que cap alpinista sortis del refugi. Ens disposem doncs, a passar el dia en aquest refugi. Les previsions per les properes 48 hores indiquen que a mig dia d'avui el temps canviarà a millor i per demà s'espera bon temps.\nEl refugi és acollidor: pocs alpinistes, fotografies de muntanyes a les parets i flors a les taules. Aquest dia de descans ens va molt bé per recuperar forces. Ens passem el dia pels voltants del refugi admirant embadalits el vessant sudoest del Mont Blanc. Al vespre informem als nostres amics, que han passat el dia fent turisme per la vall d'Aosta, del canvi de plans: demà intentarem el Mont Blanc i si el mal temps perdura baixarem a la vall.\n12 d'agost de 1989. És la una de la matinada, ens llevem, esmorzem i acabem de preparar les motxilles. El cel és estelat i s'espera un dia meravellós. A les dues ja sortim del refugi. El camí segueix pel lateral de la glacera per camí marcat. Després d'una hora de marxa entrem a la glacera. Ens encordem i seguim atents a les esquerdes.\nPassades les quatres de la matinada, i després de superar l'aresta estreta i acornissada que du al Dôme de Goûter parem a fer un mos.\nLes primeres llums de l'alba projecten l'ombra del Mont Blanc cap a ponent. Arribem al coll del Dôme (4.240 m) on la nostra ruta s'ajunta amb la que mena dels refugis del vessant francès fent un sol camí vers al cim. Enfilem l'aresta de les Bosses, ja per damunt dels 4.500 m, on hi bufa el vent que aixeca una mica de neu. El ritme comença a ser un xic més lent. Ens creuem amb d'altres cordades que baixen del sostres dels Alps.\nCap a les 10 del matí superem els darrers metres de l'aresta i arribem al cim del Mont Blanc (4.807 m). El vent és fort. Als nostres peus, a llevant Courmayeur, a l'altra banda Chamonix, Aosta i Savoia, Itàlia i França, dos territoris que l'home ha fet començar als nostres peus però que aquí dalt no distingim. Ens felicitem amb el company amb una forta encaixada de mans, i fem el mateix amb dos alpinistes italians que acaben d'arribar.\nCap a les tres de la tarda arribem de nou al refugi. És una mica tard però calia anar amb compte pel vent als trams d'aresta i amb el descens per la glacera del Dôme. Descansem el temps just per fer la motxilla i reprenem el descens fins al fons de la vall, on ens esperen els companys. Arribem al càmping passades les vuit del vespre. Ha estat una jornada molt llarga i satisfactòria. Una gran ascensió ha culminat el nostre segon viatge als Alps.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 8:37 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 9:09 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nFa uns dies vaig trobar un web curiós. S'hi poden pujar fotografies, acompanyades d'un breu text, on apareguin uns peus i el terra que trepitgen.\nÉs un projecte encara incipient. Ho seguiré i espero que no triguin a aparèixer algunes petjades muntanyenques: uns peus de gat enfilats en un sòl vertical o bé al límit d'una lleixa amb el buit com a única superfície; unes botes de muntanya enfilades sobre una estreta cresta de roca o al llindar d'una esquerda d'una glacera, i moltes altres que mostrin els sòls muntanyencs.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 21:19 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nLes millors vacances possibles\nDesprés d'unes setmanes de neguits per raons de salut dels pares, sembla que la situació està més controlada i tots més tranquils. Els pares, ja a la vuitantena d'anys, estan delicats i necessiten certa atenció. A inicis de juny el pare va estar ingressat uns dies i es va evidenciar que les mesures d'ajuda que fins ara tenien eren insuficients. Superada la crisi logística vam optar per la sol·lució més assenyada: contractar una persona a tot estar per tenir cura d'ells.\nFins ara l'experiència funciona, després d'un període raonable d'adaptació per part de tothom. Ha de ser molt difícil per algú que sempre ha estat autònom i suficient, haver d'aceptar que necessites ajuda per fer les coses més bàsiques: vestir-se, cuinar, rentar-se. He de reconèixer que per a mi també està sent dur aquest procés i em produeix una profunda ràbia.\nAmb els pares, quan són grans, ens trobem com amb els fills quan són petits: són totalment depenents, amb la diferència que els primers van perdent autonomia amb la mateixa facilitat que els segons la van guanyant. El que per una banda ens posa tristos i ens apena, per l'altra ens il·lusiona i engresca. És la vida, i la meva cronologia vital ha fet que aquests dos moments entre els meus progenitors i les meves descendents coincideixin en el seu punt més intens. Sens dubte una nova font d'enriquiment i creixement personal.\nEn qualsevol cas, és de justícia retornar als pares, d'una manera o altra, allò que han fet per nosaltres. Tant de bo no ho hagués de fer, però la realitat s'imposa. Em plau molt poder fer-ho; estic descobrint com els estimo.\nFa unes setmanes no pensava ni en fer plans per vacances. Ara amb la situació una mica més favorable valoro molt poder fer-ne. Passarem uns dies a la vall Farrera; després potser marxem al Pirineu d’Osca, i per acabar, uns dies a Vallgorguina, entre la muntanya i el mar, amb altres cosins que també tenen canalla. Entre mig, coincidint amb els caps de setmana serem a casa descansant de cotxe i a prop dels pares pel que calgui. Les trucades a diari als pares ja formen part de la nostra rutina, i haver de canviar les previsions a última hora també. Malgrat tot, enguany farem les millors vacances possibles.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 16:16 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nDesprés de molts anys he tornat a Núria amb la idea de fer una excursió i ascendir algun dels cims que envolten el santuari. La idea feia temps que em rondava pel magí i s'ha materialitzat aquest passat cap de setmana, coincidint amb la cursa de l'Olla de Núria.\nNo és que tingués un especial interès en seguir aquesta cursa, ni de veure els principals especialistes en acció, però he de reconèixer que tenia certa curiositat per l'esdeveniment.\nA Queralbs prenc el cremallera de les 7.49 i en poc més de vint minuts arriba a Núria. El trajecte se'm fa curt i descobreixo per primera vegada el nou traçat del cremallera: més tram de túnel, menys panoràmiques, més freqüència de trens, menys romanticisme, més temps per entretenir-se al "parc temàtic" d'alta muntanya, més seguretat...\nA les 8.30 emprenc el camí que em durà al fil de l'Olla de Núria. A poc a poc deixo l'enrenou matiner que a causa de la cursa es concentra a l'esplanada del santuari i a bona part de les seves dependències.\nEnfilo el camí cap al coll d'Eina. Tot i les vegades que he trescat per aquestes valls no recordo haver seguit mai aquest camí, almenys de pujada. En qualsevol cas se'm fa força agradable i vaig guanyant altitud fins a la Jaça d'Eina. Un ramat d'isards m'observa ben a prop. Arribo a una mena de coll que es dibuixa en un nervi de la muntanya: la vista sobre el Puigmal i la coma de l'Embut és esplèndida.\nPel camí avanço tres excursionistes que progressen trànquils cap a la carena. Arribo a l'ample coll d'Eina i bado amb la vista cap al vessant cerdà: cims i torres escarpades i alguna petita congesta de neu.\nSegueixo direcció al pic d'Eina, des d'aquest punt el camí està marcat amb les banderoles de la cursa de l'Olla. A poc a poc va apareixent més gent, lleugers de roba i d'equipatge: són aficionats que segueixen la cursa. Arribo al cim d'Eina i una mica més enllà culmino el pic de Noufonts. Contemplo el panorama, recònec gairebé tots els cims i per les seves carenes imagino les passes que hi he traçat en temps pretèrits.\nA mitja baixada del cim escolto el brugit i ànims dels pocs que s'apleguen al control de pas del coll de Noufonts, miro enrere i m'avança el cap de cursa, en Kílian Jornet, com no podia ser d'altra manera. Arribo al coll i tot seguit hi fa cap el mexicà Ricardo Mejía. M'aturo una estona a descansar i contemplo el degoteig dels primers corredors: Agustí Roc, un atleta marroquí, en Xavier Espiña i poc després en Just Sociats, que decideix retirar-se en aquest punt.\nTenia previst tornar a Núria des d'aquest coll, però és aviat, el dia acompanya i em trobo animat per seguir l'excursió malgrat la concurrència de corredors que trobaré pel camí. Així doncs pujo el Noucreus, després el pic de la Fossa del Gegant i segueixo pel serrat de les Arques fins al puig de Font Negra i d'allí al pic de l'Àliga fins a l'alberg de joventut que hi ha al desota, on acabo l'excursió -el telecabina farà la resta fins a Núria-. Una bona matinal que em posa a prova i m'ajuda a assimilar les escases sessions d'entrenament que he pogut fer darrerament.\nLa curiositat inicial per les curses de muntanya s'esvaeix i es concreta amb el següent:\nNo m'acaba de convèncer aquesta manera de fer muntanya.\nAdmiro els seus adeptes per l'esforç que suposa, la duresa d'aquest esport és indiscutible.\nA mi m'agrada córrer, però l'alta muntanya la prefereixo caminada.\nEm sap greu, però com a espectador tampoc m'he sentit especialment fanàtic, potser sóc avorrit de mena, però els meus ànims cap als esforçats atletes no tenien entusiasme.\nNo m'agrada sentir cridòria a cims i carenes com si fos un estadi.\nPenso: per sort això mai no serà com Zegama.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 22:56 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: córrer x córrer, excursió, Ripollès\nli prenguí tots els diner\nsi la mostra que duia.\nM'agrada la música d'aquesta cançó popular catalana. És del mestre Miquel Llobet (1878-1938). He triat aquesta interpretació d'entre moltes que hi ha per la xarxa.\nHi ha però moltes versions: la clàssica d'en Joan Manuel Serrat, la gal·làctica d'en Sisa i Comelade, la rumbera de La Troba Kung Fú; no he trobat, però, la d'en Xesco Boix.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 8:07 2 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nArribo a Liceu i passo la darrera pàgina de Cels de safir (Cossetània, 2008). Durant algunes setmanes aquest recull sobre les vivències d'alpinistes catalans als cims més alts del planeta m'ha acompanyat en l'anar i venir amb metro. Relat amè i distret realitzat per l'Eduard Sallent que acosta al lector a aspectes d'aquest tipus d'ascensions que sovint no transcendeixen en les cròniques alpines. Serveix de pas per conèixer de primera mà les condicions, sovint expressades amb neguits, que acompanyen l'empresa d'assolir, o no, un vuit mil: la solitud, el fred, les preguntes sense resposta, l'autoafirmació de llibertat personal, etc.\nDe tots els episodis el que m'ha impressionat més és la del tràgic intent d'ascensió al Dhaulagiri per la ruta Txeca de la cara oest, de Kiko Dalmases i Jordi Canyameres a l'octubre de 1989, enguany farà 20 anys. Després de sis dies d'escalada els dos alpinistes arriben a 7.600 metres. El fred -40 sota zero- i la duresa de l'ascensió fan que Jordi Canyameres decideixi abandonar l'atac mentre que Kiko Dalmases prossegueix i desapareix entre el coll i el cim del Dhaulagiri. El relat, molt intens i sentit, se centra en el descens de Jordi Canyameres que trigà quatre nits en arribar al camp base.\nEl terrassenc Kiko Dalmases va desenvolupar una intensa activitat alpinística durant els anys 1980, amb escalades de gran nivell a Sant Llorenç del Munt, Montserrat, Terradets, Riglos, Picos de Europa, Pirineus i Alps. Havia escalat les mítiques sis parets nord dels Alps (Eiger, Cervino, Grands Jorasses, Cima Grande di Lavaredo, Dru i Badile), i sumava tres ascensions a la nord de l’Eiger: el 1983 amb Miquel Llonch, el 1985 en solitari, i el 1987 amb Joan Cassola, que va significar la primera hivernal estatal. Fora d'Europa havia estat en dues ocasions als Andes (1986 i 1987) i a l'Himàlaia al Saipal (1985).\nEn Kiko Dalmases a més d'alpinista feia versos i escrivia. Segurament aquesta era una passió que el feia més lliure, que possiblement l'ajudava a entendre millor el seu sofriment i els seus sentiments quan perdia un company en accident de muntanya, o quan simplement visualitzava la seva pròpia mort. Els seu escrits van ser transcrits i publicats com a homenatge pòstum al fill, a l'amic i al company de cordada que Kiko va ser, en dos reculls: Ressenya de l'expedició al Saipal de l'any 1985 (1990) i La muntanya d'un somiador (1993).\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 23:41 9 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: llibres, Nepal\nJa fa uns dies ens vam acostar al final de la vall d'Horta, al vessant oriental de Sant Llorenç del Munt. Mai havia estat per aquests rodals i el lloc em va despertar interès, especialment per l'edifici que el senyoreja. De factura modernista, va ser un recer d'estiueig de la família de Joan Oliver, conegut com Pere Quart. Avui és un centre d'interpretació de la ruta senderista Els Tres Monts, amb fotografies i explicacions sobre diferents artistes del renaixement i el modernisme, una gran maqueta que mostra l'esmentada ruta entre el Montseny i Montserrat, i una sala d'exposicions.\nEs pot fer la visita guiada de la casa i descobrir les seves dependències, els origens, algun detall sobre els diferents propietaris i altres anècdotes que ratllen amb la llegenda. L'edifici està ben conservat i les diferents estàncies ben adobades. També hi ha programades activitats les tardes i vespres d'estiu per a tots els públics.\nL'excursió, millor dir la curta passejada, va consistir en pujar a la casa des de l'aparcament, des d'on un sender evident condueix a un port ben afermat que per damunt d'un torrent deixa a l'altra riba. Ja només resta enfilar el camí de pujada fins a una pista que revolta a buscar l'entrada del Marquet de les Roques. Tot plegat uns 30 minuts a ritme d'infant de dos anys amb les oportunes aturades a plegar roselles, collir pedres i fer alguna fotografia.\nUna bona base per a futures excursions per Sant Llorenç.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 8:44 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: excursió, mainada, Sant Llorenç del Munt\nArriba l'estiu i la revetlla de Sant Joan, moments paral·lels a la fi del curs escolar. També ha acabat per a mi i la meva filla petita el curs a l'espai familiar de "La Casa dels Arbres".\nHa estat un any amb noves cares i coneixences. Hem seguit el calendari de l'any a través de les tradicions i les cançons, els jocs i les festes: la tardor i la castanyada, l'hivern amb el tió i el carnestoltes, la primavera amb les flors, les festes del barri i la visita al zoo. Poc o molt com cada any, però amb altres ritmes, doncs cada any hi ha noves famílies, els nens i nenes van creixent i les nostres espectatives també canvien. Però el millor de tot és que les estones del grup dels dimarts de "La Casa dels Arbres" d'enguany ja queden en la nostra motxilla i ens fan ser més experts.\nEl proper curs amb la majoria dels infants i mares d'enguany no coincidirem a "La Casa dels Arbres": uns nens comencen P-3 i altres aniran a la llar d'infants. Jo intentaré adaptar els horaris de feina per seguir un any més, el darrer, les trobades a l'espai familiar amb la meva filla petita. Tornarem a fer noves amistats i coneixences, fent així més gran aquesta xarxa social al voltant de la criança dels fills. I és que més enllà de les trobades setmanals l'espai familiar de "La Casa dels Arbres" genera noves relacions entre pares, mares i famílies, encara que sigui a nivell superficial o efímer, això ja depèn de cadascú. I és que al llarg de l'any no és estrany trobar-se pel carrer, a la porta de l'escola, al parc o en dies assenyalats com les festes del barri, la cavalcada de Reis o la rua de Carnestoltes, a algú que he conegut a partir de l'espai familiar, i bé de gust saludar-se i veure com els més menuts van creixent, i en alguns casos també les famílies.\nLa Casa dels Arbres contribueix doncs a fer barri i comunitat, una fet que avui en dia, en que es prima força l'individualisme, cal valorar molt positivament.\nBon estiu a tothom i fins aviat.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 22:31 1 comentari: Enllaços a aquest missatge\nDiumenge vaig anar d''excursió al Catllaràs, una serra del Berguedà per a mi desconeguda. Fa anys vaig estar al santuari de Falgars, i ja em va semblar un lloc bonic, però no havia tastat les sensacions en el cor d'aquest massís boscos i ferèstec. M'estalviaré els adjectius superlatius com ara idíl·lic, esplèndid, superb o magnífic, en un intent de convidar a que cadascú ho descobreixi per si mateix.\nInicíem la caminada al monestir de Santa Maria de Lillet. Tot seguit topem amb l'esglesiola de Sant Miquel, romànica i de planta rodona, en mig d'un prat enlairat. El camí es va enfilant entre verdíssims prats acaronats per marges ja poblats de pins que s'enlairen fins a les roques. En la primera de les roques que voregem hi ha les restes del castell de Lillet.\nEns endinsem al bosc i el sender segueix pujant. Aproximadament a l'hora de camí fem cap al xalet del Catllaràs. Una curiosa construcció d'inicis del segle XX atribuïda a Gaudí. L'excursió segueix per un tram força costerut fins a trobar el senderó que condueix al roc de la Lluna, on s'hi arriba per unes escales ben adobades que revolten el darrer tram d'aquest sortint de roca, al cim del qual hi ha una llarga plataforma que fa de balconada cap a la vall de Lillet. De ponent a Llevant: Taga, Sant Amand, Puigmal, Montgrony, Puigllançada, Penyes Altes, Comabona, Pedraforca i Ensija; i més propers i a la nostra esquena, Tubau i les roques del Joc de Pilota, d'Arderiu i de la Mare de Déu que sobresurten com dentellades d'entre els arbres.\nBaixem del mirador i reprenem la pista que revolta la roca d'Arderiu. Uns escaladors intenten alguna via per aquestes penyes, a la vegada que nosaltres busquem, sense èxit, el camí que s'alça cap la roca de la Mare de Déu. Prosseguim fins al coll de l'Ardericó i pugem al cim de la roca Forcada, des d'on gaudim del cor del Catllaràs: prats i boscos d'on sobresurten tossuts queixals de roca. Tornem al coll i iniciem el retorn cap al punt d'inici. El camí segueix un desdibuixat sender que mena a una pista també desdibuixada i engolida pel bosc. De sobte una remor entre la fullaraca ens fa aturar i veiem dos cèrvols que fugen de la nostra presència. Sorpresos i agraïts d'aquest instant seguim baixant fins el Junyent, un mas abandonat testimoni d'altres temps. Arribem al cotxe i ens felicitem per la descoberta.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 7:57 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nUna simfonia: Harold aux montagnes, de Harold a Itàlia d'Hector Berlioz.\nUn text: "Així va nèixer Zaratustra", de Gregorio Luri.\nUn quadre: L'excursionista sobre un mar de boira, de David Friedrich.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 7:47 2 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nDes de mitjans d'abril proliferen les festes majors de barris i ciutats. Tot i que el ple d'aquestes activitats tradicionals i festives arriba amb l'estiu, a la primavera ja ve de gust aprofitar les allargassades tardes fins al vespre veient desfilar i ballar parelles de gegants.\nEn part ara toca això: cercaviles de gegants, matins castellers, passejades per fires... Però ve de gust. L'excusa són els fills, però som nosaltres els adults els qui els acabem motivant. Ells, sovint preferirien quedar-se a casa jugant o anar al parc.\nEn el meu cas, les meves dues filles s'han acostumat a veure els gegants i els capgrossos de ben petites, a superar la por i el respecte que fan, a veure'ls com a personatges de contes i llegendes. I també han aprés a sentir, escoltar i a ballar les alegres tonades de gralles i timbals.\nLa mainada agraeix fer coses a l'aire lliure, és una font de descobertes pels seus sentits, i si a més està amanit amb música i gegants, el dia pot ser rodó. A més, en aquestes festes els més menuts comencen a fer front a algunes pors que aquest imaginari festiu els produeix d'entrada: el soroll de timbals, les cares, formes i volum de gegants i capgrossos, algun que altre petard, etc.\nEnguany ja hem estat a dues cites geganteres: a les festes de Primavera de l'Hospitalet i a les de Sant Anastasi a Badalona. Aquesta darrera, el passat dissabte, ens va regalar un ball conjunt amb una vintena de gegants i gegantes, un bon final de festa.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 7:32 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: cultura popular, gegants, mainada\nEl Canigó, presència nevada\nAprofitant el primer de maig i un festiu escolar que allargava el cap de setmana hem passat uns dies a l'Escala, a l'Empordà. El bon temps ens ha acompanyat i hem pogut gaudir fent activitats a l'aire lliure: una passejada a la vora del Fluvià, al parc dels Aiguamolls de l'Empordà, inacabables jocs a la platja, aquest gran sorral on els infants perden la noció del temps, descobreixen el món i fan noves coneixences, o una passejada al voltant de l'ermita de Santa Caterina, al cor del Montgrí, on Víctor Català es va inspirar per escriure Solitud.\nEl castell de Montgrí des del santuari de Santa Caterina.\nLa verdor de camps i arbredes enguany és excelsa, superba, com feia temps. I és que ha plogut molt en els darrers mesos. A més, la Tramuntana ens va regalar un cel límpid i la visió del Canigó, ben carregat de neu, des de la platja estant ha estat un bon present per aquesta primavera.\nEl Canigó fa present el Pirineu des de la plana empordanesa estant.\nEl passat hivern he sovintejat molt poc la muntanya. En part és un ajornament obligat per les circumstàncies, però adequadament negociat amb un mateix i per tant, acceptat. Però la visió del Canigó resplendent de neu, o del bony del Montgrí a tocar, m'han plantejat la urgència d'atalaiar-me, espero en breu poder aprofitar el favor de les circumstàncies.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 9:22 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Alt Empordà, Canigó, Montgrí, Pirineus\nEscriure i recordar, escriure per recordar.\nEscriure per poder plorar si en el record no hi ha prou llàgrimes.\nEscriure per somriure si el moment va ser excessivament solemne.\nEscriure per entendre.\nEscriure per perdonar, per perdonar-me.\nEscriure per compartir.\nEscriure per viure, per reviure, per sobreviure.\nFragment de Matèria viva de Teresa Franquesa (Proa, 2009)\nPremi Recull de Narració Joaquim Ruyra 2008\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 10:56 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nDia a dia, d'Estanislau Torres\nFa dies vaig acabar una nova "lectura sota terra". Es tracte de Dia a dia d'Estanislau Torres i Mestres. És un diari personal que recull pensaments, opinions i sentiments de l'autor escrit entre el 14 de desembre de 2004 i el 27 d'abril de 2005. Nascut a Barcelona l'11 d'abril de 1926, en Torres ha estat també un excursionista i muntanyenc força actiu i constant. De fet en el seu llibre relata als seus 79 algunes anades a esquiar i excursions.\nEl període a que fa referència l'autor coincideix amb uns mesos en que el meu dia a dia va estar marcat pel naixement de la meva filla gran. Van ser uns mesos molt intensos envoltats d'incerteses, neguits i dubtes, però també de joia i alegria.\nDia a dia ha estat per a mi una lectura amena i distreta que m'ha acompanyat en els diferents trajectes que he fet en metro de casa a la feina i de la feina a casa. Una lectura ideal per un context circumstancial que en els darrers mesos s'ha convertir en el meu espai de lectura més habitual. Els escassos 30 minuts de trajecte en transport públic potser no són suficients, però ara per ara del tot necessaris per mantenir una afició recuperada per la lectura.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 7:01 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nRecords d'un alpinista\nInicio la lectura d'aquest llibre de Jaume Fabrés i Amorós la mateixa setmana que m'assabento pel Butlletí del Centre Excursionista de Catalunya de la mort del seu autor el passat setembre de 2008.\nNascut a Terrassa el 1918, Jaume Fabrés i Amorós s’inicià en l’excursionisme a l'edat de catorze anys. El 1943, després de la guerra civil, s’associà al Centre Excursionista de Terrassa, i tres anys després ingressà al Centre Excursionista de Catalunya, i a la Secció de Tarbes del Club Alpí Francès. Bona part de la seva activitat alpina, primer als Pirineus i els Alps i alguns anys després a altres serralades de la Terra, la realitzà al costat de la seva dona Rosa Vilanova i Casacuberta. Entre el 1945 i el 1970, a més dels Pirineus, recorregueren els Alps duent a terme nombroses ascensions i travessies amb esquís. A partir del 1971 iniciaren una sèrie de viatges que els dugueren a fer diversos trekkings al Nepal, el Tibet i el Caixmir, ascensions al continent americà, tant a les muntanyes Rocalloses com als Andes, a l’Àfrica, al sud-est asiàtic i a Islàndia. El 1973 va formar part d'una expedició del Club Alpí Francès al Caixmir, amb l’ascensió al Kolahoi Peak (5.424 m). Col·laborà amb articles i ressenyes als butlletins Arxiu, del Centre Excursionista de Terrassa, i a les revistes Cordada, Muntanya i Vèrtex. Per la seva intensa activitat el 1955 li fou atorgada la Medalla de la FEM, distinció que rebé la seva esposa el 1962. El 1997 fou guardonat amb la Medalla Forjadors de la Història Esportiva de Catalunya.\nQuant el llibre Records d'un alpinista, és un recull d'escrits i articles que Fabrés va escriure en tornar de les seves ascencions pels principals massissos dels Alps, tot i que també hi ha referències als Pirineus i l'Himàlaia. De lectura amena, els relats descriuen algunes escalades realitzades per l'autor en companyia de la seva dona, amb un llenguatge però ple d'emotivitat i recolzat en ocasions per detalls històrics. Malgrat el pas dels anys, posa paraules a allò que sovint sentim en descobrir un paisatge, assolir un cim o gaudir d'un camí plaent.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 9:00 1 comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: llibres, perfils\nEls viatges d'Horace Bénédict de Saussure\nEscultura de Jacques Balmat mostrant el Mont Blanc a Saussure (Chamonix, Alta Savoia).\nHorace Bénédict de Saussure va passar-se gairebé mitja vida als Alps. Durant els 34 anys que van passar des del seu primer viatge a l'edat de 18 anys per la vall de Ginebra i les seves rodalies, fins al darrer realitzat el 1792 pels voltants del Cerví, Saussure va dur a terme més d'una vintena de viatges pels Alps, a més d'altres viatges a França, Anglaterra, Escòcia, Alemanya i Itàlia. En els seus viatges Saussure es feia acompanyar d'altres científics, amics i artistes, a més de guies locals.\nEl viatge que va donar ales al seu pensament i raons per interessar-se pel Mont Blanc, i per extensió pels Alps, va ser la seva primera visita a Chamonix l'any 1760. Com és ben conegut a través de la literatura alpina, i gairebé fregant amb la llegenda, Saussure, en veure la majestuositat del Mont Blanc, va oferir una recompensa a qui trobés un camí accessible cap al seu cim.\nAmb aquest gest Saussure va deixar clar que estava interessat i disposat a ascendir aquesta muntanya, no tant per ser-ne un dels primers en fer-ho, sinó per que tal com diu en el pròleg de Voyages dans les Alps "...el físic, com el geòleg, troben en les altes muntanyes grans objectes d'admiració i d'estudi (...) les regions elevades de l'atmosfera semblen ser el laboratori de la natura." A Voyages dans les Alps Saussure descriu teories i recull dades fruit de les observacions realitzades durant set dels seus viatges als Alps.\n1778: primer viatge. Saussure descriu la volta al massís del Mont Blanc. Era la tercera vegada que feia aquest circuit alpí.\n1780: segon viatge. Saussure travessa els Alps des de Ginebra recorrent la Savoia, el Piemont i la costa provençal.\n1783: tercer viatge. El 3 de juliol Saussure marxa de Ginebra per viatjar a les regions suisses de l'Oberland i el Ticino.\n1787: quart viatge. Saussure fa realitat el seu somni: arribar al cim del Mont Blanc. Després de dos intents sense èxit, Saussure empren l'ascenció molt entusiasmat i amb el coratge de saber que l'any abans Jacques Balmat i Michael Paccard havien assolit el cim del Mont Blanc.\nEl dia 1 d'agost Saussure, el seu criat i en Jacques Balmat com a cap d'un grup de disset guies surten de Chamonix per emprendre l'ascenció al Mont Blanc. La primera nit la passen al cim de la Montagne de la Côte. A l'endemà només arriben fins al Petit Plateau degut a les dificultats que troben per atravessar les esquerdes de la glacera. Finalment el dia 3 d'agost, a les once del matí d'un dia assoleiat i esplèndid, assoleixen el cim. Saussure i el seu grup passen quatre hores i mitja al cim del gegant dels Alps on realitzen nombrosos experiments.\n1788: cinquè viatge. Malgrat l'ascensió al Mont Blanc omple de satisfacció l'ànima del filòsof suís, el viatge que dóna fe del seu esperit científic és aquest, durant el qual Saussure passa disset dies i disset nits al coll del Gèant (3.345 m) on realitza infinitat d'experiments i observacions. Saussure i el seu fill arriben al coll del Gèant el 3 de juliol acompanyats per un nombrós grup de guies i portejadors amb tot el material necessari per una prolongada estada. El 19 de juliol el grup descendeix cap a Courmayeur. El 1863 John Ball, membre de l'Alpine Club de Londres, en referència a aquest viatge va escriure: "malgrat tot el que els temps moderns han aportat, mai ha estat donada tan sorprenent mostra de devoció amb finalitats científiques¨.\n1789: sisè viatge. El 15 de juliol Saussure realitza la volta al massís del Mont Rosa i el Cerví.\n1792: setè viatge. És el darrer viatge. El 4 d'agost Saussure i el seu fill marxen de Ginebra per visitar de nou la zona del Cerví i ascendeixen per primera vegada el Petit Cerví.\nSaussure va morir a Ginebra el 22 de gener de 1799 pocs dies abans de complir els 59 anys.\nPublicat per Jaume Ferrández Rubió a 7:56 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: alpinisme, Alps, Saussure


Tota la geometria mètrica es basa en una sèrie de resultats fonamentals que enunciarem i demostrarem a continuació, essencialment, el teorema de Tales., i com a conseqüència, els teoremes de l'altura, del catet i de Pitàgores.\nNo és segur que els teoremes de Tales i de Pitàgores pertanyin, en realitat, els matemàtics que els donarem els seus noms respectius, ja que algun resultat similar era emprat anteriorment pel babilonis i els egipcia.\nTambé suposem que el mètode de les semblances emprat per Tales per càlcul de distàncies inaccesibles li fou ensenyat per la civilització babilònica, que va influir enormement en la seva obra matemàtica.\nLa importància de la teoria de semblances és indubtable, ja que existeix una gran quantitat d'objectes que es representen per figures que el són semblants.\nTEOREMA DE TALES. FORMA ELEMENTAL.\nSi dues rectes r i s són tallades per una col·lecció de rectes paral·leles que determinen en una de elles, r , segments iguals entre ells, els segments determinats el l'altra recta, s , són també iguals entre ells.\n- Tracem per cada un dels punts A', B',C' i D' de la recta s paral·leles a la recta r.\nEn els triangles que és formen, observem que:\n- Tots els seus angles són iguals per que tenen els costats paral·lels.\n- Els costats aseñalats amb un traç són iguals als segments corresponents de la primera recta r , ja que són costats oposats d'un paral·lelogram. Com que per ipotesis sabem que els segments en que les paral·leles dividiem la primera recta eren iguals també ho seran els aseñalats.\nAixí doncs, tots els triangles són iguals; en deduim, doncs, la igualtat dels segments:\nA'B' = B'C' = C'D' = D'E'\nDiem que dos segments són commesurables si existeix un segment que està contingut un nombre exacte de vegades en cada un d'ells.\nEn el llenguatge de nombres, podem dir que dos segments són cammesurables si el quocient entre les seves longituds és un nombre racional.\nSi dues rectes r i s són tallades per una succeció de paral·leles els segments determinats en una de les rectes són de les longituts proporcionals als segments determinats en l'altra.\nDivisió d'un segment AB en n segments iguals\na) Per un dels extrems del segments AB, tracem una semirecta i, amb l'ajuda del compás, hi dibuixem n segments iguals ( de longitut arbitaria ).\nb) Unim l'extrem del ultim segment amb el extrem b de segment AB i tracem paral·eles pels punts de separació dels segments auxiliars. Els segments que ens resulten són tot iguals.\nPer compovar-ho, només cal recordar que, segons el teorema de Tales, si els segments marcats en una de les rectes són iguals, també o són els traçats a l'altra.\nEls altres teoremes de Tales


Abraham i individualitat: vellesa i líftings – Nova Escola Catalana\nAbraham i individualitat: vellesa i líftings\n28 de novembre de 2019 27 de novembre de 2019 by Autor ConvidatNo Comments\nEl següent text és una traducció del comentari «Avraham and Individuality; Old Age and Facelifts», del Rabí Nathan Lopes Cardozo, publicat al seu darrer llibre Cardozo on the Parashah: essays on the weekly Torah portion. The book of Genesis (Kasva Press).\n«I Abraham era vell, entrat en dies i l’Etern l’havia beneit en tot» (Bereixit 24:1).\nDéu us ha donat una cara\nI vosaltres en fe una altra\n–Shakespeare, Hamlet, 3.1.149\nÉs un fet increïble que a les civilitzacions occidentals, la vellesa sigui vista com una maledicció per la majoria de la gent. Segons les estadístiques, es gasta més temps i diners en amagar els signes de l’edat que en trobar formes de curar malalties cardíaques o el càncer. Hom troba més gent als salons de vellesa que als hospitals. La vellesa es veu com una derrota. Molta gent considera que envellir és sinònim amb ser retardat. Hi ha un fort sentiment d’inutilitat i rebuig, aparellat amb sentiments de buidor i avorriment.\nAixò està directament contrastat amb el Judaisme. D’acord amb la tradició Jueva, va ser Abraham qui va demanar –fins i tot suplicar– de forma específica que Déu no només li atorgués una vida llarga i productiva, sinó també mostrar els signes físics de l’envelliment. A Bereixit hi llegim: «Abraham era vell, ben entrat en anys» (Ber 24:1). El Talmud destaca la redundància d’aquest vers i pregunta; si Abraham era vell, segurament era ben avançat en anys. Què afegeix, llavors, una cosa a l’altra? A això, el Talmud ofereix una resposta extraordinària: «”Fins Abraham, la gent no envellia”, volent dit que no mostraven signes d’anar avançant en edat. I [com que Abraham i el seu fill Isaac eren iguals] la gent que veia a Abraham deia “Aquest és Isaac”, i els que veien a Isaac deien, “Aquest és Abraham”. Abraham va pregar per fer-se vell, això és, mostrar signes d’envelliment. Això és el que significa “I Abraham era vell”» (Baba Metzia 87a).\nAbraham, per tant, no era només avançat en anys, sinó que volia mostrar la seva edat avançada a través de la seva aparença facial i corporal. D’aquesta forma, hi hauria una diferència distintiva entre ell i el seu fill. Això contrastava amb les generacions anteriors en què la gent continuava amb aparença jove i s’assemblaven als seus fills. Avançaven en anys, però sense cap indicació externa, fins que de cop morien a una edat madura.\nLa pèrdua d’individualitat\nPer apreciar de forma completa el significat profund d’aquest midraix, necessitem recordar una altra ensenyança Talmúdica. A Bereixit 25:19 se’ns confronta de nou amb una frase redundant: «I aquestes són les generacions d’Isaac el fill d’Abraham, Abraham va engendrar a Isaac». Aquí, de nou, el Talmud pregunta per què és necessari explicar-nos que Abraham va engendrar a Isaac quan a la primera part del vers ja se’ns diu «Aquestes són les generacions d’Isaac el fill d’Abraham».\nA això, el Talmud respon: «Els cínics de l’època deien: Sarah va quedar embarassada d’Avimelekh. Mireu quants anys va viure ella amb Abraham sense poder tenir un fill d’ell! [veure Bereixit 20]. Que va fer el Sant, beneit sigui? Va fer que la cara d’Isaac fos exactament igual que la d’Abraham, per tal que tothom hagués d’admetre que Abraham va engendrar a Isaac. Això és el que volen dir les paraules “I Abraham va engendrar a Isaac”, específicament que hi havia una evidència clara per a tothom per tal que veiessin que Abraham era el pare d’Isaac» (Bava Metzia 84a). D’aquesta forma, la integritat del matrimoni d’Abraham i Sara es va protegir divinament.\nPerò això va comportar un preu molt alt –la pèrdua de la individualitat. Si Isaac s’assemblava al seu pare fins al punt que la gent no els podia diferenciar, llavors es va fer una gran injustícia a l’essència veritable de les seves identitats. Què és un humà si és no diferent de tots els altres? Un cop que dues persones són idèntiques, la seva autenticitat personal s’intercanvia per camuflatge i engany.\nCada individu és molt més del que s’imagina que és. És únic. Els pares no estan predestinats a ser els seus fills, i els fills no haurien de ser rèpliques dels seus pares. Hillary Putnam es referia a «el ‘dret’ de cada nounat a ser una sorpresa completa per als seus pares» (“Cloning people”, a «The Genetic Revolution and Human Rights», ed. Justine Burely, Oxford University Press, 1999, p. 13).\nAls éssers humans se’ls hauria d’explicar que, a través de la imitació, estan restant valor dels seus «jos» autèntics. Un cop neguem la naturalesa única de tots els éssers humans, cultivem ressentiment i violem la integritat humana. L’emperador romà i filòsof Marc Aureli va escriure, «La millor revenja és no ser com el teu enemic» (Meditacions, Marc Aureli, Penguin Books 2006, p. 46). Sobretot, hem d’assegurar-nos que l’originalitat es manté al centre de les nostres vides, com una expressió de protesta contra la còpia.\nA la civilització occidental hi ha la creença que els éssers humans són valuosos perquè formen part de la raça humana, però va ser el Judaisme que va proposar exactament el contrari –la raça humana és de gran importància perquè està conformada per éssers humans. Això només pot ser veritat si consisteix d’una comunitat d’individus, en comptes d’un ramat d’insulsos.\nLa nostra joventut hauria de començar al final de les nostres vides\nEls signes de la vellesa són marques d’experiència i de saviesa. És veritat que la saviesa s’adquireix, no per anys, sinó per tendència, i moltes persones mai viuen una vida significativa, sinó que només acumulen joventut no gastada, mantenint-se immadurs de forma permanent, fins i tot a edats avançades. Encara i així, és veritat que la saviesa veritable arriba amb l’edat avançada. Com n’és, de vertadera, l’observació de Mark Twain que la nostra joventut hauria de començar al final de les nostres vides! (The Letters of Mark Twain, Vol 5, 1st World Library, 2004).\nQuan Abraham va demanar a Déu que el fes semblar vell, no només demanava una «desfiguració»; demanava que la seva bellesa esdevingués interior. D’aquesta forma, es mantindria sent ell mateix amb dimensions afegides.\nPer a l’autèntica personalitat religiosa, això és d’una importància crucial. La religió es pot experimentar i viure només en un estat d’originalitat. Qualsevol imitació dels companys és servir-se a un mateix, no a Déu. En essència, la religió és un intent de buscar a Déu, l’original final.\nRav Nathan Lopes Cardozo, Torahexperiència, experiència religiosa, Nathan Lopes Cardozo, saviesa, Toldot


Obres per ampliar la capacitat del cementeri del Cabanyal\nL’Ajuntament de València ha dut a terme les obres necessàries per a ampliar la capacitat del cementeri del Cabanyal, una qüestió d’especial interés pels veïns i veïnes del barri marítim que en múltiples ocasions han advertit de la necessitat de construir nous nínxols perquè les persones que falten puguen ser soterrades a prop dels seus éssers estimats.\nLa regidora delegada de Cementeris, Pilar Soriano, ha explicat que el Govern de la Nau respon a eixa reivindicació veïnal amb la construcció d’un bloc de 40 nínxols senzills, que s’han disposat en quatre columnes de cinc altures per cada cara de l’estructura. “Sabem que l’ampliació de la capacitat d’aquest cementeri de la ciutat és una qüestió que interessa a moltes persones del Marítim i per això hem volgut escometre aquesta actuació”, ha explicat.\nLes obres han tingut un pressupost total de quasi 60.000 euros i han permés realitzar la pavimentació d’un tram al costat del nou bloc de nínxols. D’aquesta forma es facilita l’accés de familiars i éssers estimats fins a la nova estructura. A més, s’ha condicionat amb una canalització que permetrà l’evacuació de l’aigua de pluja.\nJudicialitzen la fossa 112 de Paterna on s'espera trobar prop d'un centenar d'afusellats del franquisme\nRibó i portaveus del govern arriben a acords en el PAI del Grau després de les últimes discrepàncies


La llum continua augmentant malgrat el nou sistema, va dir l'OCU\nMilions d’espanyols Bill ha augmentat 8 per cent aquest estiu. I podria haver estat pitjor, ja que l’energia eòlica ha ajudat a esmorteir el cop. En els propers mesos no sembla que preus disminuiran, amb la qual l’optimisme del govern comença a marcir.\nL’organització de consumidors i usuaris (OCU) ja va advertir que a l’estiu els consumidors rebrien poder males notícies. “Per desgràcia, ha aconseguit”. Qualsevol persona amb la tarifa regulada, preu voluntaris petit consumidor (PVPC), que són la immensa majoria dels espanyols, ha patit al juliol, una pujada de la factura d’electricitat del 8% (comparats amb el trimestre anterior).\nEl nou sistema per calcular els preus (amb 24 preus diferents per a cadascun dels dies de l’any) no ha pogut reduir el paga els espanyols van prémer l’interruptor.\nEl futur pinten fosc\nEl panorama “és no exactament esperança.” A l’horitzó no és endevinar descensos durant la resta de l’any. I ara ens trobem en uns preus mitjana superiors a l’agost del 2013. El Ministeri d’indústria va dir que electricitat baixa valoraria durant 2014, “però ho té d’optimisme cru”.\nEl gràfic que acompanya aquesta notícia podeu veure una estimació del preu del kWh (peatges inclosos) i comparar els 12 mesos de 2013 amb el 2014:\nI per sota del preu mitjà mensual de l’energia terme el mercat diari (€ / MWh) comparant 2013 i 2014 cada mes.\nConsum és la clau per posar fi a la crisi energètica, diu WWF\nL'Observatori de WWF en abril 2014 destaca que la producció total de les emissions de CO2 ha augmentat considerablement... read more\nEl CSIC participa en el disseny d’un vehicle elèctric totalment reciclable\nUn projecte internacional d'investigadors en el Consejo Superior de Investigaciones Científicas (CSIC) ha desenvolupat un disseny completament reciclable vehicle... read more\nInterfície redueix les emissions un 90%\nInterfície tèxtil planta fabricant només ha anunciat que ha arribat a "una nova fita en la sostenibilitat, reduir les... read more


Etiquetatge del producte | Certificació | Permisos - Importació i Exportació Vladivostok\nRequisit per a l'etiquetatge de les mercaderies importades a l'EAC\nSi per a la importació al territori duaner de la unió duanera de productes (mercaderies) per als quals s'estableixen requisits obligatoris en el marc de la unió duanera, aprovat per la decisió de la Junta ECE 294, de 25.12.2012 de desembre de XNUMX, va establir la necessitat de presentar a les autoritats duaneres, en declarar les mercaderies importades, documents sobre l'avaluació del seu compliment amb els requisits obligatoris dins de la Unió o informació sobre aquests documents.\nSi al teu béns es requereix una Declaració de conformitat o Certificat de conformitat llavors heu de llegir aquesta informació.\nSegons la llei EAEU i la legislació de la Federació Russa sobre regulació duanera autoritats duaneres garantir el compliment de les prohibicions i restriccions, que inclouen mesures de regulació tècnica, en relació amb les mercaderies importades a la Federació Russa.\nD'acord amb els apartats 1 i 2 de l'article 53 del Tractat de l'UEE de 29.05.2014 de maig de XNUMX, els productes posats en circulació al territori de l'UEE han de ser segurs. Productes pels quals van entrar en vigor normativa tècnica, es posa en circulació al territori de l'UEE, sempre que hagi superat els procediments d'avaluació de la conformitat necessaris establerts per la normativa tècnica.\nD'acord amb el paràgraf 6 del Protocol de Reglament Tècnic dins de l'EAEU (annex núm. 9 del Tractat de l'EAEU), s'estableix que els productes que compleixin els requisits de la normativa tècnica aplicable a aquests productes i que hagin superat la conformitat. Els procediments d'avaluació establerts per reglaments tècnics estan subjectes al marcatge obligatori amb una marca única de circulació de productes al mercat de l'EAEU i d'acord amb el Procediment per a l'ús d'una marca única de circulació de productes al mercat de l'EAEU, aprovat Decisió de la Comissió de la Unió Duanera núm. 711 de 15.07.2011 de juliol de XNUMX. , està marcat amb ell abans de la posada en circulació dels productes al mercat de l'EAEU.\nÉs important entendre que la informació continguda a l’etiqueta ha de correspondre plenament a la informació declarada a la declaració de mercaderies i a la documentació tècnica adjunta a la mercaderia.\nLa llista de requisits generals es va enumerar al Decret governamental núm. 1037, de 15.08.1997 d'agost de 13.03.2018, "Sobre mesures per garantir la disponibilitat d'informació en rus sobre productes no alimentaris importats al territori de la Federació de Rússia", tot i que va quedar invàlid el març. 246, XNUMX d'acord amb el Decret del Govern de la Federació de Rússia núm. XNUMX.\nLa informació sobre productes no alimentaris, tenint en compte el seu tipus i característiques, hauria de contenir la informació següent en rus:\nNom del producte;\nnom del país, fabricant (el nom de l'empresa es pot indicar amb lletres de l'alfabet llatí);\nfinalitat (camp d'ús), propietats i característiques bàsiques;\nnormes i condicions per a un ús eficient i segur;\naltra informació sobre els productes d'acord amb la legislació de la Federació de Rússia, els requisits de les normes estatals per a determinats tipus de productes no alimentaris i les normes per a la seva venda.\nLa informació s'ha de col·locar a l'embalatge o etiqueta del producte, exposada a la documentació tècnica (operativa) adjunta al producte, fulletons - insercions per a cada unitat del producte o d'una altra manera acceptada per a determinats tipus de mercaderies.\nEl més important de l’etiqueta és el nom del producte. Ha d’incloure el nom real del producte en rus i l’article o model, però aquesta no és tota la informació que hauria d’estar present a l’etiqueta.\nLa unió duanera té una sèrie de reglaments tècnics que imposen requisits en funció del tipus de mercaderies. Així, per exemple, hi ha un reglament tècnic separat (TRTS) 005/2011 "Sobre la seguretat dels envasos", i estableix que una característica pictograma "forquilla de vidre" si el recipient està destinat a productes alimentaris, i icona de forquilla de vidre ratllada si no és de qualitat alimentària.\nA més, diverses normatives estableixen, a més, requisits sobre on s'ha d'aplicar exactament el marcatge. Hi ha dos requisits principals: marcat ha d'estar a cada unitat de la mercaderia i a l'embalatge en el seu conjunt. Normalment a la caixa. Però alguns productes també tenen els seus propis matisos.\nPer regla general, per als productes que estan subjectes als requisits de la normativa tècnica de la Unió Duanera, les etiquetes s'acorden en l'etapa d'emissió de permisos: una declaració de conformitat amb TR CU o un certificat de conformitat amb TR CU. L'organisme de certificació verifica l'etiqueta i indica com cal canviar-la o complementar-la. Només després d'això, la seva mostra es pot enviar al venedor perquè l'adhesiu Gràcies i caixes.\nConsulteu la llista de requisits per a l'etiquetatge de productes de la indústria lleugera d'acord amb TR CU 017/2011\nL'etiquetatge dels productes ha de ser fiable, llegible i accessible per a la seva inspecció i identificació. El marcatge s'aplica al producte, una etiqueta adherida al producte o una etiqueta de producte, un envàs de producte, un grup de productes o un fullet de producte. El marcatge ha de contenir la informació obligatòria següent:\nnom del país de fabricació;\nnom del fabricant, o venedor o persona autoritzada pel fabricant;\nL’adreça legal del fabricant, del venedor o d’una persona autoritzada pel fabricant;\ncomposició de matèries primeres;\nmarca comercial (si n’hi ha);\nun signe únic de circulació de productes al mercat dels Estats membres de la Unió Duanera;\ngarantia del fabricant (si cal);\ndata de producció;\nnombre de productes (si és necessari).\nSegons el tipus i la finalitat dels productes de la indústria lleugera, el marcatge hauria de contenir la informació següent:\nPer a la roba i productes elaborats amb materials tèxtils, la informació addicional ha de contenir:\ntipus i fracció de massa (percentatge) de matèries primeres naturals i químiques en el material de la part superior i revestiment del producte. La desviació del contingut real de matèries primeres no hauria de superar el + 5 per cent;\nsímbols de cura de productes;\ninstruccions sobre les característiques de la cura del producte durant l’operació (si cal).\nPer a teixits de punt i tèxtil, peces d’objectes d’aquestes, catifes, mantes, cobrellits, cortines, informació addicional ha de contenir:\ntipus i fracció de massa (percentatge) de la matèria primera (superfície de pila per a catifes i articles d’aquests). La desviació del contingut real de matèries primeres no hauria de superar el + 5 per cent;\npes de la peça a humitat normalitzada (per a teixits de punt); - Solidesa del color (per a teixits de punt i tèxtils);\ntipus d'acabat (si està disponible);\nsímbols de cura. Per a les sabates, la informació addicional ha de contenir:\nmodel i (o) article de producte;\ntipus de material utilitzat per fabricar la part superior, folre i inferior de la sabata;\ninstruccions de cura de la sabata (si cal).\nPer a productes de roba i pell, informació addicional hauria d’incloure:\ntipus de pell i tipus de processament (tenyits o sense pintar);\nInstruccions per a la cura del producte durant el funcionament (si cal). Per a articles de cuir, la informació addicional hauria de contenir:\nnom del material principal;\ninstruccions de funcionament (si cal).\nPer a pells, informació addicional ha de contenir:\nàrea o massa de pell;\ngruix (si cal);\nPer a pells de pell, informació addicional ha de contenir:\ntipus de pell;\ntipus de processament;\nàrea o mida.\nEl marcatge i la informació s'han de presentar en rus o en l'idioma estatal de l'estat, membre de la Unió Duanera, en el territori del qual es produeix i es ven aquest producte al consumidor.\nPer als productes importats, s’admet el nom del país on es fabrica el producte, s’ha d’indicar el nom del fabricant i la seva adreça legal mitjançant les lletres de l’alfabet llatí.\nNo es permeten les indicacions "ecològic", "ortopèdic" i altres indicacions similars sense la corresponent confirmació.\nEn cas de mancança Marques EAC El més probable és que l'autoritat duanera vulgui iniciar un cas d'infracció administrativa segons l'article 16.3 del Codi d'infraccions administratives de la Federació Russa. "L'incompliment de les prohibicions i (o) restriccions a la importació de mercaderies al territori duaner de l'EAEU o a la Federació de Rússia i (o) a l'exportació de mercaderies des del territori duaner de l'EAEU o de la Federació de Rússia".\nAquest article implica una multa de 50 a 300 mil rubles i la possibilitat de confiscació de béns. De mitjana, un cas AP està pendent durant dos o quatre mesos, després es pren una decisió sobre el cas AP, després del qual caldrà pagar una multa. Durant tot aquest temps, la càrrega estarà en un magatzem per a la seva custodia. Un cop pagada la multa, el participant FEA Hi ha dues opcions: enviar la mercaderia a reexportaro transportar la mercaderia a magatzem duaner i marca-hi, i després torna a presentar la declaració a la duana. Ambdues opcions comporten costos i despeses financers addicionals greus.\nL’enviament sempre ha d’anar precedit d’un procés d’aprovació d’etiquetes. Normalment, l’importador envia una mostra al venedor i, després, el venedor adjunta una etiqueta al producte i a les caixes abans d’enviar-la.\nHi ha una sèrie d'errors típics que, segons les autoritats duaneres, són crítics, feu clic per veure'ls.\nEl venedor utilitzava caixes d’altres persones amb informació ja impresa. Per exemple, hi ha vegades que un fabricant té alguns paquets no utilitzats d’un lot antic i un comprador rus va demanar productes d’un article o model diferent, i aquests paquets són adequats per a ell. Posteriorment, això pot comportar greus problemes en el despatx de duana.\nEl fabricant no està indicat a les caixes. Així, per exemple, cal indicar a les caixes el fabricant del producte i el país d’origen. Però sovint, per estalviar diners, els importadors negocien amb el venedor que les etiquetes es facin "per vendre" les mercaderies. És a dir, s’indiquen a si mateixos com a fabricants. Així, per una banda, les etiquetes no hauran de tornar a enganxar-se a la càrrega quan es venen a Rússia i, per altra banda, és una manera molt convenient d’evitar costos innecessaris. Sovint, l’importador no indica específicament aquesta informació perquè el comprador final d’aquest producte no es posi en contacte directament amb el fabricant, passant per alt l’empresa importadora-intermediària. Tot i això, la manca d’aquesta informació suposa una violació directa de la llei, que condueix a la iniciació d’un cas administratiu.\nTemperatura i vida útil incorrectes. La temperatura d’emmagatzematge i transport s’ha d’indicar a l’etiqueta del producte alimentari. No obstant això, hi ha moments en què el rang de temperatura indicat a l’etiqueta és molt diferent de la realitat. Així, per exemple, les mercaderies s’emmagatzemen a temperatures de 5 a 20 graus. Però passa a l’hivern, fora dels menys 8 graus, i la càrrega no es troba en un contenidor refrigerat. En aquest cas, el servei de vigilància fitosanitària pot prohibir la importació del producte al país.\nPer als productes alimentaris s’ha d’indicar la data de caducitat. Succeeix que la mercaderia es va transportar més del nombre de dies indicat al paquet. En aquest cas, és possible que el producte no passi el control fitosanitari.\nDades incompletes a les etiquetes. Si es transporten les mercaderies, però les etiquetes contenen informació incompleta. Cal indicar informació sobre l’importador: el nom de l’empresa i la seva direcció legal. A més, s’ha d’indicar el país d’origen de la mercaderia. Com a regla general, s’escriu al costat de l’adreça del fabricant. Aquesta informació és especialment necessària si el participant en comerç exterior vol rebre preferències. L'absència d'aquesta informació a l'etiqueta pot provocar no només la denegació de preferències, sinó també en alguns casos d'infraccions administratives.\nЗнак EAC отсутствует или маркировка некорректна. Пожалуй, самая распространенная проблема – это Marcatge EAC. D'acord amb la legislació vigent de Rússia i els països de la UEE, si les mercaderies importades estan subjectes a regulacions tècniques, s'han de marcar amb un únic signe de circulació "EAC". Diu que els productes han superat tots els procediments d'avaluació de conformitat (confirmació) establerts a la normativa tècnica de la Unió Duanera i compleixen tots els requisits que s'hi estableixen.\nRellevant decisió de la Comissió de la Unió Duanera núm. 711 Es va adoptar l'any 2011, però amb una vigilància especial, la duana va prendre la seva implantació fa relativament poc temps. Els comerciants sovint es troben amb el fet que les etiquetes de les mercaderies objecte de declaració de conformitat no tenen el marcatge obligatori EAC, o aquest marcatge està present a l'etiqueta enganxada a la caixa, però no al producte. De vegades, el mateix signe de l'etiqueta sembla incorrecte: s'estén fortament horitzontalment o verticalment, la qual cosa també és una violació de la llei.\nD'acord amb el paràgraf 2 del Protocol de regulació tècnica dins de l'UEA (annex núm. 9 del Tractat de l'UEE), l'alliberament de productes en circulació és el subministrament o la importació de productes amb la finalitat de la seva distribució al territori de la UEE. Unió Econòmica Eurasiàtica. D'acord amb TC EAEU importació de mercaderies al territori duaner de la Unió - Realització d'accions relacionades amb el pas de la frontera duanera, com a conseqüència de les quals les mercaderies van arribar al territori duaner de l'EAEU abans de ser alliberades per les autoritats duaneres.\nL’absència d’un signe únic de circulació en documents, mercaderies o embalatges d’acompanyament pot indicar el risc d’incompliment de les mesures de regulació tècnica associades a la presentació de documents invàlids (no relacionats amb mercaderies) a les autoritats duaneres.\nQuan es confirmen aquests riscos durant l'aplicació de formes de control duaner i les mesures per garantir-los, a part de comprovar la presència d'una marca de circulació en relació amb els participants a l'activitat econòmica estrangera, la responsabilitat administrativa es preveu a l'article 16.3 del Codi administratiu de la Federació Russa.\nTingueu en compte que aquesta responsabilitat només per l'absència d'un signe de circulació, establerta per la part 3 de l'article 16.2 del Codi d'infraccions administratives de la Federació de Rússia, no es pot produir.\nHi ha una carta del Servei Federal de Duanes de Rússia núm. 01-11/50898 de data 15.05.2018/XNUMX/XNUMX sobre la iniciació de casos d'infraccions administratives en relació amb l'incompliment de les mesures de regulació tècnica, escrita pel coronel general del Servei de Duanes R.V. Davydov, explica situacions relatives a l'absència de la marca EAC i a l'etiquetatge incorrecte dels productes.\nLes regles del joc canvien constantment, de manera que abans de començar-lo us aconsellem que us poseu en contacte per a consultaperquè no acabis de sortir del joc abans que altres.


Roldán (Cs) afirma que "milions de catalans senten por" dels CDR\nActualitzat 27/09/2019 18:35 CET\nInsisteix que va exhibir la fotografia d'un atemptat d'ETA "des del respecte" a les víctimes\nLa líder de Cs a Catalunya, Lorena Roldán, ha afirmat aquest divendres que "milions de catalans senten por" dels CDR després que set dels seus membres hagin estat empresonats per presumpte terrorisme.\n"Moltíssims catalans senten por quan veuen que hi ha persones dins del separatisme que s'han radicalitzat, que opten per la violència, i que ja han detingut persones per tinença d'explosius i han confessat que tenien plans per atemptar contra Catalunya. Això fa por, la població se sent amenaçada", ha sostingut en roda de premsa.\nRoldán ha assegurat que la població catalana també té por quan els partits independentistes i el president de la Generalitat, Quim Torra, "ovacionen els radicals separatistes que han optat per la via de la violència", en comptes de condemnar la seva activitat.\nA més, ha acusat el president del Govern central en funcions, Pedro Sánchez, de no fer res sobre aquest assumpte: "Té desemparats els catalans. Què més ha de passar a Catalunya? Què ha d'haver-hi? Una desgràcia? Això és el que està esperant Sánchez?".\nPer això, ha reivindicat que Cs continuarà defensant "els constitucionalistes que se senten amenaçats pels presumptes terroristes" i defensant la llibertat a Catalunya.\nPreguntada per si es planteja demanar un reforç de la seva seguretat i dels seus escortes davant d'aquesta situació, Roldán ha contestat que el que ella senti és irrellevant i que el més important és "el desemparament que senten milions de catalans quan veuen Torra animar persones que poden acabar condemnades per terrorisme".\nBARALLA EN EL PLE\nSobre la baralla que va haver-hi dijous en el debat de política general al Parlament, la dirigent de Cs ha recriminat al president de la cambra, Roger Torrent, que expulsés el president del grup taronja, Carlos Carrizosa, i ha rebutjat fer autocrítica sobre l'actitud del seu partit: "Estem molt orgullosos que se'ns expulsi per defensar la democràcia i la llibertat davant del terrorisme".\n"Ahir al Parlament vam viure una de les infàmies i vergonyes mes grans des del dia del cop d'estat el setembre del 2017", i ha criticat que el Parlament va aprovar resolucions que reivindiquen l'autodeterminació, la desobediència i la retirada de la Guàrdia Civil.\nSegons ella, algunes d'aquestes resolucions són contràries al Tribunal Constitucional (TC) i, sobre que el Govern espanyol hagi anunciat que les impugnarà i n'estigui estudiant el contingut, Roldán ha retret que les estigui analitzant: "Què és el que ha d'analitzar? Intenta fugir d'estudi, mirar cap a un altra banda i blanquejar tots els abusos que fa el separatisme a Catalunya".\nCRÍTIQUES DE VÍCTIMES D'ETA\nDesprés que Roldán exhibís dimecres al Parlament una fotografia de l'atemptat d'ETA a la caserna de la Guàrdia Civil a Vic, una víctima de l'atemptat d'Hipercor Robert Manrique va acusar Roldán de fer un "ús partidista" del terrorisme.\nPreguntada per aquesta crítica, la portaveu nacional del partit taronja ha insistit que va utilitzar aquesta foto "des del respecte" a les víctimes i ha assegurat que la seva intenció era fer-los un homenatge per no oblidar el que ha suposat el terrorisme a Espanya.


Acord per asfaltar la carretera de Pedralta – Ràdio Sant Feliu 107.0 FM\nAcord per asfaltar la carretera de Pedralta\nBy Paul Marca|2013-08-24T14:09:18+02:0024 d'agost de 2013|Sense categoria|0 Comentaris\nL’Ajuntament de Sant Feliu de Guíxols i la Diputació de Girona estan arribant a un acord per tal d’intervenir en l’arranjament definitiu de la carretera de Pedralta que es troba en un estat molt deficient, especialment en el darrer tram, i que ha estat una demanda permanent dels usuaris de la zona.\nJa es va arranjar un tram intermedi, entre Bujonis i l’urbanització Pedralta finançat pel FEIL (Fons Estatal d’Inversió Local) l’any 2009, però calia resoldre els dos extrems, especialment el final, i se solucionarà a través d’un conveni que l’Ajuntament ja ha signat després de la seva aprovació per la Junta de Govern Local i que està pendent de la signatura de la Diputació.\nDel conveni destaquen alguns punts com ara que l’Ajuntament aportarà l’import dels materials (20.000 euros) i la Diputació de Girona la maquinària i el personal especialitzat amb la condició que el consistori es faci càrrec de l’arranjament previ que consisteix a aplanar la base tapant els sots, enretirant les arrels i refent els pluvials, treball que es portarà a contractació per un import 44.199 euros.\nEl sistema d’asfaltat no és el tradicional que es fa en calent sinó d’emulsió asfàltica, utilitzat en carreteres de circulació limitada, que consta de tres gruixos i graveta. Els trams de carretera on s’ha d’actuar tenen un promig de 4 metres d’amplada excepte en el darrer tram que fa 3 metres, que comprèn un total de 5.850 m i 1.688 metres lineals.\nLes obres s’espera que estiguin finalitzades a mitjans d’octubre i que amb aquesta actuació es posi remei als problemes d’accés que tenen els veïns així com els visitants que pugen a veure la roca o a gaudir dels paratges a més dels participants de l’aplec de Pedralta.


Ucraïna assegura que el referèndum és "il·legal" i engega el procés per dissoldre la cambra de Crimea\nArseni Iatseniuk, durant la compareixença davant la premsa a Brussel·les (Foto: Reuters)\n"Crimea és i seguirà sent part d'Ucraïna", ha afirmat Arseni Iatseniuk en una compareixença davant la premsa a Brussel·les després de reunir-se amb els caps d'estat i de govern europeus. També ha enviat un clar missatge: "President Putin, enderroqui aquest mur, el mur de la intimidació, el mur de l'agressió militar, i construïm un nou tipus de relació entre Ucraïna i Rússia, estem disposats a cooperar, però no ens rendirem ni serem els subordinats de Rússia".\nRedacció 06/03/2014 - 15.35 Actualitzat 06/03/2014 - 19.47\nUcraïna no té intenció de renunciar a Crimea. La Rada Suprema, la cambra legislativa ucraïnesa, ha iniciat el procés per dissoldre el Parlament d'aquesta regió autònoma, després que hagi aprovat annexionar-se a la Federació Russa. El president interí Oleksadr Turtxínov, ha assegurat, en un missatge televisat, que el referèndum convocat per la cambra de Crimea és "il·legal i il·legítim", i que "d'acord amb les facultats que tinc conferides", en suspenia la celebració.\nPer la seva banda, el primer ministre d'Ucraïna, Arseni Iatseniuk, també ha considerat "il·legítima" la decisió del Parlament de Crimea d'unir-se a Rússia i ha dit que el referèndum que vol fer, d'aquí a tan sols deu dies, no té cap base legal. "Crimea és i seguirà sent part d'Ucraïna", ha afirmat en una compareixença davant la premsa a Brussel·les després de reunir-se amb els caps d'estat i de govern europeus.\nIatseniuk també ha advertit que Ucraïna respondrà a Rússia si envaeix el seu territori. Amb tot, el líder ucraïnès ha demanat solucionar la crisi per mitjans pacífics, ha exigit a Moscou que no doni suport a la secessió de la península rebel i ha enviat un clar missatge: "President Putin, enderroqui aquest mur, el mur de la intimidació, el mur de l'agressió militar, i construïm un nou tipus de relació entre Ucraïna i Rússia, estem disposats a cooperar, però no ens rendirem ni serem els subordinats de Rússia".


Els desperfectes (07farranaina)\nCapítol 1: On tot comença\nQuan va haver acabat, vaig mirar incòmoda l’estoreta de la porta del meu pis. No em podia creure que els veïns del 1r 2a i del 1r 4a haguessin sentit la discussió d’ahir a la nit.\nEl veí del 1r 2a era un home d’uns seixanta anys, tap de bassa i amb uns cabells greixosos de color cafè. Es passava les nits apostant a les carreres de cavalls. No m’estranyava que ens hagués sentit, però que tingués la barra de venir a preguntar-me com havia acabat ja era massa!\nEn canvi, la senyora Rodríguez, la veïna del 1r 4a, era una dona vella, prima i alta, que havia envellit força bé. Acostumava a quedar amb les seves amigues a les tardes per a prendre el te i tafanejar una mica.\nTot i que m’enrabiava el fet que s’haguessin presentat al meu pis amb el simple desig de trobar un nou tema per parlar amb els amics, a una petita part de mi li reconfortava que, després de la ruptura amb el meu xicot, algú es preocupés mínimament per mi.\nElls ja havien deduït una mica la situació. Sabia que seria molt difícil haver de criar una criatura en un moment d’inestabilitat. No tinc ningú que m’ajudi, però, una part de mi no es podia permetre deixar un fill. No és que estigués en contra de l’avortament, però els records d’anys enrere em convencien de no deixar-lo sol.\nEl meu xicot es va enfadar molt quan li vaig dir que no volia avortar. Què havia fet malament? De debò era culpa meva, com havia dit l’Antoni?\nMentre estava perduda dins dels meus pensaments, la senyora Rodríguez va tornar a parlar:\n-Mira Sílvia, a vegades, l’experiència de tenir fills pot acabar malament. Fa anys una veïna del barri va viure un fet horripilant - deia amb un aire tèrbol-. Vivia en un piset antic amb la seva parella. Feia tan sols sis setmanes que havia donat a llum a la criatura més dolça i innocent del món. Tot i això, la parella no estava passant pel seu millor moment. El nadó portava molta feina i l’esgotament de nits d’insomni acumulades passaven factura. No seria la primera vegada que la mare marxava de casa per a fer la compra. Encara que no hagués de comprar res, era la seva manera d’oblidar-se per unes hores de les cabòries que hi havia entre aquelles quatre parets. Però, aquella vegada va ser diferent. En tornar a casa, va obrir la porta i un silenci sorprenentment angoixant la va cobrir. Els gemecs constants de la criatura havien desaparegut. De sobte li va vibrar el mòbil. Era el pare del nen. Es temia el pitjor. En agafar-lo ell la va escridassar enfuriat. Deia que no l’estimava i que volia desfer-se de tot el que la relacionés amb ella. Aquella nit no va poder dormir. Es va estirar al sofà i va engegar la televisió per a sentir-se acompanyada. El que no sabia era que a les notícies anunciarien la mort violenta d’un nadó de sis setmanes a mans del seu pare.\nUna esgarrifança va recórrer tot el meu cos: “Quin final més espantós”, vaig pensar. No podia permetre que aquest fos el meu destí, havia de protegir al meu fill, costés el que costés.\n-Ja n’hi ha prou, no?- vaig dir i vaig baixar per les escales. En pocs segons vaig ser a la planta baixa de l’edifici.\nVaig sortir al carrer. Era un carrer solitari amb edificis baixos i els arbres tapaven la poca llum que es colava entre els terrats. Eren quarts d’onze i ja es començava a sentir la remor de veus distants dels vianants. Vaig endinsar-me als carrers més concorreguts del barri i vaig passejar per allà tota la tarda intentant oblidar-me d’aquella història, però no vaig poder.\nA vegades, Barcelona podia semblar un lloc proper i conegut. T’abraçava amb una escalfor tendra i familiar. D’altres, tenia una semblança distant, com una ciutat estrangera on et perds amb facilitat pels carrers enrevessats. Ara, per mi, Barcelona era una ciutat completament desconeguda. Però, potser tot plegat, només m’ho semblava a mi.\nJa a l’entrada del vespre, vaig arreplegar unes poques monedes de la cartera i em vaig comprar una hamburguesa per sopar. Era trista i solitària, com jo. Quan em van servir l'hamburguesa la flaira de carn acabada de fer em va remoure els intestins. No em venia gens de gust menjar-m’ho, però tenia una gana terrible... “Tant de bo se’m cruspís algú ara mateix”, vaig pensar mentre engolia aquella abominació de l’univers.\nAmb un pas lent vaig encaminar una lúgubre tornada a casa. La clau va entrar al pany i amb un característic “clic”, la porta es va obrir. Per sorpresa meva, el pis estava exactament igual de com l’havia deixat aquell matí. Sense ningú per fer-me companyia, i, com era d’esperar, sense l’Antoni.\nEm vaig deixar caure a la butaca del menjador i vaig tancar els ulls. Feia tot el dia que evitava quedar-me sola amb els meus pensaments, però ara estava massa cansada per res. Vaig caure en un son profund.\nDe sobte, el telèfon em va despertar, algú estava trucant. Mig adormida vaig mirar el número de telèfon. Em vaig despertar de cop: era l’Antoni.\nUna espurna d’esperança es va encendre a dins del meu cor, però es va apagar amb la primera paraula que va dir:\n-Filla de puta, et mataré a tu i al teu fill de merda.\nI, dit això, va penjar.\nEstava atònita. Durant la resta de la nit no vaig poder aclucar els ulls. Lluitava contra els llençols intentant agafar el son, però aquests se’m tiraven a sobre i m’asfixiaven violentament.\nEls següents dies van ser horribles. No vaig anar a treballar, no podia. No menjava... Els ulls se m’enfonsaven en un toll fosc resultat de nits d’insomni. Cada dia que passava la meva misèria es menjava una part de mi, o encara pitjor, de la meva criatura. Després d’estar una setmana desapareguda de la societat, vaig decidir agafar les regnes de la meva vida. No ho feia per a mi, sinó pel meu fill.\nL’endemà em vaig alçar amb el peu dret. Era molt conscient de la decisió que havia pres i no pensava tornar enrere. Per primera vegada en molts dies em vaig desfer del pijama brut i em vaig pentinar fent-me la meva característica cua. Me’n vaig anar a treballar amb l’esperança plena.\nDurant el camí cap a la feina vaig recordar com m’agradava el que feia: atendre a la cafeteria era un plaer. Mentre pensava en l’olor dolça de la Cafeteria Càceres, vaig connectar amb el meu primer dia de feina. Era massa jove per a tenir una feina fixa, divuit anys recentment fets.\nVaig sortir de la boca del metro i una alenada d’aire fresc em va acariciar els cabells. La cafeteria estava just al costat del metro. Vaig entrar a la cafeteria, semblava que res hagués canviat, era el mateix petit local càlid que el sentia com si fos el meu propi fill.\nLa cafeteria, al principi, estava feta un desastre, però amb una mica de dedicació, vam aconseguir fer-ne un espai agradable on les ments pensadores de Barcelona es reunien per a desconnectar. Allà era feliç, a més, va ser on vaig conèixer a l’Antoni.\nUna onada de tristesa em va envair amb el simple fet de recordar el seu nom. En adonar-me’n, vaig treure a puntades de peu aquells records de la meva ment i vaig accelerar el pas.\nEm vaig apropar a la barra per a saludar al propietari i posar-me el davantal, però quan ho anava a fer, va sonar una veu aspra. Era una dona que duia el meu uniforme. Em va llençar una mirada que em penetrà i en uns segons vaig tornar a ser la desgraciada que era abans.\nVaig reunir el valor necessari per a preguntar-li si podia parlar amb el propietari del local. Molesta per la meva visita va entrar a la part posterior de la cafeteria.\nEl propietari i jo érem bons amics. Sempre em cuidava en els moments més difícils, era com un pare per a mi. Sabia que estaria preocupat per la meva absència durant tants dies, però mai m’hagués imaginat la seva reacció.\nSe’l veia enfadat. Em va començar a cridar com mai ho havia fet. No vaig escoltar res, preferia no fer-ho. El cap em bullia. Mentre intentava aïllar-me de les escridassades una llàgrima tímida em va recórrer la galta. Era freda i amarga. Quan va haver acabat el seu discurs, va canviar l’expressió a un posat trist i va marxar. Em vaig quedar sola a la barra, absorta en el no-res. L’únic que sentia era el soroll de la cafetera que em perforava l'oïda amb els seus grunys infernal. Acabava de perdre la feina i l’esperança. El món se’m tirava a sobre.\nVaig sortir del local tan ràpid com vaig poder, només volia fugir d’allà. Per què em passava tot allò? El que m’havia costat tant de temps construir, la meva vida, s’havia ensorrat en un moment. Em sentia impotent per no poder canviar les coses.\nEm mirava els peus esperant el metro de tornada a casa. L'andana era plena de gom a gom. Devien ser tres quarts de nou, així que era hora punta. Se sentia un brunzit provinent de la multitud, com un rusc d’abelles llestes per començar un nou dia de feina. Era incapaç d’aixecar la mirada. Si ho feia, em caurien totes les llàgrimes retingudes. De tant en tant, algun vianant m’empentava.\nI va ser aleshores. El temps es va aturar mentre queia a les vies del tren. Vaig tardar uns segons a tornar a la realitat. El meu cor anava a cent. Quan em vaig intentar incorporar vaig veure com la vora del pantaló s’havia enredat a les vies del tren. Notava un nus a la gola. Desesperada vaig començar a bellugar-me. Potser d’aquella manera aconseguiria alliberar-me.\nLa gent va començar a cridar. No sentia res. Tan sols un xiulet que s’emportava la poca consciència que quedava en el meu cos. Algunes persones es quedaven quietes al seu lloc, absents.\nUnes figures van baixar a les vies. Dos em van agafar pels braços. Un altre em va deslliurar la cama. Tot i haver passat la pitjor part, encara no estàvem fora de perill.\nEl terra va començar a tremolar. Se sentia el metro lliscar per les vies. En aquell moment, unes persones de l’andana ens van ajudar a pujar. Uns segons després, el metro va passar com si res. El conductor no devia ni saber que, per uns segons, no m’atropellava.\nMai havia passat tanta angoixa. Tenia la cara vermella i les llàgrimes, ja no estaven retingudes, lliscaven pel meu rostre. Ho veia tot borrós i les cames em feien figa. Vaig alçar la vista, eixugant-me vagament les llàgrimes. Tothom estava quiet mirant-me en silenci. Entre el munt d’estàtues que m’envoltaven em va cridar l’atenció una en concret.\nUn cos alt s’amagava entre la multitud. Els seus ulls grisos em miraven fixament al mateix temps que s’allunyava lentament. Vaig dir el seu nom per a mi mateixa. La figura simplement em va donar l’esquena. Els seus cabells rossos destacaven entre la gentada. El vaig seguir amb la mirada. L’Antoni pujava les escales quan, d’una revolada, em va tornar a mirar. Els seus ulls em van glaçar l’ànima. La boca se li va arquejar cap amunt. Somreia. La por va envair el meu cos. Era ell qui havia provocat tot això? Vaig parpellejar i en obrir els ulls l’Antoni havia desaparegut.\nEn un tres i no res em trobava a casa fent les maletes. No ens podíem quedar a Barcelona on l’Antoni ens pogués fer mal, a mi i al meu fill. Havia d’anar a un lloc que ell no conegués, on estar segura. Que estigués allunyat de tot i sabia perfectament a on anar.\n07farranaina | Inici: Els desperfectes


Wikiloc - ruta AmmaPantaMargalefEngolidorITornadaMaig2014 - Margalef, Catalunya (España)- GPS track\ncursa de muntanya (Rutes cursa de muntanya a Espanya → Catalunya → Margalef )\n2.662 297 35\nSortim del pantà de Margalef un cop trevessat el riu. Anem vorejant-lo pel marge de la derta aigües amunt. Les primeres vistes ja són magnífiques, un bon preludi del dia d'avui. Tot corriol anem veien massos, roqueres i anem alternat vistes més obertes amb racons més frondossos de vegetació. Comq ha plgut molt trobo q brolla l'aigua de qualsevol indret. Arribem a la cova de l'Argammassa, sense veure-la és el punt on creuem el riu i poetem a una roquera oberta q sembla no tenir sortida. Escollim la dreta fins lengolidor. Llo ferèstec i amb una bellessa colpidora. Uns metres abans trobem pal indicador cap al PONT (pont natural). Aquest el deixem per la propera sortda, avui gaudimd'aquest racó excepcional.\nLa torna resseguim el camí d'anada pel q el fem més lleugers.\nHe fet la sortida corrents i parant a fer fotos. No us fieu del temps si aneu caminant.\nHola, ha trobat interessant aquesta ruta AmmaPantaMargalefEngolidorITornadaMaig2014 https://ca.wikiloc.com/rutes-cursa-de-muntanya/ammapantamargalefengolidoritornadamaig2014-6774629 Salutacions, Wikiloc - Rutes i punts d'interès GPS del Món


Holiday home Mågevej D- 2872 Nykobing Sjaelland Dinamarca - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMés informació sobre Holiday home Mågevej D- 2872\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Hojby, Holiday home Mågevej D- 2872 és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Holiday home Mågevej D- 2872 asseguren una estada plaentera als seus clients. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb calefacció, aparell de televisió, reproductor de DVD/CD, forn microones, renta vaixelles a cada habitació. L'hotel ofereix moltes oportunitats d'oci úniques, com jardí. Holiday home Mågevej D- 2872 és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Hojby.


Què fem? – Rondaballs\nContar, Escoltar, Ballar\nA Rondaballs hem volgut rememorar eixos moments en que feien falta ben poques coses per a passar-ho bé. A les nits de festa, als masos de La Mariola, o de qualsevol altre indret de les nostres comarques i de qualsevol lloc del mon, hi havia prou amb un acordió i un sac d’històries i rondalles per a passar la nit i fer festa.\nEn aquest espectacle contem, cantem, ballem i embarbussem ho fem nosaltres i ho fa el públic.\nLes rondalles que es narren estan inspirades a l’entorn que habitem, els protagonistes són les veïnes i veïns de qualsevol poble amb les seues tasques quotidianes, que encara que més mecanitzades, no són molt diferents a les que feien abans. Raboses, llops, conills, mussols…envaeixen l’espai i els contes, recordant-nos que no estem sols al mon.\nA Rondaballs també fem ballar la llengua amb embarbussaments, endevinalles, versos i cançons.\nL’escenari de Rondaballs canvia segons la temporada, portem verdures i fruites diferents segon els moment de l’any: carxofes, llombardes, romanescu, safanòries, ravens… a l’hivern; tomaques, cogombres, alficossos, bresquilles… a l’estiu; i a les primaveres el que dona l’horta i el secà.\nDurant l’espectacle repartim les verdures a les més atrevides i atrevits i quan acabem no ens emportem res a casa. La gent diu coses com “No havia vist mai al meu fill tan feliç amb una carxofa”.\nDurant l’espectacle es ballen: polkes, massurques i tarantel·les, molt adaptades per a que les puguen seguir els més menuts.\nCombinem els moments d’escolta amb els moments de ball, així és recomanable que el públic sega al terra per a escoltar i hi haja un espai ampli per a fer rotllanes. Funciona bé amb públic de diferents edats.\nRondaballs va ser estrenat a l’any 2015 i ha portat els balls i rondalles a escoles, places, casals i biblioteques a pobles d’Alacant, València, Castelló i Múrcia.\nCopyright © 2022 Rondaballs - Dissenyada per TerraTrèmol


Liduvina presenta la Ruta de la Salut | Socialistes / Socialistas de Gandia. PSPV-PSOE\nLiduvina presenta la Ruta de la Salut\nHomeNotíciesLiduvina presenta la Ruta de la Salut\nGandia 21 d’octubre 2015.- ‘Visitar la ciutadania abans que visitar els Malalts”, és l’eslògan de l’anomenada Ruta de la Salut que té com a objectiu previndre i promoure hàbits saludables entre la població’. Amb este missatge clar i directe ha presentat hui la Regidora de Sanitat, Liduvina Gil, una jornada especial de xerrades informatives i proves mèdiques per a la gent major.\nSerà el pròxim dilluns 26 d’octubre al Centre de Convivència de Persones Majors Roís de Corella des de les 17.00h de la vesprada fins a les 20.00h.\nEs tracta d’una activitat oberta on pot participar qualsevol persona a la qui li preocupe la seua salut. Podran rebre diferents consells de vida saludable en les xerrades informatives que es faran i després podran participar de les revisions mèdiques que s’oferiran.\nEstes revisions estan centrades en les malalties més habituals i preocupants entre la gent major. En este sentit es faran proves d’osteoporosi, risc cardiovascular, malalties respiratòries, nutrició, diabetis i audiometries. Com a novetat, Liduvina Gil ha destacat que ‘els assistents podran fer-se una prova amb el mètode Frax que ajuda a detectar i previndre una futura fractura com pot ser el trencament de la cadera’.\nLa Ruta de la Salut va començar el passat més d’abril i acaba el proper 28 d’octubre. És tracta d’un programa organitzat per la Diputació de València i on col·labora l’Hospital General Universitari de la capital. El projecte va començar l’any 2014 amb 30 municipis inscrits. Un any més tard ja en son 65, entre ells la ciutat de Gandia com a mostra de la sensibilitat que hi ha per part de l’Ajuntament de conscienciar a la població que la prevenció es clau quan es parla de salut.\nLa regidora de Sanitat, Liduvina Gil, ha remarcat la importància que té ‘la comunicació oberta entre l’Ajuntament i la població per tal de millorar els seus hàbits de salut’. També ha convidat a tots els interessats a participar d’esta iniciativa on esperen realitzar un centenar de proves mèdiques.\nTag List Salut