Estem fotuts... però ens en podem sortir: Justo Molinero i la por de molts independentistes\nPublicat per Fallen a 2:29\nAnònim 14 de juliol de 2011 a les 10:08\nEn Windmiller, the Righteous, només ha de fer una cosa per ser lliure. Marxar a ca seva i endur-se tota la família, propera i llunyana, que va reunir al seu voltant ja fa unes dècades.\nA la reunió de jubilats repapiejants, en Pujol al capdavant, només diuen que bajanades, ara que ja tenen uns anus desfigurats per tants i tants patiments.\nNo cal fer-ne cas; ens han ben fotut el segle XX i encara, a prop d'ingressar al crematori, volen posar-hi cullerada.\nQue agafin un bus i que morin tranquils d'haver fet la feina ben feta; ara que, de fer-los cas, ni de bon tros que no.


Les raons de l’anarquisme social – Embat – Organització Llibertària de Catalunya\n27 novembre, 20140\nHe promès donar una resposta a l’altura de les circumstàncies i espero donar la talla en aquest aspecte. Aquest article és una resposta a les crítiques a l’anarquisme social del company La Col·lectivitat en aquest article i en aquest altre, i aprofito per deixar clar que aquest article no representa a l’anarquisme social en general, sinó la meva concepció del mateix recolzat en altres lectures. Trobo un cert paral·lelisme en aquest debat amb el que es va donar fa un segle aproximadament, quan sobre la taula es plantejava la inserció de l’anarquisme en el sindicalisme. Sobre aquest tema, Malatesta ja en els anys ’20 del segle XX ja defensava la idea que els i les anarquistes a tot moment no hauríem de separar-nos del poble, i encara que tals moviments no siguin expressament antiautoritaris, el nostre paper hauria de ser el d’intentar que ho siguin demostrant-ho mitjançant l’exemple, o almenys fer que les lluites siguin el més antiautoritàries possibles. D’aquesta premissa parteix l’anarquisme social.\nOrígens i definició\nL’anarquisme social es va desenvolupar a Amèrica Llatina per part de la FAU (Federació Anarquista d’Uruguai), la FARJ (Federació Anarquista Rio de Janeiro), la FEL-Xile, entre d’altres, fa uns anys i és de recent importació a l’Estat espanyol. Entre alguns autors influents podem destacar a Murray Bookchin, Felipe Correa, Frank Mintz i Wayne Price, tenint influències també de personatges històrics com Nestor Makhno, Rudolf Rocker, Malatesta, entre d’altres. L’anarquisme social es podria definir com un corrent que pretén ser una via política que incideixi en la realitat social, material i política a través dels moviments populars, i a partir d’allí, crear noves estructures socials que es traduirien en l’articulació del poder popular i l’accentuació de la lluita de classes portada per la classe treballadora mateixa sense necessitat de partits. L’anarquisme social aspira a ser un actor polític que no solament ofereix respostes davant els problemes immediats, sinó també construeix projectes de futur, sent una força política revolucionària sobre la qual es duu a terme la lluita de classes encaminada a la revolució social i la construcció d’una societat llibertària. Per això, es fonamenta sobre els pilars de l’organització dels i les anarquistes a dos nivells: social (front de masses i inserció social) i polític-ideològic (articulació d’organitzacions específiques anarquistes i creació de programes polítics). Per descomptat, des de l’anarquisme social defensem la necessitat de participar en les lluites socials que es donen en l’immediat, sigui en assemblees de barri, en assemblees d’aturats, a la feina mitjançant l’anarcosindicalisme, en el moviment estudiantil, en la defensa dels serveis públics, etc… però amb això no pretenem imposar un mètode, sinó aportar les eines que permetin mantenir les lluites actives, estructures horitzontals, acumular experiències en el curs de les lluites, connectar amb altres sectors en lluita, mantenir la seva autonomia, així com radicalitzar els conflictes i definir projectes de futur. En definitiva, construir comunitat a partir de les lluites presents, sabent que si no som capaces d’arrencar victòries en el present, menys podrem aconseguir objectius futurs.\nCom he assenyalat abans, a l’Estat espanyol és un corrent bastant recent, per tant és fals dir que és el corrent majoritari. El que sí és majoritari, és l’anarcosindicalisme representat a la CNT i la CGT, inclòs certs aires de romanticisme per la revolució del ’36. Així i tot, amb el poc temps d’implantació de l’anarquisme social aquí, podem veure reflectides les seves característiques des d’una part del moviment estudiantil. Tal és el cas del ELS (Estudiants Llibertaris de Sevilla), el CEL (Col·lectiu Estudiantil Llibertari) amb presència a la Corunya, Compostela, Vigo i Orense, FES (Front Estudiantil i Social) a Saragossa, per esmentar les més destacades, que van començar fa pocs anys a caminar i segueixen l’estratègia de la inserció social. Ara mateix, a l’estiu es van reunir en un congrés a Madrid i van fundar la FEL a nivell estatal. Tampoc ens oblidem del Procés Embat, un procés per aixecar una organització anarco-comunista a nivell de Catalunya com a actor polític anarquista de cara a la construcció del poder popular.\nSocial o antisocial. Normal o anormal\nRespecte a les crítiques a l’anarquisme “antisocial” des de l’anarquisme social, sobra dir que des de l’anarquisme social defensem la llibertat individual, però no una llibertat individual com a excusa per refusar la responsabilitat col·lectiva i l’assumpció de compromisos, una espècie d’egocentrisme que serveix solament com a autocomplaença, sinó una llibertat individual aconseguida a través de la llibertat social. Això es pot resumir en un paràgraf de Piotr Arshinov que diu així: “La teoria anarquista de la llibertat personal, lluny d’estar encara suficientment esclarida, deixa un camp enorme als malentesos. Evidentment els homes [i dones] d’acció, que posseeixen una voluntat ferma i un instint revolucionari fortament desenvolupat, veuran en la idea anarquista de la llibertat personal abans de res la idea de respecte cap a la personalitat aliena, la idea de la lluita infatigable per la llibertat anarquista de les masses. Però els [i les] que no coneixen la passió de la revolució i els [i les] que pensen en primer lloc en les manifestacions del seu propi ‘jo’ comprenen aquesta idea a la seva manera. Cada vegada que es discuteix el problema de l’organització pràctica, de responsabilitat, dins de la mateixa organització s’escuden en la teoria anarquista de la llibertat personal i fundant-se en ella, tracten de sostreure’s tota responsabilitat. Cadascú es retira en el seu oasi i practica el seu propi anarquisme. Les idees i els actes dels [i les] anarquistes són polvoritzats així en àtoms mínims.” Aquesta crítica està contextualitzada en les experiències del moviment makhnovista, clarament marcat per l’organització en la disciplina voluntària, la unitat teòrica i d’acció.\nCertament haig d’admetre que el “social” està sent tan utilitzat com a “democràcia”, en el qual diferents corrents polítics han utilitzat aquests termes per al seu favor i camuflar populismes sota el paraigua de el “social”. No obstant això, que sigui utilitzat per a aquestes finalitats no vol dir que per això els donem via lliure. Que acceptem anarquisme com a caos, desordre i aldarull perquè així ho descriu la RAE i la majoria de la gent ho veu així? Deixarem que segueixin creient que l’anarquisme és caos i destrucció? El “social” d’aquest corrent de l’anarquisme ve per la necessitat d’articular, de forma col·lectiva, un moviment anarquista organitzat com a actor polític i referent en la lluita de classes i contra totes les opressions, diferenciant-se de les tendències individualistes que apunten a l’alliberament personal en comptes de l’alliberament social, en l’estil de vida i no en una via política, en les alternatives de fugida (desentendre’s dels problemes actuals i anar-se’n a la muntanya) en comptes de les alternatives de confrontació (fer front al sistema dominant i aspirar a enderrocar-lo construint el socialisme llibertari). Recuperar el significat del “social” com a sinònim de comunitat, llaços de solidaritat i cooperació entre les persones no és per res un impossible.\nEl “social” aquí no significa tenir una visió idealitzada de la societat, sinó defensar l’acció col·lectiva i l’autoorganització del poble treballador. Òbviament, pretendre abastar tota la societat és, ara com ara, idealista, la qual cosa, sí som conscients de la inèrcia de la majoria de la gent cap a les postures revolucionàries i antiautoritàries i que a la majoria no li interessa la política. Així que en el que s’enfoca l’anarquisme social és en els moviments socials/populars i conflictes immediats que sorgeixen en el dia a dia, en altres paraules, l’anarquisme social pretén ser una eina útil per portar endavant les lluites presents donant unes respostes davant els problemes immediats. Ja de pas, fins i tot se’ns ha arribat a acusar d’idealitzar a la classe treballadora, però quan es parteix d’anàlisis errònies s’arriba a conclusions errònies, tal és el cas de partir de la confusió entre consciència de classe i condició de classe. La condició de classe són les condicions materials objectives d’un individu o grup social, però no expressament va lligada a la consciència de classe. La consciència de classe és tenir coneixement de la situació material i la realitat que l’envolta, i saber que aquesta realitat pot ser transformada. La consciència de classe s’adquireix d’una manera o una altra, no es neix amb ella, no obstant això, les condicions de classe, vénen en moltes ocasions, donades. Les condicions de classe no determinen la consciència de classe, encara que puguin exercir certa influència. Per tant, no creiem que per ser classe treballadora s’és sant o santa. El mateix que un obrer pot ser liberal i de dretes, una dona pot reproduir actituds masclistes o una persona no blanca pot reproduir actituds supremacistes blanques. I no, no pretenem posar a les persones pertanyents a col·lectius socialment oprimits com a víctimes i sants de devoció amb una moral i ètica molt conreades, sinó com a persones que per les seves condicions materials es troben desfavorits en una estructura social autoritària, racista, heteropatriarcal i classista.\nReferent als interessos de classe, caldria diferenciar entre interessos personals i interessos comuns. Totes tenim els nostres propis interessos personals independentment de la classe social a la qual pertanyem, no obstant això, podem compartir interessos comuns amb la resta de persones. En particular, els interessos de classe no són inherents a cada classe, encara que, igual que la consciència de classes, les circumstàncies materials influeixin en major o menor mesura. A la mateixa classe obrera, poden haver-hi interessos diferents, com per exemple, guanyar més diners, aixecar el país, gaudir de més drets o aspirar a realitzar una revolució. En cap moment creiem que per ser classe treballadora ja aspirin a realitzar la revolució, perquè si fos veritat això, ja estaríem vivint en el socialisme llibertari. La clau aquí és que a través de les lluites, aconseguim estendre els interessos a realitzar una revolució social expropiant i autogestionant els mitjans de producció, en detriment dels interessos inculcats pel sistema capitalista.\nPerò ni la consciència de classes ni les idees anarquistes ni el feminisme ni l’antiracisme cauen del cel, s’adquireixen per influència externa i no per revelació divina. Preguntem-nos com hem arribat a ser el que som i trobarem les respostes. És per això que hem de saber comunicar el nostre missatge demostrant que aquest món ple d’injustícies, explotació i autoritarismes pot canviar-se radicalment. Per tant, si l’anarquisme s’aparta de la societat, i més concretament de les lluites socials i de classes, l’únic lloc que li quedaria seria l’oblit i l’ostracisme, o la més absoluta marginalitat. Una altra cosa a tenir en compte és que fins i tot sent anarquista, no s’és màgicament feminista, antiracista o anti-homòfob, el que vol dir que no en fem prou només amb la consciència de classes, sinó també deconstruir-nos. Així que pregunto, on veus la idealització?\nHem estat en el passat el que ara, una vegada polititzats i polititzades, anomenem “gent normal”. És idealista pensar que per ser anarquista s’és millor que els i les altres, i per això, els i les anarquistes estiguin deslligats de les circumstàncies materials. Res més lluny de la realitat, les circumstàncies materials ens afecten com a qualsevol altre mortal. De la mateixa manera, des d’aprop, ningú és normal, encara que socialment aquesta normalitat sigui el que tu has descrit: autoritarismes, sexisme, racisme, insolidaritat, i fins i tot el propi individualisme. Rebutjo aquests valors com a part de la normalitat, no la normalitat en si perquè i si la normalitat era tot el contrari, que les idees esteses siguin el feminisme, l’antiracisme, etc? Clar, perquè això fos així, hauríem de construir-lo, no només destruir els valors ja existents. “Només es destrueix el que es substitueix”, això és, estendre els valors de la solidaritat, el suport mutu, la cooperació, etc, per substituir els vicis d’aquesta societat. Treure a relluir clixés estètics com que l’anarquista és aquella persona que només trenca coses, viu del pillatge i l’okupació, no es relaciona amb la gent considerada normal, no treballa ni estudia ni es preocupa dels problemes socials, etc; no és sinó buscar la marginalitat en el desesperat intent de creure’s especials seguint el “no m’agrada, doncs agafo i me’n vaig” en comptes del “no m’agrada i aspiro a canviar-lo i que la gent en les meves mateixes condicions materials tracti de comprendre-ho”. Cal destruir aquests clixés i no tant rebutjar una normalitat per refugiar-nos en estètiques destructives de rebel·lia adolescent. Cal fer de l’anarquisme una ideologia política i pràctica com a eina per a l’emancipació social i no un joc d’egos.\nEstratègia i acumulació de forces\nL’anarquisme en gran part emmalalteix d’estratègia política, és per això que des de l’anarquisme social es pretén pal·liar aquest problema. La falta d’una estratègia política clara ens porta a actuar com una força marginal, en moltes ocasions, fins i tot sense arribar a ser una força. En moltes ocasions es repeteix l’esquema del “tot o res”, sense haver abans analitzat rigorosament l’entorn que ens envolta. El resultat és que al final acabem en res. Res més idealista pensar que podem prendre-ho tot d’un dia per l’altre o en un període de temps relativament curt, d’un cop de ploma i per l’acció d’unes poques persones que, declarant-se completament lliures, van il·luminant el camí mitjançant la destrucció de l’espectacle capitalista, i que per això es van unint còmplices. No obstant això, la realitat material no és tan simple i tots els esdeveniments socials són processos en els quals entren en joc multitud de factors, tals com: antecedents (evolució històrica), causes del conflicte, teixit social i actors polítics. Entendre aquests processos socials ens porta a jugar el nostre paper en l’escenari polític i social si realment volem aspirar a la revolució social i no quedar-nos com a força marginal.\nEl company La Col·lectivitat ha exposat en un comentari un exemple sobre estratègia amb els escacs. Bé, però en els escacs no es tracta només de fer-li escac al rei per després donar el mat, sinó que implica saber desplegar correctament les peces, trobar flancs febles o crear situacions per desestabilitzar les defenses enemigues, i alhora, no descurar les defenses de casa; fins a poder donar-li mat. No obstant això, una partida d’escacs pot ser guanyada fins i tot abans de donar el mat: qui hagi aconseguit una millor posició respecte a l’enemic, tindrà pràcticament la partida a favor seu. En aquest cas, es podria dir que no sempre es guanya per l’escac i mat, sinó també per qui hagi obtingut una millor posició pel que fa a l’enemic. Però els escacs són insuficients per explicar aquest tema perquè es parteix des de la igualtat de forces, mentre que en la vida real, juguem en desavantatge. Per això preferiria prendre l’exemple en un joc de taula d’estratègia militar anomenat Risk. En aquest tauler, cada força política quedaria representada en una facció militar, amb el seu territori i els seus efectius, en els quals es disputen el control de tots els territoris, la major part d’aquests o neutralitzar a les altres faccions. Si partim d’un desavantatge, tractar de combatre a un enemic superior seria un suïcidi, o en el millor dels casos, un enorme desgast de forces. Això ens porta a adoptar una altra estratègia. Haurem de jugar a les aliances: amb qui seria més favorable aliar-nos, és a dir, quina facció o força política és més afí i concorda més amb els nostres interessos immediats. Tindrem a veure qui són els enemics potencials (que serien una amenaça futura), qui els reals o immediats. Conèixer com funciona, quins són els seus moviments i quins aliats tenen els enemics. Quins territoris ens serien favorables, on aconseguir provisions o prendre posicions estratègiques… En definitiva, guanyar forces per tenir majors possibilitats per enderrocar a l’enemic o enemics. Aquí és d’on parteix l’estratègia d’acumulació de forces.\nAnalitzant la realitat material, ens trobem en un escenari en el qual actuen múltiples forces dins de la mateixa societat. Bolcant l’exemple del Risk a la vida real, podem observar que les forces polítiques dominants busquen la seva perpetuació a través de la persuasió i la repressió física, fins i tot dins de les forces polítiques dominants hi ha disputes entre, per exemple, una burgesia més progressista i liberal i una altra més conservadora i autoritària. Mentre, en les forces d’oposició estan, des de les que busquen una conciliació de classe, fins a les que volen imposar una dictadura feixista o “del proletariat”. En aquest terreny, l’anarquisme busca tant la destrucció del sistema capitalista com de l’Estat per construir una nova societat basada en la llibertat i la cooperació. Si volem que les nostres aspiracions es materialitzin, hem de construir-les en l’aquí i ara, impulsant els conflictes ja existents i aportant alternatives polítiques reals.\nNo obstant, aquí existeix una bifurcació en les estratègies a seguir. Mentre que la proposta insurreccional és mitjançant el combat directe amb el sistema dominant contra tota autoritat i conquistar la llibertat per la destrucció d’aquest sistema mitjançant la revolta armada; la proposta de l’anarquisme social és la de l’acumulació de forces i la inserció social. Però per què l’estratègia d’acumulació de forces? Perquè per derrotar a un enemic superior militarment que exerceix el poder a través d’una estructura material, és inútil tractar de colpejar-lo directament sense tenir una base social que articuli les lluites. En aquest sentit, tractem de crear aquesta força necessària a través de les lluites que es donen actualment, aportant les eines adequades per a la construcció del poder popular, que seria la força per crear estructures horitzontals i autogestionades que desafiïn al poder burgès. Però a diferència del marxisme, entenem poder popular com a capacitació material del poble, el qual, a través de l’autoorganització construeixi un poble fort que no necessiti partits ni quadres centralitzats que el guiïn. Una estratègia d’acumulació de forces es basa en la constant anàlisi de la conjuntura i saber com incidir en la realitat material i impulsar qualsevol lluita que neixi en el si de la classe treballadora, de manera que sigui a través de l’acció directa i l’organització, el mitjà per aconseguir victòries en l’immediat. I la inserció social és la part de l’estratègia d’acumulació de forces per la qual inserim els mètodes anarquistes en les lluites socials, buscant punts comuns i intentant que s’estengui l’autoorganització. Cada victòria podria ser insignificant, però ajuda a aixecar la moral, ofereix experiències i facilita els mitjans perquè la gent que no estigui involucrada en l’acció política, pugui participar.\nEls números i l’orientació política\nLa nostra posició no és la de fer proselitisme i actuar com a avantguarda ni actuar aïllats de la realitat material preocupant-nos només del nostre propi alliberament, fer una mena de política assistencialista o caritativa des d’una posició de superioritat moral, sinó impulsar les lluites des d’a baix “fomentant tota mena d’organitzacions populars…” (Malatesta). La inserció social parteix d’aquest punt, d’analitzar la conjuntura tenint en compte factors com el panorama laboral i sindical, el grau de presència de moviments socials i les forces polítiques existents, i actuar en el si de la classe treballadora en conjunt amb aquelles persones que vegin la via de la lluita com a opció de canvi, oferint eines tant per a l’organització popular com per aconseguir victòries a través d’això, alhora que veiem imprescindible l’organització dels i les pròpies anarquistes i la definició de programes polítics anarquistes. No creiem per això que la classe obrera sigui per se revolucionària, però és l’única classe social potencialment revolucionària —“potencialment” en sentit aristotèlic, és a dir, allò que té possibilitat de materialitzar-se, que roman latent—, ja que el treball és l’única font de valor i és la classe treballadora la que realment engega el sistema productiu i la que seria capaç de gestionar la producció i reorganitzar-la. No obstant això, que sigui potencialment revolucionària no implica que inevitablement es faci real. Aquesta potencialitat podria romandre eternament allí, tret que siguem capaces d’impulsar i estendre les lluites. A més, la lluita de classes no seria completa si en ella no s’inclou el feminisme, l’antiracisme, l’antiautoritarisme i l’internacionalisme basat en el reconeixement de la diversitat cultural dels pobles, ja que totes les opressions estan relacionades unes amb les altres.\nSi aspirem a la revolució social, hem de saber que la revolució no és precisament un esclat violent sorgit del no-res, sinó que és el resultat d’un procés d’acumulació de forces a favor de les classes explotades. Una revolució mai es va fer perquè al primer boig se li va ocórrer que el sistema estava malament i va començar a atacar-lo, mai es va fer des de grups clandestins que practicaven el terrorisme i les guerrilles urbanes. Totes les revolucions es van fer, no perquè eren guiades per un grup reduït d’il·luminats i il·luminades, sinó, bàsicament, perquè les classes populars en massa es van organitzar, van crear noves estructures materials i es van llançar contra el sistema. Una altra cosa seria el rumb que acabin prenent i que acabin absorbint el descontentament popular recuperant-lo per als seus interessos de classe, realment oposats als de les classes populars. Estudiant la història podem veure, des de les insurreccions camperoles a l’Edat Mitjana, la Revolució francesa (encara que fos burgesa ja que van cooptar les lluites populars, realment va ser el poble qui va tenir un important paper), la Revolució Russa (no va ser Lenin, sinó gran part del proletariat que es va organitzar en soviets abans de l’ascens de Lenin per dirigir la revolució), la Revolució Makhnovista, la Revolució social del ’36, la Comuna de Shinmin… i la llista seria llarga fins a arribar a la Revolució de Rojava o la insurrecció zapatista. El comú denominador de tots aquests esdeveniments revolucionaris sempre ha estat i és la base social, la comunitat, l’organització popular i la presència d’un o diversos actors polítics revolucionaris.\nLes lluites immediates, malgrat les seves marcades limitacions en ser aquestes en la seva majoria articulades des d’estructures volàtils, reivindicacions a curt plaç i únicament defensives en comptes de postures per avançar; sí que a través d’elles es gesten els gèrmens que podrien portar a una escalada del conflicte i articular una força revolucionària: la construcció de comunitat. La unió i la trobada entre diferents comunitats en lluita formarien el teixit social i a partir d’allí, es creen els moviments socials. Tals moviments socials no neixen de la consciència de classes, sinó de la posada en comú dels problemes quotidians i la cerca d’una solució a ells mitjançant la lluita social. Però davant l’absència d’actors polítics revolucionaris, seran propensos a caure en el reformisme i a ser extensions de partits per captar vots. És per això que hem de tenir en compte aquest factor si volem que no acabin recuperats i desmobilitzats, hauríem de veure en els moviments socials una oportunitat per a la trobada entre anarquistes amb altres persones i col·lectius en lluita per donar la possibilitat de passar de la mera defensa del que tenim, a posar sobre la taula problemes comuns, anàlisis, possibles solucions, etc, i perseguir objectius més ambiciosos a mitjà termini, tals com el control obrer o l’autogestió de les empreses privades, la gestió popular de la Sanitat, l’Educació, etc, barris autogestionats…\nSe’ns critica pejorativament que sumar és dolent, que el preocupar-nos per la quantitat és absurd, quan en veritat, el nombre sí que compta. Ho podem trobar al món animal, en aquelles espècies gregàries, que són descrites per Kropotkin com les que tenen més èxit en la supervivència i les que poden defensar-se millor de depredadors més forts. En la lluita social succeeix el mateix: des del simple acte de parar un desnonament o parar un desallotjament d’una okupa; fins a fer retrocedir a la policia en una manifestació, fer fora als feixistes dels nostres espais, portar una vaga amb èxit, impedir que la policia i els feixistes entrin al barri, etc… Fins i tot per superar la repressió és necessari tenir una àmplia xarxa antirrepresiva i de suport als i les preses polítiques, que provindria des de les comunitats creades a través de la lluita social, del teixit i les bases socials creats. Encara que clar, evidentment, això té les seves limitacions i si ens obsessionem per sumar ens podria portar a perdre els nostres objectius a llarg termini. Per aquesta raó, és necessària una orientació política. L’orientació política no és res més que aportar dins de les lluites socials no solament les eines per mantenir l’autonomia i la creació d’estructures horitzontals, sinó també per donar la possibilitat d’un salt qualitatiu, de donar-li continuïtat a les lluites i radicalitzar els moviments. En aquest sentit, les lluites presents ens ajudarien a definir programes polítics concordes al context en el qual es donen els conflictes. Aquests programes serien fulls de ruta no solament per mantenir les lluites constants, sinó perquè avancin qualitativament.\nLa pràctica de l’anarquisme social\n“Sota cap pretext no hem de separar-nos del poble, doncs no importa com d’endarrerides o limitades puguin ser les persones, són elles i no l’ideòleg, els qui són la força motor indispensable de tota revolució social” Amélée Dunois en una intervenció del Congrés Anarquista d’Amsterdam el 1907.\nRecordem que l’anarquisme social aspira a ser un actor polític revolucionari, què és això? Ser actor polític és ser una força política referent per a les lluites socials i orientar-les cap a una via revolucionària, de transformació radical del sistema. A diferència de l’avantguarda leninista construïda per un partit central i quadres militants satèl·lits, una força política anarquista seria aquella força emanada des de la pròpia organització popular i de classe amb els seus múltiples col·lectius i associacions segons el seu àmbit de lluita: sindicats de tots els sectors productius, premsa, assemblees de barri, ateneus populars, centres socials okupats o no, organitzacions mediambientals, juvenils… i organitzacions polítiques, les quals serien les que mitjançant l’anàlisi de conjuntura, defineixin programes generals i fulls de ruta per coordinar les diferents organitzacions d’àmbit més específic. Aquests constituirien una xarxa federativa o confederal des d’on s’articularia el poder popular. Aquest model es va donar a l’Estat espanyol del primer terç del segle XX i és el que va permetre realitzar la revolució social quan es va produir el cop d’estat feixista, i també comparteix certa similitud amb el confederalisme democràtic.\nPodria teoritzar fins a l’infinit la inserció social, així que exposaré dos exemples pràctics que conec que van resultar bastant reeixits:\n—El primer reconeixement és per a la Federació Anarquista de Gran Canària (FAGC) per la seva labor en la lluita per un habitatge digne. Han dut a terme amb èxit el seu programa de reallotjament de famílies desnonades, així com parar desnonaments, i han permès la creació d’una comunitat de veïns i veïnes coneguda com la Comunitat Esperança. Però lluny de buscar protagonisme, han recalcat que és la gent la que, organitzada i a través de l’acció directa, poden aconseguir victòries. Un altre aspecte important és que han trencat els falsos estereotips de la anarquista que tot ho critica i es desentén de les lluites socials, de la anarquista que solament busca el caos i la destrucció.\n—Un altre merescut reconeixement seria per la FEL-Xile, que malgrat la deriva electoralista que té, han aconseguit ser una força anarquista estudiantil destacada dins el moviment estudiantil xilè. Van començar a caminar fa més de deu anys i ara tenen una forta presencia a les principals universitats xilenes, constituint-se alhora com un dels referents en la lluita estudiantil. D’igual manera, també podria esmentar a les organitzacions estudiantils de l’Estat espanyol de les que he parlat al principi.\nNo acabaria sense mostrar casos de com mitjançant la construcció de comunitat i l’augment quantitatiu, s’han permès victòries en les lluites, també té el seu reflex en la praxi, tant històricament com en els conflictes recents:\n—L’exemple més visible és la defensa de Can Vies. De com el barri de Sants va poder parar l’enderrocament i aconseguir que els deixessin en pau no es deu únicament a la violència desfermada, sinó als seus 17 anys de presència i activitats per al barri. Cal sumar-li a això que Sants ha tingut des de fa molt més temps un teixit social majoritàriament obrer.\n—Les protestes pel parc Gezi a Turquia fa uns anys són un altre exemple que la suma de forces unida a la solidaritat i l’organització popular, van aconseguir defensar-lo reeixidament. El mateix reflex el tindríem a Gamonal.\n—El conegut barri anarquista d’Atenes Echarxia no seria tal de no ser per la presència d’un teixit social construït molts anys enrere. No totes les que viuen en aquest barri són anarquistes, sinó gent qualsevol que veu en l’autogestió i la cooperació social una solució real i efectiva.\n—Les comunitats zapatistes i el moviment d’alliberament kurd del Kurdistan turc i sirià també són exemples vius que van tenir i tenen com a base la construcció de comunitat entorn d’una identitat col·lectiva cultural.\nSi els números no compten, no es va deure el triomf de Gamonal a la solidaritat que es va desplegar a gairebé tot l’Estat espanyol? Com es podria haver parat l’enderrocament de Can Vies de no ser per les milers i milers de persones que van bloquejar els carrers durant el dia i es van enfrontar amb els mossos a la nit? Si el teixit social i la comunitat no són importants, com haurien aconseguit els i les zapatistes aconseguir un territori autònom i l’autogovern? Com al barri d’Echarxia podria estar net de policies, tenir parcs autogestionats, nombroses cooperatives i fins i tot un centre de salut format per personal sanitari voluntari? És més, sense comunitat ni teixit social, no existiria a Xile un moviment estudiantil tan estès ni sobreviurien les comunitats mapuche. Sense comunitat ni teixit social, la revolució social de Rojava no hagués estat possible, ni existiria el moviment d’alliberament kurd! De fet, sense aquests factors, no hagués existit el moviment obrer ni arribaríem a conèixer si més no l’anarquisme.\nDes de l’anarquisme social, pretenem trencar amb la marginalitat en què es troba l’anarquisme i tornar a ser una força política en la lluita de classes com ho va ser antany en les revolucions socials de la història. Per això, creiem necessària la reconstrucció del teixit social perdut als barris i les comunitats en lluita, potenciar el sindicalisme de classe en els conflictes laborals així com el moviment estudiantil de base, etc, per estendre els valors de la solidaritat de classe, el suport mutu i la cooperació, i sobre aquestes bases, articular un moviment que no solament respongui a les necessitats immediates, sinó que tingui capacitat per aspirar a objectius més ambiciosos. Encara aquí a l’Estat espanyol la presència no és molt gran però demostra ser esperançador malgrat els pocs exemples que hi ha. Portem des de la “Transició” molts anys sense aixecar el cap i reproduint discursos caducs, ja és hora que tornem a ser moviment social i força política.\nLusbert (Exautor de Secció Llibertària. Anarquista social, de la branca comunista llibertària i amb certes simpaties amb l’antidesarrollisme i el veganisme. Anticonspiranoic i materialista. Deconstruint els meus privilegis d’home i l’eurocentrisme).\nArticle original en castellà: http://www.regeneracionlibertaria.org/las-razones-del-anarquismo-social\nTraducció al català per l’Assemblea Llibertaria de la Garrotxa\nRelated tags : anarquisme estratègia organització poder popular\nValoració de la jornada del 9 de novembre i de les seves conseqüències\n1 setembre, 20151\nL’Europa que va sembrar vents i ara recull tempestes\nDeclaració sobre l'onada de refugiats que viu Europa Al llarg d'aquest estiu Europa ha començat a ser conscient dels problemes secundaris de les guerres imperialistes que instiga. Onades de persone\nKurdistan i Rojava són indrets que fins fa uns anys eren completament desconeguts; de fet en gran part encara ho són. Al 2012 aquesta zona situada al nord de Siria s'aixecava per fer fora el règi


Detingut un home relacionat amb un crim de 2018 a Barcelona\nDetingut un home relacionat amb un homicidi de l’any 2018 a Barcelona\nEn una baralla per drogues, la víctima va perdre la vida a causa de la severitat de les ferides per arma blanca\nper Redacció dimecres, 6 de març 2019 - 07:40h | Actualitzat a 06/03/2019 08:42h\nEls Mossos d'Esquadra han detingut un home relacionat amb un crim de l'any 2018 | Guillem RS\nDetingut per un crim comès el 2018. Un home de 22 anys, de nacionalitat dominicana i veí de Santa Coloma de Gramenet, va ser detingut el passat 27 de febrer pels agents de la Divisió d’Investigació Criminal (DIC) dels Mossos d'Esquadra com a presumpte autor d'un delicte d’homicidi que va tenir lloc l'any 2018 a Barcelona.\nUn home va morir al juny\nSegons han explicat des del cos policial a través d’una nota de premsa, els fets van passar el 5 de juny del 2018 al carrer Groc del barri Gòtic de la capital catalana, al districte de Ciutat Vella. Concretament, sobre dos quarts de sis de la tarda, la policia van rebre un avís que alertava de la presència d'un ferit greu per arma blanca a dins d'un local on es consumia droga, suposadament un dels narcopisos denunciats pels veïns de la zona.\nLes primeres investigacions van indicar que els fets haurien estat iniciats a partir d’una baralla per drogues i l’home detingut hauria apunyalat a l’altre. La víctima va acabar morint a causa de la severitat d’aquestes lesions, malgrat els esforços dels efectius del Sistema d’Emergències Mèdiques (SEM). En el seu moment, la policia no va poder identificar-lo perquè no duia cap document d’identitat a sobre.\nDetenim un home relacionat amb un crim ocorregut el 5 de juny de 2018 al barri Gòtic de Barcelona https://t.co/yAtOfUv298 pic.twitter.com/vk1vIUvH5h\n— Mossos (@mossos) 5 de marzo de 2019\nL'home detingut finalment va passar a disposició judicial aquest passat divendres 1 de març i el jutge va decretar el seu ingrés a presó. Els Mossos destaquen la «gran complexitat» de la investigació, que finalment ha acabat amb la detenció del veí de Santa Coloma.\nMés notícies relacionades: Detenen un menor per una agressió homòfoba durant el Carnaval al Baix Llobregat\nEls narcopisos, un problema a Barcelona\nCal destacar que el barri Gòtic de Barcelona, situat al centre de la ciutat, és un focus de venda i consum de droga, amb molts narcopisos. Una situació que els veïns contínuament denuncien i per la qual estan molt preocupats.\nJustament aquest passat mes de febrer, els Mossos d’Esquadra van realitzar un operatiu policial per desmantellar diferents narcopisos localitzats a Ciutat Vella i procedir a la detenció de més de 40 individus relacionats amb la compra i venda de drogues a Barcelona. Al llarg dels passats mesos, la policia ha anat tancant més de vint narcopisos al Raval, al Poble-Sec i al barri Gòtic.\nBarcelona Mossos d'Esquadra Homicidi Ciutat Vella Droga Barcelonès


Dies de fúria. Dies de glòria!: Ballant damunt l'abisme: a una setmana de les eleccions municipals\nBallant damunt l'abisme: a una setmana de les eleccions municipals\nEstem a una setmana de les eleccions municipals del 24M. En ple procés independentista, i a les portes del 27S, aquestes seran les eleccions municipals més decisives per al nostre futur col·lectiu. Gairebé que tot depèn del que passi el 24M i molt singularment del que passi a Barcelona.\nI segueixen apareixent enquestes que ens gelen la sang. A la de El País, la populista Ada Colau guanyaria a Barcelona. És molt difícil saber què passarà el 24. Només hi ha una cosa certa: Trias i Colau estan molt frec a frec. I només Trias pot guanyar a Colau i només Colau pot guanyar a Trias.\nEl 24M ens jugarem moltíssimes coses més, i molt més transcendentals, que una simple elecció d'alcalde: ens estarem jugant si guanya Trias i el procés segueix endavant, o si guanya Colau i així l'unionisme aconsegueix frenar o carregar-se el procés.\nAixò és, ras i curt, el que estarem votant diumenge vinent. Aquesta serà la gran conseqüència del vot dels barcelonins. La independència depèn que el sobiranisme retingui el govern de Barcelona, i, alhora, tota l'esperança de l'unionisme per fer descarrilar el procés passa perquè guanyi la Colau.\nPerò diumenge també ens estarem jugant el model i la prosperitat de Barcelona i de tots els barcelonins.\nSi guanya Trias salvarem la Barcelona capital no només de Catalunya i del futur estat català, sinó la Barcelona una de les grans capitals del món. Barcelona és, a hores d'ara, una ciutat amb un extraordinari dinamisme, amb una enorme capacitat d'atreure i generar riquesa, amb lideratge molt competitiu en molts àmbits, que van des de l'acadèmic i científic (com un dels grans pols universitaris i de recerca del món) fins al més innovador associat a la nova economia i les noves tecnologies, passant, evidentment, pel seu atractiu com a ciutat i pel seu potencial nodal en la xarxa internacional que connecta tot el món per terra (carreteres i trens), mar (port de Barcelona) i aire (aeroport del Prat).\nSi guanya Trias salvarem la nostra capacitat de generar riquesa i de crear llocs de treball (des del més qualificats fins als serveis i industrials), que és la manera més eficaç i digna per a totes les persones de ser una ciutat i una societat més justa, amb més oportunitats per a tothom i amb més capacitat d'atendre totes les necessitats socials.\nSi guanya Colau i el seu populisme implicarà la fallida de tota l'estructura i els fonaments sobre els que s'aixeca la realitat i el potencial de Barcelona. La conseqüència directa en l'àmbit econòmic serà una enorme crisi de tot el sistema empresarial, industrial i econòmic de la ciutat, la fugida d'inversions i una massiva destrucció de llocs de treball, també a tots els nivells, dels més als menys qualificats.\nEl populisme «assistencial» de la Colau i els seus implicarà incrementar brutalment la despesa municipal, mentre simultàniament minvaran radicalment els ingressos -conseqüència de la paràlisi econòmica en la que entrarà la ciutat- i la destrucció massiva de llocs de treball, que generarà moltes noves necessitats assistencials.\nEn termes polítics i socials també ens estarem jugant que Barcelona, cas de guanyar la Colau, esdevingui el laboratori europeu dels experiments socials del bolivarisme, amb tot el que implica de "control social" (un tast del qual el tenim amb el matonisme cap al que ha derivat la PAH) i empobriment democràtic. Només la victòria de Trias pot permetre que Barcelona segueixi sent la ciutat oberta, dinàmica, alegre i tolerant que ara mateix som i que forma part de la seva identitat.\nÉs molt difícil combatre la demagògia d'aquests nous populismes que estan sorgint a l'ombra de la gravíssima crisi econòmica i político-institucional viscuda els darrers anys. Personalment, a més, se'm fa molt difícil entendre com una proposta tan farsant i d'arrel intolerant i revantxista com la de la Colau, pot estar recollint tanta intenció de vot a totes les enquestes. Aquest auto-odi subjacent en tot el que surt i es proposa des de Barcelona en Comú, aquesta demència demagògica que exhibeixen, la determinació suïcida amb la que volen carregar-se tota la grandesa, el potencial i la capacitat de generar riquesa i oportunitats que té Barcelona... tot això em resulta incomprensible pugui tenir el més mínim suport entre els barcelonins. Però molt tristament, el té.\nTrias pot exhibir un full de serveis molt notable. Potser no ha estat el millor alcalde que ha tingut Barcelona, però la seva obra de govern al llarg d'aquests quatre anys és molt meritòria, i feta en un context extraordinàriament complicat. La ciutat, sens dubte, és millor ara que fa quatre anys. I el potencial de creixement, desenvolupament i oportunitats de Barcelona ara és molt superior al que teníem fa quatre anys.\nEl que resulta més paradoxal de tot és que Trias, en aquests quatre anys, ha fet més polítiques socials de les que han fet la gent de la Colau, la seva gent d'ICV-EUA, en 32 anys de govern municipal. I ha estat la primera vegada, en aquests quatre anys, que s'han fet polítiques per mitigar els efectes perversos que tenien algunes de les polítiques impulsades pels governs municipals, en els que hi era ICV-EUA, al llargs d'aquests llarguíssims anys de poder municipal. Per posar només un exemple, és la primera vegada que s'han regulat els pisos turístics, que van proliferar sense control mentre manava la gent de la Colau.\nSi heu arribat fins aquí no us sorprendrà gens que us digui que el proper 24M votaré Trias, i que ho faré amb un total convenciment. Trias és l'únic que m'assegura ara mateix poder guanyar aquestes eleccions davant la Colau, i garantir així que el procés independentista segueixi endavant. És l'únic possibilitat que tinc que la meva ciutat segueixi sent la ciutat que tant m'estimo, que tant m'enamora cada dia, que segueixi sent també un dels grans pols mundials en capacitat per generar i atreure inversions, que faci possible esdevenir un referent mundial en la innovació i en la recerca i que pugui desenvolupar tot aquest potencial per generar riquesa, repartir-la i crear llocs de treball.\nAlfred Bosch crec que és un bon candidat, i, personalment, el tinc en molt alta consideració. De fet crec que és millor candidat del que la seva campanya electoral ha permès visualitzar. Crec també que ha lluitat com ha pogut per marcar un perfil propi enmig aquella espiral destructiva en la que va entrar ERC el 9N. Bosch ha fet propostes constructives i ha mirat de transmetre il·lusió. Però li serà molt difícil lluitar simultàniament contra la inevitable tendència al vot útil cap a Trias per evitar el col·lapse del procés i la destrucció de la ciutat, i contra la demagògia rastrera de la Colau i els seus amiguetes de l'establishment.\nEl sistema municipal fa que guanyar les eleccions, ni que sigui per un regidor, atorgui un clar avantatge. Qui guanyi només pot no esdevenir alcalde si d'entre la resta de regidors sorgeix un candidat que obtingui la majoria absoluta al ple. I això a hores d'ara sembla molt complicat. Excepte que Colau, PSC i C's poguessin sumar 21 regidors i es posessin d'acord per aturar el procés, evitant que si Trias guanya, sigui alcalde. Sensu contrario, ni que només sigui per un regidor, si guanya la Colau, el sobiranisme no tindrà en cap cas força suficient (majoria absoluta de regidors) per mantenir la ciutat al costat del procés.Per això és tan transcendent que guanyi Trias. És l'únic que pot evitar que guanyi la Colau. És l'únic que pot evitar una derrota, que seria letal, davant l'unionisme.\nPer acabar, crec de justícia referir-me a un fet que tots hauríem de tenir molt present: si Trias no hagués guanyat les anteriors eleccions municipals, ara fa quatre anys, quan per primera vegada des del 1979 CiU va guanyar al PSC, Barcelona no hauria estat al costat del procés independentista. La providència va voler que guanyés Trias, i això ha permès que aquests quatre anys, coincidint amb l'esclat independentista, Barcelona hagi estat amb el país, i no a la contra, com hauria estat de seguir manant els de sempre (PSC i ICV-EUA -els socis de la Colau-).\nGràcies, alcalde Trias i tot el seu equip, moltes gràcies.Teniu el meu vot. Per Barcelona i per la independència de Catalunya. DONEC PERFICIAM\nPublicat per Dies de fúria a 5/17/2015\nSi visqués a Barcelona votaria en Trias. Sens cap dubte; i més encara després de la punyalada dels brètols feixistes acusant-lo falsament de tenir comptes a Suïssa.\nEL CABALL DE TROIA,EVIDENTMENT ES LA SRA.COLAU.I EL SEU AFANY DE PROTAGONISME,POT PORTAR BARCELONA A EL "CAOS"...TENIM MALA PEÇA A EL TELER ELS BARCELONINS.\nJo també, si visqués a Barcelona, ni m'ho pensaria.


Ondara inaugura el reformat trinquet de pilota grossa - PilotaViu\nDilluns, 12.2.2018 19:45h\nOndara inaugura el reformat trinquet de pilota grossa\nEls membres del Club de Pilota de Parcent van estrenar la instal·lació\nPilotaViu / Ondara.\nEl dissabte passat va ser inaugurat el trinquet de pilota grossa d'Ondara, després de les obres de reforma integral d'aquesta infraestructura que ha impulsat i executat el consistori de la localitat. El trinquet curt està ubicat al costat del Trinquet Municipal. La inauguració va comptar amb la presència de l'alcalde d'Ondara, José Ramiro; la regidora d'Esports, Mar Chesa; membres de la corporació municipal; el vicepresident de Federació, Vicent Molines, el coordinador de l'Escola Municipal de Pilota, Juanma Garrido; aficionats a la pilota en general, així com també Victor Agulló i Josep Maria Congost, (autors de l'estudi sobre pilota grossa en què es parla del trinquet d'Ondara). Agulló i Congost van explicar els detalls i característiques d'aquesta modalitat de pilota valenciana, tant de la instal·lació en què es juga com del joc en si.\nAutoritats i demés participants en la inauguració del trinquet. FOTO: Aj. Ondara\nL'Alcalde d'Ondara, José Ramiro, va destacar que quan es va plantejar la reforma en 2017, es va decidir donar a aquest espai més joc, i per això «s'ha tractat d'habilitar aquest trinquetet per al màxim nombre de modalitats». En ser de l'any 1872, en aquest minitrinquet es jugava antigament a la modalitat de pilota grossa. Així, s'ha habilitat per a aquesta pràctica, però també, en lluir la paret i marcar les línies, es pot jugar al rebot, galotxetes, iniciació al raspall, etc. Segons va confirmar l'Alcalde, el cost de la intervenció ha sigut de 15.000 euros, a càrrec del pressupost municipal de l'Ajuntament d'Ondara, i les obres (que van començar al novembre de 2017) han sigut executades per la pròpia brigada municipal. Els treballs han consistit en la demolició de les parts dels murs que estaven en mal estat; la seua reconstrucció, i la pintura del minitrinquet, així com la instal·lació d'una tela metàl·lica lateral, d'una coberta de policarbonat i d'il·luminació.\nSegons la regidora d'Esports, Mar Chesa, la reforma va ser sol·licitada per l'Escola Municipal. FOTO: Aj. Ondara\nPer la seua banda, la Regidora d'Esports, Mar Chesa, va destacar que la reforma havia sigut sol·licitada per l'Escola Municipal de Pilota, atès que es tracta d'una instal·lació a què s'atorga molt ús per part dels pilotaris de l'escola.\nEl sociòleg Víctor Agulló i l'arquitecte Josep Maria Congost van aportar la visió experta sobre un tema que dominen molt, després de realitzar l'estudi anomenat La Pilota Grossa.\nDesprés de la inauguració, es va realitzar una partida d'exhibició a càrrec del Club de Pilota de Parcent, i els aficionats presents van poder practicar per a conèixer millor aquesta modalitat.\n1524 lectures Cap comentari Envia


La coordinadora general del PDECat, Marta-Pascal\nBarcelonaLa coordinadora general del Partit Demòcrata (PDECat), Marta Pascal, ha fet una crida aquest dilluns al president del govern espanyol, Mariano Rajoy, a posar fil a l'agulla i a "fixar ja una data" per a la reunió amb el president de la Generalitat, Carles Puigdemont. En roda de premsa, ha apuntat que si realment es vol dialogar "no es fan tants escarafalls i tant de postureig" i es posa data per a una reunió.\nUna trobada que, segons Pascal, ha de permetre parlar de tot: dels 45 punts que van dur Puigdemont a la seva primera reunió amb Rajoy, però també del referèndum. "El diàleg, si de veritat ha de ser franc, ha de permetre parlar de tot sense exclusions", ha apuntat Pascal, que ha afegit que, sinó, el diàleg quedarà "a mitges".\nTot i defensar el dret del govern espanyol a buscar altres interlocutors, ha preguntat quins són i ha apuntat que "no té cap mena de sentit que s'obviï el Govern". Segons la dirigent del PDECat, el Govern sempre serà a la taula esperant per poder dialogar amb el govern espanyol sobre la celebració d'un referèndum d'independència.\nPascal ha explicat també que dilluns serà a Madrid amb una delegació del partit acompanyant el portaveu del PDECat al Congrés, Francesc Homs, en l'inici del seu judici pel 9-N.


El Familycash Xàtiva voleibol femení aconsegueix un punt davant el CIDE Mallorca - Xtradio\npor redaccio | Feb 22, 2022 | NOTÍCIA ESPORTS | 0 Comentarios\nGran ambient en el pavelló municipal de voleibol de Xàtiva el que es va viure en la vesprada del passat dissabte, amb una gran entrada de públic, per a presenciar dos autèntics partidasos de les lligues de plata espanyoles. La primera trobada va ser el femení, el Xàtiva s’enfrontava al Cide de Mallorca, un conjunt de la part alta de la classificació i a les xativines els va faltar molt poc per a donar la sorpresa, en un partit amb domini altern. A continuació, el Familycash Xàtiva Masculí es va enfrontar a un intractable Futbol Club Barcelona, encara que els de Xàtiva li van plantar cara en tot moment, i encoratjats pel nombrós public assistent, van posar en nombrosos destrets als catalans.\nDestacar la presència en els partits de l’alcalde de Xàtiva: Roger Cerdà, del regidor d’Esports: Pedro Aldabero, del president de la Federació de Voleibol de la Comunitat Valenciana: Arturo Ruiz, del representant de la Fundació Trinidad Alfonso: Sergi Borras, i del president de la Coordinadora de Clubs de Xàtiva: Vicente Lluch.\nEl Familycash Xàtiva voleibol femení, va estar a punt de donar la sorpresa contra el CV Cide Mallorca, però finalment van cedir per un ajustat 2-3 (24-26/25-23/18-25/25-22/9-15). Les de Larry Creus i José Manuel Martí van disputar un partit de poder a poder contra un dels millors equips de la competició. Una de les claus del partit va ser el primer set, les de Xàtiva aconseguien avançar-se per 17-14 forçant el temps mort visitant, però les mallorquines van saber reaccionar amb atacs inapel·lables (17-17). Volta a la igualtat i emoció amb 23-23, i poc els va faltar les de Xàtiva per a guanyar en col·locar-se en 24-23 al seu favor. Un emocionant moment, que només els detalls de qualitat de les visitants van fer que el parcial caigués al seu favor per 24-26. De nou en el segon set les xativines van tornar a la càrrega avançant-se en el marcador i jugant amb un avantatge còmode (16-11) que obligava l’entrenador visitant a sol·licitar temps mort. L’avantatge es va estrènyer i les mallorquines van ser capaces de remuntar (22-22), encara que aquesta vegada un bon final de set de les de Xàtiva els va permetre empatar el partit (25-23). El tercer set va ser el més clar per a l’equip balear, amb 14-17 en contra, els entrenadors locals van haver de sol·licitar temps mort, per a tractar de remuntar la situació, però les jugadores visitants van desenvolupar el seu millor joc i van acabar guanyant merescudament per 25-18. No obstant això, el partit no estava acabat, les de Xàtiva, no es van resignar en cap moment, i van lluitar fora mida en el quart set. Van treballar molt bé en servei, atac i defensa (4-1). Es tornava a igualar el marcador (14-14), però les de Xàtiva volien més i van tornar a avançar-se amb un joc viu (17-14) que obligava al temps mort visitant. Les mallorquines van tornar a igualar el parcial (21-21) però les de Xàtiva van continuar fent el seu joc, i en un brillant final van empatar el partit (25-22), forçant el desempat. Amb les espases enlaire en el cinquè set, les de Xàtiva van començar de manera immillorable (3-0). Els va costar a les de mallorca la remuntada, perquè el partit seguia molt igualat (9-9). Diversos atacs consecutius de les mallorquines que no va poder parar la defensa local els va permetre obtenir un avantatge en un moment clau que ja no deixarien fins al final, guanyant merescudament per 9-15.\nL’altre gran partit que es va disputar va ser el Familycash Xàtiva masculí que s’enfrontava al Futbol Club Barcelona, un dels màxims favorits a l’ascens, els xativins van cedir per 0-3 (20-25/18-25/19-25), però van plantar cara al rival. Els d’Hernán Pesci i Claudio Fantin no van perdre la cara en cap moment del partit davant un FC Barcelona superior, i es va poder veure un partit de molt de nivell esportiu que el públic va gaudir en tot moment. En el primer set els de Barcelona van sortir per totes, demostrant la gran plantilla que tenen, els de Xàtiva es van defensar amb ungles i dents per a tractar fonamentalment que no s’allunyessin massa en el marcador. Els visitants van aconseguir un avantatge ampli (13-21) que els va permetre jugar amb comoditat. En la part final del set van reaccionar els de Xàtiva pressionant amb un servei en potència i van aconseguir posar en dificultats a la defensa blaugrana. Amb un bon atac i treballant a destall en bloqueig els de Xàtiva van aconseguir un parcial de (6-0) i es van acostar perillosament en el marcador (19-22). Una polèmica decisió arbitral va frenar la ratxa xativina en un moment clau. Finalment, els catalans es van emportar el set per 20-25. En el segon set els de Xàtiva van continuar lluitant fora mida i van aconseguir igualar el marcador (9-9), s’estava treballant intensament perquè els visitants no obtinguessin massa avantatge. Però els atacants visitants estaven molt inspirats, i a més van treballar molt bé en bloqueig. Van aconseguir portar de nou el marcador a un avantatge còmode al seu favor per 14-19. Els entrenadors xativins van consumir els seus dos temps morts per a tractar de frenar al rival, que finalment van guanyar per 18-25. El mateix guió es va mantenir en el tercer set, un Barcelona imparable i un equip de Xàtiva que no donava per perdut ni una sola pilota, amb jugades increïbles per al delit del públic. Els catalans no van donar treva en cap moment i van guanyar amb claredat per 19-25 en un partit que va tenir un grandíssim nivell de voleibol.\nLa pròxima jornada un nou partdidas a Xàtiva contra el tercer classificat CV Sant Roque de les palmes de Gran canària, un conjunt que lluita per ficar-se en la fase d’ascens. El Familycash Xàtiva hauran d’emprar-se a fons si volen doblegar a l’equip canari, en un nou repte que es disputara en el pavelló Municipal de voleibol el Diumenge 27 de febrer a les 10.00 hores, un horari poc habitual per a afavorir la volta de l’avió de l’equip canari.


Rubí 2020 | ERC Rubí\nAcaba un any que es repeteix cada quatre. I és que els anys que hi ha eleccions locals són especials, són diferents. Uns lluiten per mantenir-se, els altres ho fem per canviar les coses. Tenir-ho a tocar només fa que esperonar-nos a seguir fent propostes, a trepitjar cada racó de Rubí.\nTambé deixem enrere un any estrany, un any de traspàs, on ha calgut defensar més que mai els drets socials, les llibertats polítiques i civils de tothom, malgrat que alguns no se sentin al·ludits.\nI ara? Disposem de 365 dies plens d’oportunitats. Les vull aprofitar perquè cada dia és important. Perquè l’emergència climàtica no vol dilatacions en el temps, hem de canviar els hàbits per moure’ns per la ciutat; perquè la contaminació i el soroll ens esgarrapen els nostres dies, hem de transformar Rubí. I per fer-ho només ens tenim a nosaltres, als que us en sentiu part i voleu participar-hi. Jo ho faré. Ho farem fent propostes al govern, des de l’oposició, perquè som l’única alternativa possible, ara i demà.\nHem presentat cinc projectes concrets per avançar. Totes elles propostes que engloben canvis profunds dins de l’agenda urbana 2030 que defensa Nacions Unides per garantir l’equitat, la justícia social i el desenvolupament econòmic:\nTransformació urbana de l’entorn del Vapor Nou\nMobilitat sostenible amb alternatives al vehicle privat\nEspai públic al servei de les persones\nReptes de la indústria a mitjà termini\nSeguretat i civisme.\nI ho farem també amb la teva ajuda, amb les teves idees, amb la teva energia i empenta. Perquè només els que volen, poden.\nAprofitem aquest 2020 per trobar-nos, per empènyer per Rubí. I fes-ho, fem-ho amb passió, posem-hi el cor i els sentiments en tot allò que fem, sense esperar res a canvi, només la satisfacció de veure el somriure en els altres i de viure en una ciutat millor.\nportaveu del Grup Municipal d’Esquerra Rubí


Literatura | Biblio SANT NICOLAU | Pàgina 2\n12 Juliol 2016 by laiamorral\nJa ha arribat l’estiu, la calor i les vances d’escola. Alguns tindreu ara més temps per gaudir de la lectura o d’altres activitats: teatre, cinema, concerts, etc.\nL’estiu també és un bon moment per a repescar aquelles lectures que anem deixant de banda perquè l’actualitat mana i volem estar al dia de tot el que es va publicant. Per què no aprofitar l’estiu per llegir o rellegir els clàssics? Jane Austen, Tolstoi, Proust, Flaubert, Montserrat Roig, Porcel, Rodoreda, Casellas, Oller, … La llista d’autors consagrats és molt llarga i hi ha temes i històries per tots els gustos. Us he preparat un tauler amb algunes de les meves preferències, encara que sabeu que sobre gustos…\nPels que preferiu novetats, també us he preparat un tauler de pinterest amb alguns suggeriments per si us poden ajudar a fer la tria.\nQue passeu tots molt Bon Estiu i molt bones lectures.\nPosted in Tots els públics.\tEtiquetat Cultura, Literatura\nPosted in interessant, Tots els públics.\tEtiquetat Cultura, Literatura\nPosted in concurs, Juvenil (8-10 anys).\tEtiquetat Literatura, primària\nPosted in concurs, interessant, Juvenil (8-10 anys).\tEtiquetat aventures, Humor, Literatura


He anat a la pelu !!!\nOndia Katerina quin look !!!\nT’agrada jaka ?\nBastant, potser un pel agressiva, mes aviat sembles una lleona...\nDoncs mira així m’ha vist el Senyor Llongueras.\nLa nova tendència primaveral ?\nPotser si, però aquest pentinat està exclusivament pensant per mi\nQuins lujus filla !!! Ara que jo tindria feina si m’ho volgués fer\nJe,je, doncs si jaka... Què anem al pradu?\nAltre dia serà Katerina meva, avui estic grogui\nDoncs bona nit jaka vaig a posar-me una mica de laca perquè m'aguantin els rissos.\nUn poema per una tarda de dissabte...\nO per qualsevol moment.\nNo sabia com dir-t’ho, i per això et llegia\nels versos d’un mestre del verb d’un nom\nque se m’escapa:\n“Els mots, en veritat,\nno són sols per entendre’ns, pel que signifiquen,\nsinó per descobrir el que, transparents, oculten”\nNo sabia com explicar-me, i potser no calia,\nquan en mirar-te als ulls vaig veure aquella gota\nd’humitat que queia i que et badava el rostre.\n(vint-i-quatre pomes d’amor)\nDimecres, Febrer 21, 2007\nUna imatge, una cançó\nDiumenge, Febrer 18, 2007\nFaustina des de la Patagònia\nAcabo de rebre un correu des de la Patagònia amb aquesta foto tan simpàtica de la Faustina amb molts records per la Katerina... espero vaca inquieta que estiguis on estiguis ho llegeixis... On pares? Al pradu no hi ests, estàs una mica esvalotada últimament... has anat de carnaval?\nBuffffffffffff, es complicat seguir les evolucions d’una vaca moderna !!!\nDivendres, Febrer 16, 2007\nEl temps va ser mentre s’escolava...\nDilluns, Febrer 12, 2007\nNo et trobava\nEi jaka on eres ? Fa quatre hores que et busco !!!\nAi Katerina he anat ha donar un vol, a veure que es cuina als blocs\nI que? De que parlen?\nDoncs mira ben be no ho se perquè m’he entretingut a casa de les Gotoshit... Quines històries, estic al•lucinada !!!\nSi les germanes de “Justícia poètica” son una mica rares però molt educades i tenen una vida d’allò mes interessant.\nAh, doncs potser mi arribo...\nBe, no se, hi ha una de les germanes que col•lecciona ròtules i em sembla que preferentment de vaca... no es per res...\nDona però si dius que son molt educades suposo que no em passarà res.\nTu vigila, per si de cas no acompanyis a la Caroline al escorxador\nEntesos jaka, ja t’ho explicaré. Muuuuuuuuuuuuuuuuuuuuuuuuuuuuuu\nT’agrada Schubert ?\nSecessió de Viena on es celebren les "Schubertiades", popularment es conegut com la “ col d’or” damunt la porta es pot llegir “A cada temps el seu art, i a cada art la seva llibertat”.\nT’agrada Schubert ? Avui podem escoltar un altre “lieder” mentre passem l’estona.\nAl Club de Lectors (Biblioteca Pública de Tarragona) l'últim dia que vam tenir la reunió de comentaris i que parlàvem naturalment del llibre del Stefan Zweig algú va preguntar si realment ell es devia sentir jueu... avui remenant pel Google a la seva Biografia he trobat aquesta declaració que va fer en una entrevista, diu que “la religió jueva no va formar part de la seva educació i que si els seus Pares eren jueus era només per un accident de naixement “, penso que per ser una cosa que els hi va “tocar” a la família així de passada els hi va portar molts problemes.\nTrobo molt fort, potser d’un gran romanticisme el fet que decidís marxar d’aquest mon per pròpia voluntat, al veure els seus valors esvaïts, al final de la carta que va deixar diu:\n“Saludo tots els meus amics. Podran veure encara l’aurora després de la llarga nit ! Jo, estic molt impacient, i marxo abans que ells.”\nStefan Zweig, Petrópolis, 22 - 2 – 1942.\nM’agrada molt formar part del Club de Lectors es realment interessant i divertit compartir la lectura i veure els diferents punts de vista, opinions, es te una visió molt mes amplia i a mes aprofundir, anant estirant el fil es troben un munt de derivacions que fan viure mes intensament la lectura.\nPublicat per jaka ( General ) :: Comentaris (27) :: Enllaç permanent :: Retroenllaços (0)\nDimecres, Febrer 07, 2007\nContinuo amb la lectura de “El mon d’ahir” del Stefan... quan parla del “mon de la seguretat” diu: Si busco una formula practica per definir la època de abans de la Primera Guerra Mundial, l’època en que em vaig criar, confio en haver trobat la expressió mes concisa al dir que va ser la “edat d’or de la seguretat”.\nMai es veu que ni per un moment la gent en general pensaven que pogués passar el que va esdevenir... seguretat? Hi ha res segur? Tractats? Diplomàcia ? Compromisos polítics ?\nMentre, escolto els lieders de Schubert, així tot esdevé en un ambient molt Vienès\nDiumenge, Febrer 04, 2007\nVedette del Molino\nEps, Katerina !!!\nMuuuuuuuuuuu, huuuola !!!\nSi que vas emperifollada avui\nA punt de baixar l’escalinata ?\nDoncs sí, a veure si obrem “El molino” d’una vegada i em fan un contracte.\nSeria original, ja veig els rètols lluminosos “ La vaca-vedette” !!!\nDona, mes aviat la Katerina-vedette... tinc bon tipo no trobes?\nI tan !!! I el tema de cantar com ho portes?\nBe, aquella que diu “tengo una vaca etc. em surt brodada\nDoncs vinga ànims !!!\nJaka, anem a donar una volteta ?\nVale, però espera que em poso unes quantes plomes per no desentonar.\nFotografia: Ignasi Casas Romaní\nMira, aquesta fotografia m’ha suggerit el títol del post, el títol m’ha portat a aquesta música i la música a la pel•lícula per la que va ser creada i per últim m’ha portat a la Edith Wharton autora del llibre en la que es basa. Tinc un bon record d’aquesta escriptora fidel retratista del seu temps i del seu ambient que gasta una fina ironia i una critica suau.\nLa fotografia també em porta els records de gent que vaig tenir prop i que ja no hi son. Com giravolta el inconscient...


Publiquen els resultats sobre la leriglitazona a 'Neurobiology of Disease'\nInvestigadors i investigadores del grup de recerca Bioquímica de l'Estrès Oxidatiu de la Universitat de Lleida (UdL) i l'Institut de Recerca Biomèdica de Lleida (IRBLleida) han demostrat els beneficis d'un fàrmac per tractar l'Atàxia de Friedreich, una malaltia rara que afecta 2-4 persones de cada 100.000 i per a la qual, actualment, no hi ha una cura efectiva. Els resultats del seu estudi sobre la leriglitazona, desenvolupada per l'empresa Minoryx Therapeutics, els han publicat a la revista Neurobiology of Disease. A la recerca han participat també la Universitat de València, el CIBER de Malalties Rares de València (CIBERER) i l'Hospital pediàtric de Filadèlfia (Estats Units).\nL'Atàxia de Friedreich es produeix per deficiència dels nivells d'una proteïna mitocondrial anomenada frataxina, que comporta afectacions neurològiques i cardíaques. Es caracteritza per una descoordinació progressiva en el moviment. Els primers símptomes acostumen a aparèixer durant la pre-adolescència i es van agreujant amb l'edat. Normalment, abans dels 20 anys les persones que pateixen la malaltia ja han d'utilitzar cadira de rodes.\nLa recerca ha confirmat que la leriglitazona millora les deficiències de pèrdua de frataxina en models cel·lulars, en ratolins model de la malaltia i en mostres de pacients. Les conclusions afirmen que protegeix les neurones i pot reduir l'acumulació de lípids als cardiomiòcits, les cèl·lules del múscul cardíac. El fàrmac, que se subministra per via oral amb una alta eficiència de penetració cerebral, té un efecte antioxidant, antiinflamatori i neuroprotector. Actualment es troba en fase II avançada en els assajos clínics per a aquesta malaltia.\n"Aquest resultat permet estar esperançats respecte a trobar fàrmacs que, ja sigui de manera individual o en combinació amb uns altres, permetin millorar la vida dels pacients", destaca el responsable del grup de recerca i catedràtic de la UdL, Joaquim Ros. "És obvi que la millora en les funcions mitocondrials és el cavall de batalla d'aquesta recerca traslacional i que, amb aquesta millora, permet entreveure que poden millorar-se els símptomes neurològics", afegeix.\nL'estudi ha estat possible gràcies a les ajudes Reptes-Col·laboració i Torres Quevedo, del ministeri de Ciència i Innovació, ENISA Joves emprenedors del ministeri d'Indústria, Comerç i Turisme, i Region Wallonne. Els següents passos en la recerca són veure els resultats dels assajos clínics que està duent a terme Minoryx Therapeutics i continuar aportant evidències moleculars de millora de les alteracions cel·lulars que es produeixen per falta de frataxina.\nArticle PPAR gamma agonist leriglitazone improves frataxin-loss impairments in cellular and animal models of Friedreich Ataxia


On va França - Lev Trotski (Prefaci a l'edició francesa)\nPrefaci a l'edició francesa\nAquest fullet està constituït per articles escrits en diferents moments dels últims dos anys i mig. Per a dir-ho amb major precisió: des de l’ofensiva de la coalició feixista-bonapartista-reialista del 6 de febrer de 1934 fins a la grandiosa vaga de masses de finals de maig i inicis de juny de 1936. Que grandiós moviment polític! Els dirigents del Front Popular s’inclinen, per descomptat, a atribuir el moviment produït cap a l’esquerra a la clarividència i saviesa de la seua política. Però no és així. L’acord tripartit s’ha revelat com un factor de tercera línia en el desenvolupament de la crisi política. Comunistes, socialistes i radicals res han previst i res han dirigit: els esdeveniments han passat sobre els seus caps. El colp, inesperat per a ells, del 6 de febrer de 1934, obligà cadascun d’ells a fer a una banda les consignes i les doctrines del vespre i cercar la salvació en l’aliança amb els altres. La vaga de maig-juny de 1936, igualment inesperada, ha donat a aquest bloc parlamentari un colp mortal. Allò que podria aparèixer, davant d’una mirada superficial, com l’apogeu del Front Popular és, en realitat, la seua agonia.\nCom les diferents parts del fullet han aparegut en distints moments, reflectint les diverses etapes de la crisi que travessa França, el lector trobarà en aquestes pàgines, inevitables repeticions. Eliminar-les significaria destruir completament la construcció de cadascuna de les parts i, el que és més important, privar tot el treball de la seua dinàmica, que reflecteix la dinàmica dels mateixos esdeveniments. L’autor ha preferit mantenir les repeticions. Elles poden, fins i tot, no tenir utilitat per al lector. Vivim en una època de liquidació general del marxisme en les direccions oficials del moviment obrer. Els prejudicis més vulgars serveixen actualment de doctrina oficial als dirigents polítics i sindicals de la classe obrera francesa. La veu del realisme revolucionari ressona, per contra, en aquesta acústica artificial, com la veu del “sectarisme”. Amb major raó cal repetir i repetir les veritats fonamentals de la política marxista davant de l’auditori dels obrers avançats.\nEn tals o quals afirmacions particulars de l’autor, el lector hi trobarà, potser, algunes contradiccions. No les hem eliminat. De fet, aqueixes suposades “contradiccions” sorgeixen simplement perquè s’han subratllat distints aspectes d’un únic fenomen, en diferents etapes del procés. Creiem que el fullet, en el seu conjunt, ha suportat la prova dels esdeveniments i, potser, es mostrarà capaç de facilitar la seua comprensió.\nEls dies de la vaga general han tingut, sens dubte, el mèrit de renovar l’atmosfera estancada, putrefacta de les organitzacions obreres, purificant-les dels miasmes del reformisme i del patriotisme, en les seues varietats “socialista”, “comunista” i “sindicalista”. Per descomptat, açò no es produirà d’un sol colp ni per si sol. Estem davant una tossuda lluita ideològica sobre la base d’una aspra lluita de classes. Però la marxa futura de la crisi posarà en clar que només el marxisme permet captar a temps la trama dels esdeveniments i preveure el seu desenvolupament futur.\nEls dies de febrer de 1934 marcaren la primera ofensiva seriosa de la contrarevolució unificada. Els dies de maig-juny de 1936 són el signe de la primera onada poderosa de la revolució proletària. Aquestes dues fites marquen dos camins possibles: l’italià i el rus. La democràcia parlamentària, en nom de la qual actua el govern Blum, quedarà reduïda a pols entre dues gegantines rodes de molí. Siguen quines siguen d’ara en avant les properes etapes, les combinacions i els reagrupaments transitoris, els fluxos i refluxos momentanis, els episodis tàctics, hom no pot escollir més que entre el feixisme i la revolució proletària. Tal és el sentit del present treball.\n10 de juny de 1936


Puig insisteix en un govern d’esquerres encara que sigui sense Podem\nEl president de la Generalitat en funcions, Ximo Puig, ha insistit que hi haurà un govern d’esquerres al País Valencià encara que Podem no s’hi afegeixi. ‘No es tracta de sumar trossets, sinó que hi hagi un govern com fins ara’, ha dit. De totes maneres, Puig ha assegurat que el punt de partida de les negociacions serà la majoria progressista a les Corts.\nEl president ha dit que el PSPV està ‘preparat’ perquè Podem entri al Consell, de la mateixa manera que ho estava ara fa quatre anys. ‘Com més sòlid sigui el govern i la majoria parlamentària que l’aguanta, millor’, ha assegurat. Ara bé, Puig ha asseverat que no hi ha urgències en les negociacions.\nEn aquest sentit, ha volgut deixar que totes les decisions que afectin la formació de govern es prendran al País Valencià i ha assenyalat que unes eventuals negociacions entre el PSOE i Unides Podem a Madrid no influiran.


El govern central no presentarà una nova proposta de finançament aquesta setmana\nEl govern del PSOE no presentarà als partits catalans amb què negocia el projecte d'Estatut de Catalunya una nova proposta de finançament, segons fonts del Ministeri d'Economia i Hisenda citades per l'agència EFE. El document inicial, que contenia retallades importants al text aprovat pel Parlament català, serà la base sobre la qual treballaran el govern i els partits catalans durant les reunions que les dues parts mantinguin durant aquesta setmana.\nEl govern mantindrà durant dos dies una sèrie de reunions amb els partits catalans per intentar assolir un acord sobre finançament en els termes actuals. Primer, hi haurà reunions bilaterals i, previsiblement, una cimera multilateral a finals de setmana a Madrid, la segona d'aquestes característiques que les dues parts organitzarien després de la celebració de la primera a Barcelona.\nLa representació del govern, encapçalada pel portaveu socialista al Congrés, Alfredo Pérez Rubalcaba, es reunirà aquest dimarts amb una delegació de CiU, que lideraran Duran Lleida i, probablement, el mateix president de la coalició nacionalista, Artur Mas. L'executiu s'entrevistarà dimecres amb ERC i ICV.\nEl portaveu de CiU al Congrés, Josep Antoni Duran Lleida, ha recordat que a partir d'ara haurien de produir-se avenços de certa rellevància sobre el finançament perquè, d'altra manera, es produiria "una mala dada" que posaria en risc les possibilitats d'acordar un nou Estatut per a Catalunya.\nLa reunió multilateral sobre l'Estatut evidencia les escletxes al "quadripartit"


Instagram està provant l’única característica que vau desitjar des de fa anys - Internet | Març 2021\nInstagram està provant l’única característica que vau desitjar des de fa anys\nActualment està provant un nombre reduït d’usuaris, però es tractaria d’un canvi de jocs.\nSi hi ha una característica que els usuaris d’Instagram han volgut durant un temps (a més d’un feed cronològic), és la que permetria als usuaris “reordenar-se” les publicacions de l’altre.\nHi ha moltes aplicacions de tercers que permeten als usuaris reposar les coses als seus perfils. No obstant això, segons s'informa d'Instagram que treballava en alguna cosa que fins ara seria el més semblant a una funció 'regram' de l'aplicació.\napartament melanie martinez\nD'acord amb Tech Crunch, alguns usuaris han tingut accés a una funció que els permet afegir la publicació d'algú a la seva història Insta.\nLa funció actualment es troba en fase de prova, però aquí teniu el funcionament que sembla.\nFotografia: Foto de Erik Lucatero a Unsplash\nLa funció aparentment funciona una mica com els tuits de cotització. Podeu seleccionar una publicació a Instagram i afegir-la a la vostra història d’Instagram en lloc de capturar captures de pantalla i publicar la imatge manualment.\nDes d'allà, podeu fer comentaris, afegir adorns creatius i, fins i tot, tornar directament a la publicació original amb un botó 'veure publicació'.\nD'acord amb Tech Crunch, els usuaris poden impedir que les persones puguin 'citar històries' les seves publicacions. Tot el que heu de fer és desactivar-lo a la secció de configuració.\nInstagram està intentant agredir Snapchat a Stories. Crec que aquesta característica d'estil Regram serà un èxit per a les escombraries i la promoció creuada https://t.co/PWPfMXKY9R pic.twitter.com/7FjR80XWXj\n- Josh Constine (@JoshConstine) 19 de març del 2018\nSens dubte, una característica nova com aquesta impulsarà tones de participació i mantindrà els usuaris a l'aplicació més temps. No cal dir que hi ha una bona oportunitat de poder veure aquesta característica utilitzada en alguns llançaments d'ombres de celebritats d'alt perfil.\nActualment, la funció es prova amb un nombre reduït d’usuaris d’Instagram, de manera que no hi ha manera de saber si i quan es publicarà a tothom.


Santa Magdalena organitza la xarrada “Per a presumir no cal patir” — Santa Magdalena de Polpis\nInici » Notícies » Santa Magdalena organitza la xarrada “Per a presumir no cal patir”\nNoticies — 05/04/2022\nSanta Magdalena organitza la xarrada “Per a presumir no cal patir”\nL’Auditori de Santa Magdalena acollirà dijous que ve, 7 d’abril, a les 18h, una xarrada sota el títol “Per a presumir no cal patir. Bellesa, salut i sexualització del cos de les dones”, que s’impartirà per part de l’equip de prevenció i sensibilització del Centre Dona Rural i d’Interior de Sant Mateu.\nEs tracta d’un dels actes organitzats amb motiu del Dia de la Dona, que a més tancarà la programació d’aquesta edició. L’entrada és lliure i gratuïta.\nCal recordar que, el Centre Dona Rural de Sant Mateu forma part d’una xarxa de centres, que es va posar en marxa a l’abril de 2019 amb un doble objectiu: d’una banda donar atenció integral i especialitzada a les dones víctimes de maltractaments i visibilitzar la violència masclista en les zones rurals i d’interior i, per un altre, treballar la prevenció i la promoció en matèria d’igualtat.


Lideratge i gènere .\nDes del meu prisma, una política de quotes representa alimentar un fracàs\nHi ha la percepció generalitzada que les dones caps d’Estat han gestionat millor la pandèmia. I per il·lustrar-ho, els constructors d’aquesta teoria ens aporten els exemples de Nova Zelanda, Alemanya i Finlàndia sense precisar, però, les accions concretes que refermarien amb clau reeixida aquesta teoria. És molt complicat valorar i diferenciar, tot i amb una anàlisi acurada, la bonança en la gestió de la Covid-19 dels diferents caps d’Estat, perquè es tracta d’una crisi on hom no en coneix de la missa la meitat. La lluita feminista associada a les polítiques d’igualtat que van implementant fil per randa els Estats democràtics provoca amb freqüència l’adopció de normes, lleis i reglaments, que exigeixen la presència obligatòria de les dones en els òrgans de govern i en les cúpules directives d’empreses d’alt nivell. Automàticament, tot executiu, tot Parlament i tota organització que vulgui alinear-se a aquesta normalitat ha de respectar unes quotes, a vegades una paritat, imposades de forma absurda. Aquest tractament ens aboca a discriminacions desencertades. L’accés de la dona al lideratge i al poder ha estat una lluita contínua i aferrissada de recerca del reconeixement que s’ha dilatat massa en el temps de forma lamentable. Des del meu prisma, una política de quotes representa alimentar un fracàs amb el paradigma de la hipocresia. I per acabar d’embolicar-ho tot, apareix la teoria queer, amb la complexitat de percebre l’individu amb un gènere que pot correspondre o no amb el seu sexe biològic. Per a la teoria queer, la identitat sexual és una anomalia, i seria el resultat d’una construcció social independent de les classificacions de la biologia, de la psicologia i de la filosofia tradicionals. Observant i també instruint-me amb les noves aportacions, m’adono, però, que el talent, l’educació, la intel·ligència, la formació, la cultura, l’experiència i els valors no hi entenen, de gènere\nErnest va dir..Conec poques persones més obertament masclistes que vostè. Si no ha entés la teoria de quotes faci el favor de llegir sobre ella, per favor. No és posar dones per ser dones, és deixar de posar homes per ser homes.\nLa bibliografia sobre "quotes", on vostè s'erimeix ser especialista, d'ús de lectura obligatòria i amb pensament únic (el seu), que imposa vostè a l'autor diu que: Hi ha qui veu l'ampolla mig plena i altres la veuen mig buida... Finalment Senyor Ernest, adon'is que és el mateix.\nAixo que diu es molt relatiu. Estem d'acord en què una persona s'ha de valorar per les seves capacitats i no pel seu genere. El problema es que les capacitats les obtenen els homes i les dones quan hi ha igualtat d'oportunitats, la qual cosa no sempre es així. M'explico: desde les entitats privades, per exemple, es tendeix a posar als homes a càrrecs mes elevats i responsabilitats majors per diverses raons. Gràcies a això el colectiu masculí es forma a millorar el curriculum i es capacita, la qual cosa pot aconseguir també una dona, pero sempre majors dificultats. Havent de demostrar el doble.\nA mi m'agrada que a l'esfera politica hi hagi dones que governin. Potser d'aquesta manera es dona per fi un missatge a la poblacio per motivar a les nenes. Jo crec en una societat que pugui doonar legos a les nenes i nines als homes. Potser aixi tindriem mes dones engineres.\nI per cert, sóc un home!\nCoquelicot va dir ...\nTranquil probablement l'Ernest tampoc. És el drama de les xarxes, els anònims publicats i la degradació a la que estem arribant. Dit això el que diu l'Ernest sobre de què es tracta la teoria de les quotes, crec que té tota la raó.\nMolt encertat el teu escrit Ernest ( apart de la primera frase, no conec al senyor Mirmi)\n#3 Meritocracia sisplau\nVoler imposar per llei el que no s'aconsegueix per vàlua personal té un nom: Discriminació. L'igualtat no és una qüestió d'estadístiques al 50%, no. És una qüestió d'això, d'igualtat d'oportunitats, i que cadascun arribi on es mereix pels seus propis mèrits.\nUn lloc laboral ( y més en política) ha de ser ocupat per la persona més capaç, sigui home, dona, xinès, marcià, etc. Si hi ha més homes que dones els quals demostren més capacitat per a un lloc, són ells els que ho han d'ocupar, la resta són quotes de gènere d'una correcció política absurda que obeeix a interessos del lobby feminista antinatalista.\nConec poques persones més obertament masclistes que vostè. Si no ha entés la teoria de quotes faci el favor de llegir sobre ella, per favor. No és posar dones per ser dones, és deixar de posar homes per ser homes.


Posem-nos flamencos | Josep Pujol\n← Cap a l’any Montsalvatge\nPlomes veïnes: Thomas Mann versus Llorenç Villalonga →\nPublicat el 28 Març 2012 per joseppujol\nQuan li transmetia alguna acta o document oficial de l’Escola, el professor Albert Romaní, tan bon músic com filòleg amatent, sempre m’ho comentava: “flamenc” o “flamenco”? Ell advoca clarament pel segon, per diferenciar-lo del gentilici –no estem pas parlant de la música de Flandes–, recordant que el català és l’única llengua que en fa la traducció –ni els anglesos diuen flemish music, ni els francesos musique flammande. No seré pas jo qui li tregui la raó. “Flamenco”, a més, té una reculada tradició pre-fabriana. Des del segle XVI conviuen les dues formes en català, per bé que la genuïnitat d’una per damunt de l’altra és incontestable. Si “flamenc” ja és ben arrelat des del XIII, per denominar tant l’ocell com el color propi de les flames, “flamenco” es va introduir més tard com un innecessari manlleu del castellà.\nD’altra banda hi ha la tradició més recent i la normativa, que ha fixat per ara només “flamenc” al Diccionari de l’Institut d’Estudis Catalans. Ja ens hi hem acostumat i ens resulta natural. Tanmateix a l’ESMUC solem diferenciar cant i cante –d’acord, en cursiva–, cantant i cantaor. Per què no flamenc i “flamenco”?\nAquesta mena de detalls no són banals: les institucions superiors han de reflexionar sobre l’ús dels mots perquè contribueixen a crear autoritat lingüística. Per resoldre ambigüitats del tipus bloc i blog, sempre sóc partidari d’evitar homonímies, de manera que jo voto perquè Josquin des Prez sigui un compositor flamenc i Rafael Cañizares un guitarrista flamenco. I sense cursiva.\nL’Esmuc digital, 1 – octubre 2011


Idees originals per vestir la taula de NadalSolvia Magazine | Solvia Magazine\nIdees originals per vestir la taula de Nadal\nEls sopars i dinars nadalencs són l’oportunitat perfecta per adornar les nostres taules i treure a relluir la vaixella, cristalleria i coberteria reservada per a les grans ocasions. Una taula vestida amb cura transformarà l’ambient aconseguint, a més a més, que els comensals afrontin el menú amb el millor dels tarannàs.\nDepenent de l’estil decoratiu de cada habitatge, els amfitrions adornaran amb diferents motius nadalencs el saló i el menjador. A continuació, et donem algunes idees perquè sàpigues com incorporar els ornaments segons l’ambient que predomini a la teva llar:\nEstil clàssic: vaixelles de porcellana o antigues, estovalles de fil; detalls en vermell i verd i l’omnipresent Pessebre i/o arbre de Nadal de fons. Es poden vestir també les cadires, lluir els centres de taula i els jocs de cafè.\nEstil contemporani: podem arriscar-nos molt més amb els colors, fins i tot incorporar tons pastís, prescindir de les estovalles i optar per camins de taula alegres i amb detalls DIY.\nEstil rústic: complements que remeten a la naturalesa, branques o pinyes i estovalles més desenfadades prevalent el vermell i el verd. El millor teló de fons és una xemeneia encara que també podem optar per una il·luminació tènue amb espelmes.\nAl nostre país és poc habitual que totes les reunions se celebrin en una mateixa casa ja que per costum se solen alternar els menjars amb diferents famílies i amics. Per aquesta raó, si aquest any aculls a la teva llar una d’aquestes festivitats, pren nota de la nostra guia per no perdre’t entre tantes garlandes, boles i centres.\n– Tria entre vaixella o estovalles. Unes estovalles blanques sempre aconseguiran que destaquin els plats. Unes estovalles amb motius nadalencs o de to fosc exigeix una vaixella neutra. Les combinacions que millor funcionen són: vermell-verd, daurat-blanc i fins i tot negre-plata, però és el moment per innovar i arriscar-nos amb noves composicions.\n– Si es tracta d’un sopar podem permetre’ns l’ús de les espelmes. Cal cuidar que els detalls decoratius, centres de taules o canelobres, no dificultin ni les converses ni obliguin a amuntegar els plats. Hem de buscar la comoditat dels convidats. Calculem que cada comensal necessita un espai aproximat de 60-70 cm.\n– Al sopar de Cap d’Any, més informal i festiu, es pot optar per un bufet i deixar que els nostres convidats es moguin per allà on vulguin. Col·locar la taula enganxada a una paret i habilitar una còmoda per a les postres, raïms i begudes és una magnífica opció.\nOriginals adorns per celebrar el Nadal d’una altra manera\nETIQUETES: estovalles, Nadal, taula, vaixella


El Parc Natural de La Mata-Torrevieja celebra el seu 20 aniversari amb l'exposició 'Aus en acció' | Valencia Extra\nEste espai protegit compta amb una extensió de 3.700 hectàrees conservades, de les quals 2.100 són làmina d’aigua, i compta amb dues llacunes naturals, una d’elles de color rosa, la qual cosa confereix a este paratge un entorn únic i de gran importància per a les aus, tant per als seus processos de nidificació com de migració.\nAmb motiu d’esta celebració, des de la direcció general de Medi Natural i Avaluació Ambiental, dependent de la conselleria d’Agricultura, Medi Ambient, Canvi Climàtic i Desenvolupament Rural, s’han posat en marxa una sèrie d’activitats obertes al públic en general per a donar a conéixer de prop la bellesa de la fauna i la flora que habiten en este singular ecosistema.\nEl parc Natural ha preparat una exposició fotogràfica que es podrà visitar des del 28 d’octubre fins al pròxim 11 de desembre, i que amb el títol ‘Aus en Acció’ pretén donar a conéixer els diferents hàbits i comportaments d’algunes de les aus que habiten en esta important zona humida.\nUbicada en el centre d’interpretació del parc natural, l’exposició compta amb 20 fotografies cedides per Justo Ferrer, en les que es poden observar imatges curioses sobre les aus i gaudir tant de la fotografia com de la naturalesa captada a través dels objectius de les cambres.\nA més d’esta exposició, al llarg dels mesos de novembre i desembre també s’han programat una sèrie d’activitats, xarrades, jornades, rutes guiades i exposicions, tot això enfocat que les persones que ho visiten puguen gaudir dels valors naturals i culturals d’este parc Natural per a valorar totes les seues qualitats naturals i propiciar, al seu torn, la seua conservació i protecció.\nAlgunes de les activitats que es desenvoluparan amb motiu d’este aniversari tindran lloc durant els pròxims mesos de novembre i desembre. Concretament, el 6 de novembre es farà una activitat denominada ‘La vida secreta de les aus’ en la que a través de vídeos arreplegats per personal del parc natural es podrà descobrir com és la vida quotidiana de les aus.\nAixí mateix, el dia 10 de novembre les activitats giraran entorn de ‘El Fartet, una espècie en perill d’extinció, mentre que, de l’11 de novembre a l’11 de desembre, es posarà en marxa l’exposició: ‘Arquitectura Natural’, en la que es va a fer una recreació de diferents nius d’aus que existeixen en este paratge, amb un suport semblant a què es pot trobar en el seu entorn natural.\nTambé es duran a terme xarrades, jornades i conferències sobre el parc Natural. Rutes com ‘La Botànica’ que té per objecte descobrir hàbitats i les característiques extremes per les quals es caracteritzen i que anirà a càrrec del professor titular del Departament d’Ecologia de la Universitat d’Alacant, Carlos Martín. O la ‘Ruta del Vi’ que consistirà en una visita guiada per les vinyes del parc, mostrant les singularitats que es poden trobar i coneixent la història i biodiversitat associada a estes vinyes.\nEl Projecte Carboner consistirà en la col·locació de caixes niu restaurades per a afavorir la possibilitat de nidificació d’esta espècie en el paratge natural i el Projecte Alimentaves col·locarà i farà un seguiment d’un nou menjador per a aus que s’ubicarà en l’entorn del centre d’interpretació del parc Natural.\nFinalment, el 10 de desembre, se celebrarà la ‘Jornada Commemorativa del 20 Aniversari del parc Natural’, una fira expositiva d’associacions i col·laboradors d’esta zona humida tan important per a la comarca, i en el que donaran a conéixer les activitats que porten realitzant durant tots estos anys en este espai protegit.


Per anar-hi pensant - Regió7\nEl darrer dia de març el Govern de l'Estat va reforçar les polítiques que ja havia emprès al principi de la crisi, especialment i també en les polítiques d'habitatge, aquesta vegada per als llogaters i llogateres. Entre aquestes, la suspensió de desnonaments si no hi ha un habitatge alternatiu, també una pròrroga extraordinària de 6 mesos dels contractes de lloguer d'habitatge habitual per evitar pujades abusives aprofitant la Covid.\nL'habitatge és avui -com va dir Pablo Iglesias- la principal trinxera, l'espai que ens salvaguarda del «mal» que és a l'exterior, el virus rampant. Sense l'espai segur que és una casa no es pot guanyar la batalla al virus. Si l'habitatge ja era un dret que calia complir, ara més que mai ha de ser així. Amb mesures per fer corresponsables les grans empreses i fons voltor, perquè, també avui més que mai, l'interès general ha d'estar per sobre de l'interès particular.\nAquesta és una de moltes de les propostes del Govern que poden i han de ser millorables. El que s'ha anomenat «l'escut social» ha de ser prou ampli perquè no deixi ningú a l'estacada. En aquest sentit, el vicepresident de Drets Socials i Agenda 2030 ja ha anunciat que s'espera poder anunciar properament un ingrés mínim vital.\nDes dels diferents governs s'ha de garantir l'acompanyament de les persones, començant per les més vulnerables. El Govern de l'Estat sembla que té clar -el soci minoritari ho expressa amb més contundència- la sortida d'aquesta crisi ha de ser la contrària a la que es va emprendre per la crisi del 2010.\nLa manera com es va enfrontar la crisi anterior és la que ens ha deixat sense salvaguarda en la que estem patit ara. No és el mateix haver d'afrontar la pandèmica -per exemple a Catalunya- amb 1.200 llits més i un pressupost del 7% en salut que el 3% actual. No és el mateix tenir les nostres investigadores i investigadors ben pagats i finançats que exiliats treballant a l'estranger. I així tantes coses. No és el mateix tenir prestacions per a les persones en atur a l'alçada de la resta de països europeus com teníem, que haver d'improvisar-les perquè tenim un mercat de treball precaritzat.\nLa crisi anterior la van gestionar a Espanya i a Catalunya governs de dretes que a la vegada que retallaven van canviar fins i tot la fiscalitat per afavorir que les persones més riques paguessin menys impostos. Aquesta època ens ha deixat d'herència una crisi triple: l'econòmica, la territorial i la que podem anomenar sociopolítica, amb l'ascens de la ultradreta de Vox, que va aconseguir ser tercera força a l'Estat.\nA Rajoy li va arribar el govern perquè la ciutadania va castigar qui governava quan va esclatar una de les pitjors crisis que hem viscut. La seva posició no va ser protegir la majoria, va ser posar l'economia, la salut, al servei dels negocis. I no actuar davant les demandes de Catalunya.\nAvui, amb encerts i amb errors, tenim un govern que sí que posa al davant els interessos de la majoria de la gent. Ja ho va començar a fer abans de la pandèmia. I el qui ha fet del diàleg una part important en el tema de Catalunya i ha parat els peus a un govern del PP amb la ultradreta a dins.\nPensem-hi, pensem si volem que com fins ara, davant de qualsevol crisi econòmica, qui n'acabin pagant les conseqüències siguin els mateixos de sempre. O si volem reforçar l'escletxa d'esperança que es va obrir amb el govern progressista. Imperfecte, sí, però afí a les classes populars, també.