Les coses d'en Jomi: de desembre 2007\nAvui he rebut un email d'un amic que hem desitjava bon any nou i passava un enllaç a un "videoclip" que algú ha fet sobre una cançó de Silvio Rodríguez. No sé, la canço és impressionant, d'aquelles que et posen la pell de gallina i fan plorar i tot, i el vídeo encara que podria estar molt millor i amb imatges millor escollides és molt didàctic per què explica la cançó en imatges!\nSí, m'ha agradat i l'estic compartint, bon any nou, que només pot ser millor, i d'això ens encarregarem amb la nostra lluita diària.\nPublicat per Marc a 12:32\nDoncs el 24 de desembre a la nit un grup de gent vam rebre el mateix regal del caga tió: un email amb dos vídeos del Sopar Revolució 2007!\nAquest any el Sopar va ser com sempre magnífic, amb bon menjar i veure, bona música, discursos impressionants i afortunadament curts i sobretot ple de gent, de bona gent, de gent d'esquerres, de gent comunista, de gent alegre i combativa. Un any més els i les "cejotes" podem estar contentes del resultat, i el proper, més i millor! Però abans esteu atents que aviat arribaran rumors de Festa, de Festa Revolució!\nEm puc permetre el luxe de publicar el vídeo per què, per desgràcia de la millora visual d'aquest, no surto :p\nVinga, aquí va!\nPublicat per Marc a 9:50\nFarà uns mesos ara no recordo si l'Edu o l'Isaac (uns bons amics de la universitat) em van passar un enllaç a un videoclip d'un grup que és diu Death Cab for Cutie. Quan vaig acabar de veure el videoclip vaig demanar que m'enviessin el zip amb algun disc (vaig rebre Plans del 2005), i així va ser com vaig descobrir aquest magnífic grup, que com podeu veure a sota de la bitàcora està al en tercera posició del que més escolto en música. Aquí us deixo la lletra d'una de les seves cançons, és molt bonica:\nDe pas us adjunto el videoclip no oficial que és mil vegades millor que l'oficial:\nAvui quan buscava el videoclip estava xerrant amb una amiga i camarada, li he enviat i aviat rebrà el disc Plans.\nPer tu Euge, per ajudar-ta amb la calor que estàs passant ;)\nPublicat per Marc a 23:19\nEtiquetes de comentaris: lyrics, música, personal\nRes, que a l'estiu del 2005 vaig anar amb la brigada de solidaritat Dolores Ibárrurri de Moviment de Brigadistes, que està vinculat als CJC, i aquest cap de setmana passat vaig recuperar el CD de les fotos i en poso unes quantes, ja en posaré més un altre dia!\nAvui comencem amb dues fotos, una amb les persones que participàvem en aquella brigada del 2005 mentre feiem el sopar de comiat de Matanzas ja que era el darrer dia que estariem amb en Luís, que és qui fa la foto. D'esquerra a dreta, la Maria, l'Ariadna, en Jaume, en Gemnys (que va ser el nostre guia a Matanzas), en Marc, la Mireia i la Gemma. i una altra de les persones que avui encara estem al voltant de la feina de la brigada, amb cara d'estar rebentats, per que era molt d'hora al matí i esperavem un bus per anar de l'Habana a Matanzas on fariem les BET (Brigadas Estudiantiles de Trabajo):\nEl proper dia més, mínim hi haurà tres entregues més: l'Habana, Matanzas, Playa Girón.\nPublicat per Marc a 23:51\nEtiquetes de comentaris: cuba, personal\nDoncs se m'acumulen les coses que vull dir; que he fet i vull explicar; i les reflexions que m'agradaria compartir. L'altre dia un compi em deia que una bitàcola és molt personalista e individualista, en part té raó, però depenen de com ho miris, per mi la bitàcola és el típic diari personal a qui li expliques coses que et passen pel cap o coses que fas interessants en els teus dies, amb la peculiaritat que és pública i ho pot veure la resta del món que està a la banda connectada de la fractura digital, una fractura digital que com no pot ser d'una altra manera (lamentablement) també és una fractura provocada per les desigualtats de classe, però d'això reflexionarem un altre dia, ara fem el diari del darrer mes:\nEl mes va començar a lo gran, coneixent a molt bona gent de Girona al fer una pujada a Barraques, dues nits de xerrar, música i fred que van anar acompanyades d'un gran dinar de dissabte a casa de l'Edu (Afro_style) aquí us deixo les fotos. Només van faltar els nens de la uni, és que en Kalle i l'Skitx tenien altres afers.\nAmb encara la "resaca" festiva al cos va tocar l'evolució natural de començar a treballar de veritat (de veritat, pq les mitges jornades i fer de becari, doncs com no és gaire seriós) i he començat de consultor junior de Business Inteligence a una empresa que és diu 9tres per ara va de fàbula, encara que si hi hagués representant sindical aniria molt millor, per que hi ha coses que haurien de millorar...\nVan passar els dies sense gaire a destacar i quan els i les comunistes catalans, amb una festa, recordàvem l'assassinat d'Ernesto 'Che' Guevara, on vam participar més de 500 persones i es va haver de tancar l'entrada a la sala per excés de gent, un altre lluitador comunista, aquest cop català, com en Gregorio López Raimundo ens deixava, i ens deixava una herència de lluita per una societat d'iguals, sense explotació de "l'home per l'home", per la emancipació de la classe treballadora a Catalunya i Espanya i molts/es a través de la roig-esfera el recordàvem. I també el recordàvem a la Plaça Sant Jaume de Barcelona el dilluns següent.\nEl següent cap de setmana tocava un compromís amb Acció Jove, i la seva Escola de Formació de Joves Sindicalistes on com a CJC ens van convidar i era impossible refusar aquesta oferta. Aquell cap de setmana va ser un cap de setmana diferent on a més de la formació "teòrica" vaig absorbir un seguit de sensacions i impressions que et fan veure cada cop més clar la gran necessitat d'organitzar la classe treballadora per defensar els seus drets i per exigir-ne més dia rere dia i com a vegades les estructures que utilitzem per això i el que és pitjor algunes de les persones estan "obsoletes" o necessiten un "canvi radical" (un altre tema per estendrem en propers capítols), però el més important va ser el bon rollo amb algunes de les persones que allà vaig conèixer. Com a curiositat vaig rebre l'adjectiu utòpic una vegada d'un dels formadors.\nSobre la manifestació de les infraestructures ja vaig escriure :)\nI durant tot el mes passat i el que queda d'aquest porto aprenent a marxes forçades la situació del món àrab i especialment de la zona Líban-Palestina-Israel amb un curs de l'associació Catalana per la Pau a base de conferències per gent de primera línia del moviments laics i progressistes (i per què no dir-ho, comunistes) d'aquest països que et donen una visió de profunditat sobre la situació política, econòmica i social impossible d'aconseguir d'una altre manera i imprescindible per comprendre el que està passant en aquella zona des d'inicis del segle XX.\nI fins aquí el més destacat d'aquest mes!\nPublicat per Marc a 19:59\nEtiquetes de comentaris: ccoo, cjc, personal, politiqueos\nDoncs ahir vam anar a una mani d'aquelles que tens ganes d'anar però a l'hora et fa fàstig anar, per que això de compartir carrer amb la dreta rància catalanista doncs fa una mica de pal.\nSobretot quan la mani es fa per culpa seva, per la seva posició política respecte els serveis públics i per la seva mala gestió (sort que la dreta gestiona bé, collons!).\nA part d'això, una bona mani i una cosa que em va agradar molt, poder anar a la mani abraçat amb els amics i amigues de la coalició, tant de vells com (i especialment) de joves.\nSalut, República, Revolució i Coalició.\nPD: un dia us explicaré el per què del Maresme lliure i tropical\nPublicat per Marc a 11:52\nEtiquetes de comentaris: euia, icv-euia, maresme, mataró, politiqueos, unitat\nEl de la foto sóc jo i la que hi ha al fons és una verge Maria de 5 metres. És el que té ser "jefe" dels CJC-Joventut Comunista, som tan unitaris que som capaços de fer discursos als companys i companyes de la Joventut Obrera Cristiana (JOC) dins d'una església i, és tot un plaer!\nRealment es feia estrany, però com que algunes esglésies i mossèns (i menys bisbes) "rojos" van ser un resguard i un suport pels lluitadors/es antifranquistes tampoc s'ha de fer estrany que gent des d'una visió realment cristiana de la vida i del món lluitin també per un altre món millor possible.\nCom diu el "camarada-cantor" venezolano Alí Primera en una de les seves cançons: "...Jesucristo nuestro primer gran camarada..." i no va gaire desencaminat.\nI per totes i tots vosaltres una altre frase del cançoner d'Alí:\n"y camarada del amor...\nPublicat per Marc a 12:18\nEtiquetes de comentaris: cjc, joc, personal, politiqueos, unitat


Agut i Sánchez, campions de llarga | Sense Límits Aventura\nHome » CRONIQUES TRAIL » Agut i Sánchez, campions de llarga\nAgut i Sánchez, campions de llarga\nEscrit Per Rafa Mora en Sep 30, 2018\nL’Autonòmic de Llarg Recorregut corona la corredora d’Atzeneta del Maestrat i el del Marató Crevillent\nJosé Antonio Mena, Àlex Juan, Roser Nicolau i Dolores Roelas completen el podi de Castalla\nIntensa jornada de calor, quilòmetres i duresa la que es va viure dissabte a Castalla. La localitat alacantina, amb l’organització del Centre Castellut de Muntanyisme i la FEMECV va rebre el Campionat Autonòmic de Llarg Recorregut. 55km amb 3.050 metres de desnivell i un sol de justicia per rebre una jornada intensa, encara que amb poca participación. Els nous campions autonòmics de la distancia van ser Sebas Sánchez (Maratón Crevillent) i Belén Agut (Club Muntanya At-zenet).\nAgut, a 8km…\nEn absoluts, Belén Agut va aconseguir la victòria en el tram final dels 55km (8:09:10). A 8 de meta, la corredora d’Atzeneta del Maestrat va avançar Roser Nicolau (8:20:32), que fins el moment dominava la carrera. “La calor va en la meua contra, i ja sabia que no podía anar més”, va manifestar la de l’Aper Alcoi. Per la seua part, Agut reconeixia que venia a fer la seua carrera perquè el seu objectiu real és la setmana que ve a Guara: “Venia disposada a fer un entrenament de qualitat, però he guanyat i estic molt contenta”. En la tercera posición al podi les va acompañar Dolores Roelas (Amics de les Muntanyes d’Ibi), amb 9:00:18.\nSebas es queda sol\nEn categoría masculina, la victoria va ser per a Sebas Sánchez (5:59:24). El corredor del Maratón Crevillent va disputar tota la prova pràcticament amb Àlex Juan (Mur i Castell-Tuga), que intentava mantindre el seu ritme. Amb tot, en la part final Juan va anar cedint, amb avisos dels genolls, i va posar un ritme més lent que Sánchez, que va aprofitar per fer seua la carrera i el títol. Però Juan fins i tot es va veure superat en la part final per un José Antonio Mena (Trail Villena) que fins i tot va arribar a tindre a la vista a Sebas Sánchez, però contra el qual res no va poder fer. Amb tot, segon per a Mena (6:02:40) i tercera posició per a Juan (6:19:55).\nVeterans i màsters\nEn veteranes, el podi va ser per a Dolores Roelas (Amics de les Muntanyes d’Ibi) en segona posición, mentre que la guanyadora va ser Roser Nicolau (Aper Alcoi). En homes veterans, el vencedor va ser Sebas Sánchez, seguit per José Antonio Mena, segon, i Rubén Martínez tercer. En categoría máster masculí, el títol va ser per a Francisco José Martínez (Club Novelder de Muntanyisme).\nLa jornada de dissabte va ser una autpentica prova de foc per als corredors i corredores de l’Autonòmic de Llarg Recorregut. La forta calor va fer molt mal i va portar als participants a dur ritmes més lents. Finalment la majoria van gestionar la situació per poder finalitzar sense problemes, més enllà d’una xifra d’abandonaments normal en un trail de llarga distància com el de Castalla.\nResultats del cap de setmana: BTT Dic 14, 2015\nAdell se passa a l’Ultra Sep 17, 2015


1'8 milions d'euros\nSituada dintre el conjunt monumental de l’antic Hospital de Sant Pau i la Santa Creu, la biblioteca pública municipal del barri del Raval necessitava d’unes intervencions per tal d’adequar les seves instal·lacions a la normativa i les prestacions pròpies d’un equipament d’ús col·lectiu del segle XXI. Per aquest motiu, l’Ajuntament de Barcelona va incloure els treballs de millora de la biblioteca Sant Pau-Santa Creu entre els projectes a finançar pel Fons Estatal d’Inversió Local.\nEl projecte ha permès modernitzar serveis com la climatització o la instal·lació elèctrica, fer uns lavabos al sector infantil, millorar l'accessibilitat i dotar l'equipament de tot el cablejat necessari per accedir a les xarxes de comunicacions.\nTambé s'han dut a terme uns exhaustius treballs de conservació, restauració i neteja de l'edifici, original del 1401 i en el que són d'una especial rellevància arquitectònica els sostres gòtics. < Tornar a les actuacions notÍcies relacionades La biblioteca Sant Pau-Santa Creu reobre un cop fetes les obres de modernització >


Relat "COSES DE LA GENÉTICA"\nInici > detall del relat: COSES DE LA GENÉTICA\nLA PRIMERA VOLTA QUE VAIG SENTIR LA PARAULA GENÈTICA fou aquell dia que trobaren tia Hermínia sense roba i recolzada en un SOS de l’autopista AP-7, molt a prop del peatge de Martorell, en direcció a Barcelona. Encara em pareix sentir les paraules del pare quan ens començà a explicar la tocada de nassos de la seua germana durant eixe dia.\nQuan el pare arribà a casa, hi havia la mare i la Ramona, la veïna, que havia vingut a casa a fer punt de mitja i totes dues xerraven de com reduir els punts de la màniga d’un jersei, i jo, que berenava uns melindros amb taronjada i feia deures alhora, i com cada dia devia enllefiscar els fulls i la taula i la roba que duia, eixa volta no devia ser pas una excepció. El pare obrí la porta de cop i en tancar-la la colpejà d’una manera que ell no acostumava a fer i s’assegué en una cadira del menjador, esbufegant i alterat, roig com un maduixot, com si estiguera a punt d’un col·lapse, i profundament trist, amb una tristor que li ennuvolava la mirada i les paraules perquè, com sempre que hi havia algun daltabaix, li apareixia un singlot inoportú que li escapçava les explicacions com si es tractara d’una mala herba d’estes que xuclen la força de les plantes.\nJo vaig pensar que venia de la fàbrica, de Para-xocs and Company, on muntava para-xocs de cotxe durant huit hores al dia. O que potser havien fet alguna d’aquelles assemblees de l’empresa que el portaven de corcoll darrerament, però no, el problema era la tia. Venia de recollir-la de l’hospital i acabava de deixar-la a casa seua, al cinquè segona de la nostra mateixa escala. I llavors, després de tota la bufera, fou quan digué allò de:\n—Les rareses d’Hermínia són una cosa genètica.\nI quan digué genètica, ens mirà a tots: a la mare, a la Ramona i a mi. I tornà a repetir, per si no l’havíem sentit bé: “Ge nè ti ca”, recalcant les síl·labes d’esta paraula. Després de dir-la, el pare féu un silenci llarg, tan llarg que a mi em paregué que omplia tota la casa de silenci i respirà profundament cansat. Potser és ara, veient la Lídia, que entenc l’eloqüència d’aquell silenci que ens implicava a tots en el destí incert de la família.\nI explicà que la parella dels Mossos d’Esquadra havien localitzat l’Hermínia en aquell punt quilomètric de l’autopista, després de les nombroses trucades que els havien alertat de la presència d’una dona nua. El pare, quan deixà anar tota eixa tensió acumulada, mig plorava tornant a explicar que la tia s’havia despullat a l’autopista i que sort que els seus pares no eren vius i no havien viscut aquella vergonya. Quan ara pense en el pare assegut a la cadira, mig caigut, parlant amb el singlot que li tallava les paraules, m’adone que potser llavors el pare ja havia perdut tota esperança en què el caràcter de tia Hermínia poguera seguir alguna volta les pautes de la lògica. I crec que a partir d’aleshores ja tot fou diferent perquè quan toques el fons de la desesperança la vida canvia per força, el món sencer pren un altre destí i el futur, fins i tot, es desdibuixa com si estiguera cobert de boira.\nPerò jo llavors vivia aliena a eixa desesperació, a la tensió que la tia ocasionava, i vaig esclafir a riure, una rialla de les meues, trobant la gràcia a eixa situació compromesa i recordo que fins i tot vaig dir: “Olé, la tia!”, amb una satisfacció alegre. La meua tia era única per fer perdre els estreps del pare i per fer-me riure a mi. La mare, en sentir-me, em tustà el clatell dient-me que callara, que fes els deures i que no diguera impertinències.\n—I tu, treu-te els cabells de la cara que se’t mengen els ulls! —acabà cridant empipada.\nM’agradava pentinar-me com la tia, amb unes grenyes que em tapaven la visió i que esgarrifaven els pares que no em veien la cara, ni els ulls, però a mi m’era igual, només m’importava que la tia m’ajudara a pentinar-me i em posara laca fins que el cabell se’m quedara com el cartró. A voltes, quan la mare estava de bon humor, a les meues grenyes les anomenava el tupè, i a mi també em feia riure.\nDesprés, el pare continuà tot dient que havien dut la tia als serveis psiquiàtrics de la Vall d’Hebron embolicada amb una manta que probablement, segons el pare, havia servit per tapar algun fiambre. Fiambre. Encara recorde eixa paraula perquè sovint la utilitzava el pare quan havia d’esmentar algun cadàver desconegut, a mi em feia estremir només de sentir-la i recordo que me la vaig repetir fins que eixa paraula perdé el sentit que tenia, era un costum, repetir i repetir les paraules, fix. Eixa nit devia adormir-me encara amb el regust de la paraula fiambre mentre la por se m’arrapava al serrell, i este, en somnis, probablement se’m començava a menjar els ulls, i això també m’espantava cosa de no dir.\nEls Mossos havien localitzat el pare a la faena i li havien explicat l’exhibicionisme de tia Hermínia “i en un lloc públic, senyor Garcia”, es veu que li havien dit, que al capdavall era el que importava, i li havien demanat que anara a l’hospital perquè els metges volien parlar amb algun familiar responsable de la noia, ja es veia que ella massa responsable, no n’era, “i també perquè li portara roba”, afegí el pare. Ell li havia dut una bata de color blau elèctric que tenia a la feina i que “mira que quina vergonya vore-la allà voltada de metges”.\n—I nua, Fernanda... —s’adreçà a la mare.\nI tot era pegar voltes al munt de preguntes que li havien fet. El pare, de tant en tant exclamava: “Quant m’ha costat pujar esta noia...” I la mare se’n feia creus del caràcter de la tia i la Ramona assentia amb el cap mentre comptava els punts de mitja de la màniga d’aquell jersei de llana violeta.\n—I mireu com ens hem de vore per culpa de la genètica... —Es lamentà el pare finalment, amb la mirada perduda, i dolgut, per la manta amb la qual havien embolicat l’Hermínia i per aquella genètica que pareixia envair de sobte la nostra vida, però que ja feia molt que la teníem en estat de setge.\nRecordo que la mare preguntà al pare si, ara que ja sabien quin era l’origen de tot, els metges havien vist alguna possibilitat de millora en les rareses de l’Hermínia. Jo crec que la mare, després d’haver sentit la paraula genètica, pensà que la tia tenia alguna solució i afegí com un prec:\n—Si esta cooosa que de tant en tant se li fica al cap se li poguera arreglar un poc...\nI digué la paraula cosa com si esta paraula fos una manera de dir la paraula bogeria, la que més li esqueia a l’Hermínia, però que mai no deien, un pacte de silenci al voltant d’aquell problema tan evident que ens havia caigut a sobre i que ens duia de corcoll, en especial al pare que patia en carn pròpia totes les excentricitats que a la seua germana se li passaven pel barret. O potser no l’esmentaven per por, per eixa por íntima i insondable a batejar amb un nom compromès eixa conducta entre estranya i malaltissa.\n—Què vols que diguin d’això, Fernanda...? —Digué el pare amb un to que ho donava tot per perdut. I afegí que quan la genètica s’infiltrava en el cos, poca cosa es podia fer més que fer ús de la paciència. No sé si això li havia dit algun metge o si només era una conclusió encertada del pare, no ho sé. Però la paciència dels pares sempre em paregué un brollador que mai no havia acabar-se. Tot i que la mare sovint amenaçava que un dia se li acabaria la paciència i tot se n’aniria fer punyetes. I aqueix dia després d’un llarg silenci per part de tots, la mare afegí convençuda:\n—De totes formes, jo crec que si algú li haguera donat un parell d’hòsties, a Hermínia, no es voria com es veu, tingui la genètica la culpa de tot o no.\n—Sí, home... —Vaig dir jo empipada, i llavors la mare em tornà a tustar dient-me que callara, que menjara els melindros i que fera els deures d’una punyetera volta. El pare no respongué a aquell comentari de la mare, però segur que li féu mal, al capdavall parlava de la seua germana.\n—No us preocupeu, que la cirurgia ha avançat molt —va afegir-se la Ramona a la conversació. Ara em sorprenc a mi mateixa recordant tot allò, aquells diàlegs que ens embolicaven a tots en una absurditat i pense que si ens haguera vist algun director de cinema, haguera fet una pel·lícula d’eixes estranyes, fix.\nLa Ramona ens explicà que ella també tenia a la vista un problema genètic, però que no s’operava els ulls perquè, de fet, amb l’edat que tenia tant li feia vore les coses senceres o emboirades i que, segons com, li feia por arribar a vore-hi massa perquè el món tenia coses ben rares... I en aquestes que callà perquè se li enredà la llana. Sé que el pare li respongué amb una certa resignació.\n—Ramona, la genètica no és operable, no se’n pot fer res, res de res, i menys ara que Hermínia ja té una edat —va dir-li el pare. De cop em paregué la veu d’un savi dictant una sentència, una darrera sentència.\nI resulta, segons acabà per dir el pare, aixina com per concloure, que els metges, ves per on, s’interessaren molt per la tia, per ella i per la seua marca de naixement, eixa taca que a casa anomenaven el desig, tot i que jo li deia Madagascar, i que tant la tia com jo la teníem a l’espatlla. Però també estaven interessats en tota la història de la família, fins i tot en la besàvia Lluïsa, l’àvia del pare, com si volgueren furgar en el nostre passat per trobar vés a saber què. Sé que en el fons jo no m’ho acabava de creure perquè estava convençuda que ni la nostra vida ni la nostra història tenien cap cosa de particular més que el fet que els avis per part de pare hagueren arribat a Barcelona procedents del Maestrat després d’eixa guerra que la Ramona mai no es treia de la boca i que la mare vingué també de Castelló a buscar faena a Barcelona. Però vaig pensar que bé devíem tenir alguna cosa d’especial perquè el pare digué que un dia ens cridarien des de l’hospital perquè aportàrem dades per tal de completar l’historial de tia Hermínia i fer-nos una revisió.\n—I a tu, Amèlia, també et volen vore el desig —em digué el pare com perquè em fes idea de la situació.\nI no vaig dir res, vaig acabar-me el darrer glop de taronjada i una parella de melindros, uns d’aquells tan tovets que la mare em comprava. Només al cap d’un temps vaig ser conscient que jo també formava part de l’espiral malaltissa de la genètica de casa nostra i que esta era com una bola de neu que a tots ens arrossegava. En els mesos posteriors vaig impregnar-me d’eixa paraula que era capaç de calar-me els ossos i la vida sencera. El pas dels dies i els esdeveniments posteriors em feren vore que la genètica era una amenaça que planava sobre la nostra convivència com un pardalot que havia niat a casa nostra i ens havia de portar malastrugança. O com una corda invisible que ens acabaria estrenyent la gola. Hui, efectivament, m’he acabat de convèncer que esta corda és capaç d’ofegar-nos sense que ens n’adonem completament.\nQuan el pare acabà d’explicar-se, vaig pensar que si la tia havia fet allò devia ser per algun motiu, per raons de pes, perquè, també, quines ganes de despullar-se allà al mig quan amb el fred que hi feia, vaig pensar —jo crec que tot allò devia ser pels volts de novembre—. I vaig tenir la certesa que la tia m’ho explicaria tot i que l’entendria, com sempre.\nI ara que he començat a escriure-ho tot, veig els meus onze o dotze anys de llavors com un parèntesi indeleble entre la infantesa i el món adult; em veig navegant per un mar de ningú, a la deriva, en solitari, com una nàufraga que no troba cap fusta on agarrar-se. I en aquest naufragi que era la meva vida, tot se’m devia d’enregistrar molt clarament a la memòria perquè ho tinc molt nítid encara, les paraules, les mirades..., escric sense dubtar, com si no haguera passat eixe temps, com si no hagueren passat tantes coses entre la tia i nosaltres. Potser m’hi ajuda el quadre de la meua habitació, del que ja parlaré quan arribi el moment, potser sí, amb esta alegria de festa, de coloraines, de sons i de rialles que s’escampen arreu de la làmina com si hi fossin de veres. Potser sí, m’hi ajuda, pel contrast que suposa l’alegria bellugadissa del quadre amb el patiment que la tia ens arribà a causar i l’alteració amb què tenyí les rutines de la nostra convivència.\nI és ara que ho escric tot perquè ara la genètica ha deixat de ser només una paraula. La genètica és ara la cara pigada de la Lídia, lleganyosa, escabellada, quieta al mig del balcó, sense saber res del seu món, mirant-nos com es mira a uns estranys, perquè per a ella som uns estranys. La Lídia ens mira sense entendre les nostres paraules i mastega, mastega amb la boca plena de fulles de gerani.\nQuan l’endemà, o potser al cap de més dies, ja no ho sé, vaig anar a casa de la tia, ella pareixia astorada. Els ulls els tenia esbatanats com alguns dels personatges de la làmina de la meua habitació, que es miren els uns als altres amb una rialla divertida. Els ulls de la tia pareixien il·luminar eixa casa, tant o més que les espelmes que havia escampat per cada racó del pis, la tia anava a palpes. Em saludà amb una abraçada d’eixes que t’escanyen l’aire i després m’esclafí a petons un poc ofegadors i sorollosos i em sacsejà com si jo fos de drap, amb afecte. La tia ha sigut la dona que més afecte m’ha donat i la dona capaç de mostrar-me més indiferència, com si fos impossible trobar aquests dos pols oposats en una única persona. Però la tia ja era això, un món d’afectes extrems.\nEm digué que havia d’ajudar-la. I em vaig sentir feliç, molt feliç perquè algú comptava amb mi, perquè si un dia compten amb tu has deixat de ser invisible i era aixina com em sentia davant la gent, fins i tot davant els pares, absorbits per tia Hermínia, i que veien en la meua maleïda manera de ser una nosa que sempre havia d’acompanyar-me i acompanyar-los. I vaig fer la promesa d’ajudar-la perquè jo per la meua tia haguera fet llavors qualsevol cosa.\nEfectivament, després de sentir-la, vaig arribar a la conclusió definitiva que el pare no havia explicat completament tots els fets d’eixa vesprada: ni com havia arribat nua a l’autopista ni les raons que l’havien dut a aquell punt quilomètric. Ella m’ho explicà tot.\nResulta que tia Hermínia havia anat en taxi fins al peatge de Martorell. Després de pagar al taxista s’havia despullat, havia deixat la roba dins el mateix taxi i s’havia posat al costat del SOS per mirar de trobar el Xino que feia dies no sabia on parava. El Xino era la seua parella des de feia..., jo ja no sé quants mesos que allò durava. Ella sospitava que l’havia abandonada. Li passava amb totes les parelles. La tia sempre havia tingut un cert atractiu per als homes, era afectuosa amb ells, fins i tot no era pas desagradable físicament, tot i estar molt prima, tant que a voltes la mare exclamava amb cert aire afectuós: “A vore si t’engreixes que pareixes un bacallà, Hermínia!”, paraules que la tia no sempre es prenia bé i sovint responia amb algun ciri trencat com: “Estic com em dóna la gana” o “a tu què t’importa” o simplement “vés-te’n a la merda”. Primer sempre li anava tot molt i molt bé amb els nois i deia que es casaria i anava amunt i avall amb el xicot de torn. Però després d’algunes setmanes, a voltes només uns dies, els homes fugien com ànima que perseguix el diable perquè el caràcter de la tia no admetia concessions a la paciència. L’únic home que podia tenir-ne era el seu germà i a mi em feia por que aquell brollador de paciència arribara al punt i final, com sovint pronosticava amenaçadora la mare: “Un dia tancarem l’aixeta de la paciència, Hermínia”. I l’Hermínia sovint deia: “Aneu a la merda”. I es quedava tan ampla.\nEl caràcter de la tia no feia fàcil conservar cap parella, però al Xino no li podia permetre que marxara, mai no vaig saber-ne les raons, potser se l’estimava de debò o tenien una espècie de connexió divina que els feia propers i molt, molt iguals, però no ho sé, el cas és que la tia no podia suportar que aquell home marxara del seu costat.\n—El Xino no em pot deixar, ho entens? —Em digué la tia com si fos una sentència. Però la tia mai no fou un geni dels vaticinis. El Xino podia deixar-la, i tant que sí. I vaig dir-li que sí, però no ho entenia gaire. Per quina raó no la podia deixar si tots els altres ho havien fet? Per primera volta, eixa afirmació tan taxativa de la tia em féu por perquè vaig pensar que no hi havia marxa enrere en la seua opinió i perquè li vaig vore els ulls desorbitats i malaltissos. Jo crec que eixa fou la primera volta que vaig prendre consciència que l’aspecte i la conducta de la tia eren estranys. Em recalcà que el Xino s’havia compromès amb ella i que estava disposat a casar-s’hi. Es veu que li havia dit clarament: “Em vull casar amb tu”. I em repetia l’Hermínia:\n—Em vull casar amb tu, em vull casar amb tu..., això m’ha dit, ho entens?, això m’ha dit, em vull casar amb tu...\nFins que vaig dir-li que no m’ho tornara a repetir que ja l’havia entès. Però ella no es cansava de explicar-m’ho una i altra volta que ell li havia dit clarament... Però el Xino no parlava clarament, el Xino tenia uns problemes enormes per fer-se entendre. Diguem, per ser benèvola, que el Xino tenia problemes lingüístics importants. Sentir-lo parlar era com sentir xinès, d’ací precisament venia el seu malnom que no sé qui li posà, però que ho encertà de ple. Malgrat la dificultat del Xino per fer-se entendre a mi em pareixia llavors que amb poques paraules podia dir moltes coses. Ara crec que el Xino devia conèixer trenta o quaranta paraules del diccionari —no en necessitava més— i uns quants sorolls que venien a ser com els complements de les paraules i que eren els que definitivament et feien entendre el que deia. Llavors em queia bé. Em feia fer tombarelles avant i enrere, m’ensenyava a fer el pi a la paret del balcó de la tia i em convidava a melindros i taronjada quan sortia a passejar amb ells.\nEl Xino, segons la tia, havia desaparegut amb la furgoneta vella i podia ser que haguera tingut algun accident i el seu cos estiguera mig mutilat en algun terraplè perquè de la furgoneta no se’n fiava i a més ho havia somiat i això era un argument definitiu. Malgrat el somni, que no m’arribà a explicar amb pèls i senyals com sovint feia, el fet de l’accident era una possibilitat que considerava molt i molt remota perquè confiava plenament en Sant Cristòfor, i en un munt de sants més als quals tenia veritable devoció.\n—Però pot ser que estiga mutilat —tornà a insistir-hi.\nQuan aquell dia la tia digué la paraula mutilat, allà voltada d’espelmes i amb els ulls desorbitats, a mi m’esgarrifà perquè vaig imaginar el cos del Xino, sense braços ni cames, estès a terra al costat de la vella furgoneta, mirant sense vore les males herbes que l’envoltaven, unes males herbes atapeïdes de cargols xicotets plens de baves, i vaig sentir fins i tot llàstima.\n—Pobre Xino —vaig dir-li, i aquell sentiment no vaig tornar-lo a tenir ni tan sols ara fa un any quan va passar el que va passar. Recorde que la tia se m’agafà plorant amb un desconsol que em paregué exagerat, però sentit, molt sentit, de veres.\nLa furgoneta vella del Xino era una ruïna amb rodes que el noi duia a tot arreu. El vehicle cridava l’atenció allà on anava perquè tenia els fars esquerdats, duia les portes lligades amb cordills al tub d’escapament i duia tots els vidres, excepte el del davant, plens d’adhesius de discoteques, jo crec que se les coneixia totes, jo crec que sí.\nDegut a la poca confiança que l’automòbil inspirava en tia Hermínia, esta sovint posava un ciri a Sant Cristòfor perquè deia que eixe sant el protegiria d’accidents i de qualsevol problema amb el vehicle. Jo crec que la tia estimava al Xino de debò, potser d’una manera estranya, però no coneixia cap altra manera d’estimar.\nTia Hermínia tenia certa tirada a posar espelmes amb qualsevol excusa que per a ella era tan vàlida com el millor argument. Posava espelmes a sants als quals demanava ajuts.\n—Que els sants no són sucursals de Benestar Social, Hermínia —li solia dir la mare. Però ella no en feia cas, anava a la seua i se’n sabia les virtuts de tots i cadascun dels sants del calendari. Ara crec que l’origen d’aquesta mania de posar espelmes als sants era la por, una por irracional a la vida que li havia tocat viure i que ni ella mateixa no entenia, la por a la pèrdua, a l’oblit, a l’abandó d’aquells que l’estimaven perquè sense els altres la tia no era res, de veres que no era res, un ésser desvalgut i sense cap futur.\nTambé posava espelmes escampades per casa perquè deia que aixina s’il·luminava amb més intimitat. La mare sempre tenia el patiment a sobre perquè deia que qualsevol dia hi hauria un incendi i quedaríem socarrats com els ninots d’una falla. Era tanta la por que per tota la casa tenia paperets amb el número de telèfon dels bombers per si un dia havia de trucar-los d’urgència. Però la tia mai no canviava d’actitud. La tia tenia idees fixes i a mi em pareix que des de llavors vaig començar a pensar que les idees fixes era el pitjor que podia tenir una persona perquè les idees fixes s’encallaven en un lloc del cervell del qual no tenien eixida ni possibilitat d’evolució perquè no s’adobaven amb noves idees, amb altres opinions diferents de la teua i per tant no podien créixer ni donar fruits. Una idea encallada en el pensament era una idea sense futur, i en especial si aquestes idees s’encallaven al cervell de la tia, d’allà no anaven enlloc i si tal volta agafaven algun camí, era en direcció al desastre.\nEn definitiva, eixe dia que la tia s’havia despullat a l’autopista, pretenia arribar a vore la furgoneta apedaçada del Xino perquè sabia que passava pel peatge de Martorell, quan tornava de l’hotel Alfa on feia de mosso. I, segons les seues paraules, ho feia despullada perquè aixina tenia més possibilitats que ell s’hi fixara. La meua tia coneixia a fons el comportament de la part libidinosa del cervell del Xino, però desconeixia les mínimes normes de la conducta social.\nJo li vaig dir que amb eixa furgoneta no podia haver anat gaire lluny i que havíem de trobar-lo. Li vaig suggerir que anàrem a casa dels pares del Xino perquè els pares bé devien saber alguna cosa del fill, principalment si era viu o mutilat i menjat pels cargols xicotets. La tia em digué que era la neboda més llesta que tenia —de fet no en tenia cap altra— i em tornà a abraçar i a petonejar i a saltar al meu voltant i, mentre feia això, les flames de les espelmes tremolaven i feien que eixa casa s’il·luminara d’una manera quasi fantasmagòrica que ara en recordar-ho fins i tot em fa patir.\nLa casa dels pares del Xino no era gaire lluny de casa nostra. La mare també pareixia xinesa. Tenia una parla feta de monosíl·labs, renecs i crits que s’entenien a mitges. Vaig pensar que eixa dona no tenia tants complements per a cada paraula com li passava al seu fill o potser era que jo no l’entenia tant perquè eixa era la primera volta que la sentia. La tia alguna vegada m’havia dit que la mare del Xino no era una dona ben educada, malgrat que no era ella la persona més idònia per fer aquestes afirmacions.\nPer l’aspecte em paregué que era una dona aspra com un fregall, esquerpa. I llavors vaig pensar que això també era genètica, que cada casa tenia la seua pròpia genètica, la seua pròpia corda capaç d’ofegar-te, i també vaig pensar que la genètica feia de cada casa un món diferent i particular, o potser no era això i tot depenia d’altres coses que jo no acabava d’entendre.\nI de moment eixa dona estampà una bufetada molt sonora a tia Hermínia, una bufetada d’eixes que et claven els dits i et deixen una escalfor com de vergonya i ràbia a la vegada. I tot això sense ni tan sols deixar-nos-hi passar, cosa que a mi en aquells moments em paregué d’una mala educació extrema. De totes les circumstàncies que jo havia viscut amb la tia, eixa em paregué la més trista perquè de sobte vaig vore la tia com poca cosa, com una dona insignificant que podia ser maltractada per qualsevol altra persona i en qualsevol circumstància, vaig sentir pena per ella i per la seua fragilitat. Però, malgrat aquesta fragilitat, la tia podia arribar a dominar-nos perquè sempre aconseguia que tot girara al seu voltant, ho volguérem o no.\nEm paregué que la dona deia que el seu fill no la volia tornar a vore, que marxàrem d’allà. Digué també alguna cosa dels Mossos, potser que els cridaria, no ho sé perquè jo quasi que no l’entenia, a casa sempre havia sentit parlar amb un vocabulari senzill, però clar, entenedor. I la meua tia en un moment donat es féu la forta, com si de sobte li pujara una força que jo no sabia d’on li havia nascut, i agafà la dona per la solapa de la bata de quadres escocesos que duia i llavors la dona la mossegà amb ràbia. Mentre la mossegava vaig pensar que eixa dona tenia un aspecte axinat que encara se li remarcava més per la força que feia en clavar les dents al braç de la tia. Com que feia fred la tia portava un jersei gruixut, un de color verd poma que li havia fet la Ramona i que segurament li amortí la queixalada. I al final tia Hermínia se’n desfeu, d’aquelles dents rabiüdes, però llavors la dona l’empenyia amb la porta i l’Hermínia volia entrar en eixa casa per si el Xino s’hi amagava i la dona repetia allò dels Mossos. Foren uns moments de confusió en què fins i tot eixiren els veïns a l’escala, a tafanejar, i jo només veia la meua tia i eixa dona i la gent i em sentia fora de lloc, aliena a tot allò que passava, al marge fins i tot de la tia, la persona que llavors jo més m’estimava en aquest món.\nMentre marxàvem a corre-cuita per l’escala, la tia deia cridant:\n—Ja el trobaré, ja, el teu fill... Imbècil, mala pècora, fastigosa!!! I aneu tots a la merda —digué cridant adreçant-se als veïns que es van afanyar a tancar les portes sense dir ni fava. Encara ho recorde clarament. I llavors vaig pensar que quan el pare haguera sabut allò que havia passat eixa vesprada tornaria a tenir un disgust i li tornaria el singlot a la veu i la tristesa a la mirada com li passava tot sovint. Vaig pensar que no li explicaria, tant si la tia em pagava una taronjada amb melindros com no. Definitivament, vaig decidir que no li explicaria al pare.\nPel carrer, la tia em continuava dient que trobaria el Xino, que tard o d’hora el trobaria i li diria quatre coses. Quan la tia parlava de dir quatre coses no volia dir exactament això, era una manera de dir. Quatre coses podia ser, per exemple, estovar-lo. Alguna volta ho havia fet, fins i tot davant meu quan un dia ell no volia dur-la a vore no sé quina pel·lícula per la qual ella tenia veritable obsessió i la tia l’arraconà dins l’habitació i li donà puntades de peu i ell, més que defensar-se, només se la volia llevar de sobre, però no podia perquè la tia s’enganxava com una ventosa o com una planta enfiladissa que mai no té aturador. La tia era aixina.\nQuan havíem caminat una estona vérem un bar i la tia digué que em convidava a melindros i taronjada, hi entràrem. La tia sempre era capaç d’endevinar-me els desigs, sempre. I sí, em posaren un got de taronjada, però melindros no, que no en tenien. I la tia, que estava nerviosa i molt alterada agafà el cambrer pel coll de la camisa color blau cel que duia, com si fos una fera, i li cridava que havia de portar melindros. El cambrer, que era jovenet i poca cosa, digué amb un punt de tremolor que no s’amoïnara, que li quedava una ensaïmada. La paraula ensaïmada quasi que no li eixí de la gola perquè la tia li premia fortament el coll de la camisa. La tia em mirà sense deixar anar el noi, com dient-me que si amb l’ensaïmada ja feia, i jo li vaig dir que no, que melindros, que jo amb les ensaïmades no podia, que volia melindros. Ho vaig dir sense donar opció a cap comentari més. I la tia premé ben fort el coll de la camisa del cambrer i només li deia:\n—Ho has sentit, porc? Ho has sentit?\nEl noi s’escapà com pogué, digué que anava a per melindros i eixí corrents de l’establiment com ànima que perseguix el diable. Vaig pensar que no hi tornaria mai més i que fins i tot era bo que no hi tornara perquè allà hi seríem, al mateix lloc: la tia, que podia ser encara molt més agressiva, i jo, que en aquells moments no vaig ser precisament un element de conciliació. Ens quedàrem soles davant el meu got de taronjada. Jo mirava fixament el suc taronja i ella donava cops de puny sobre la taula de marbre plena de vetes negres com rierols. Només al fons del bar un home que prenia notes en tovallons de paper es tragué les ulleres per mirar-nos, encara em pareix vore’l, però l’home devia ser de naturalesa discreta i no digué res, s’aixecà i marxà en silenci. Al poc, per sorpresa meua, tornà el cambrer de la camisa blau cel. Venia amb un paquet de melindros que em posà sobre la taula sense dir res. Em vaig menjar el paquet sencer, amb una golafreria desmesurada, i sé que els vaig trobar eixuts, no eren com els de la mare, què va, però no vaig voler dir res perquè la tia no es posara més nerviosa encara, amb això vaig estar bé.\nQuan eixírem del bar li vaig dir a la tia que si a ella el desig, la nostra taca, li picava. Ella em digué que sí, que a voltes li picava com un bitxo i totes dues ens descobrírem les taques i ens posàrem a gratar-nos fins que pareixia que havíem de deixar-nos-hi les ungles. Fou llavors que un cotxe dels Mossos d’Esquadra s’aturà davant nosaltres amb els llums del sostre encesos.\nMentre detenien la tia, vaig vore que venien els pares corrents per la vorera. Quan se m’acostaren, la mare em donà un mastegot ben fort i em digué que durant una setmana només eixiria de casa per anar a escola, ah, i que amb tia Hermínia s’havia acabat de fer la gamberra. Però jo mirava el cotxe dels Mossos que s’allunyava amb la meua tia a dins i ella em mirava i reia, reia molt, no sé de què perquè res del que havíem viscut eixa vesprada feia riure. I mentre el cotxe s’allunyava jo encara veia el seu jersei color verd poma que es feia xicotet, molt xicotet.\nRecorde que llavors el desig em feia bum-bum, bum-bum, bum-bum..., em cremava com una foguera. Aleshores el pare digué que tornàrem a casa i vaig notar que li havia retornat el singlot.\nUna vegada a casa vaig tornar a demanar més melindros i taronjada i la mare féu una expressió desesperada i digué alguna cosa aixina com “Mare de Déu senyor, aquesta xiqueta...” Es referia a mi. Em pareix que este dia la mare s’adonà que amb mi tampoc no es podria fer res i que potser la culpa de tot la tenia la taca de la meua espatlla que podia arribar a ser com l’ull d’un huracà genètic que anava trastocant alguns membres de la nostra família i podia fins i tot acabar amb nosaltres, o amb la seua paciència, cosa que encara podia ser pitjor. Es passà la mà pel front, agafà aire i se n’anà a la cuina a preparar-me la taronjada i un plat de melindros. I llavors la taca em començà a picar més que mai. Fins i tot pareixia que em bategava amb personalitat pròpia, com si la meua vida fos governada per dues forces definitives: el meu propi món i el de la meua família, tots dos competint per apropiar-se de mi. Llavors em vaig gratar amb ganes. Mentre em prenia els melindros i la taronjada, recorde que la mare em tornà a donar un clatellot tot dient-me que no em tocara el desig mentre menjava, em féu un crit desesperat, un crit de por. Jo crec que la mare sempre visqué amb la por que jo acabés sent una còpia de tia Hermínia perquè, a part de pentinar-me com ella, parlava igual que ella, recalcant les paraules, sil·labejant quan em convenia i enviant a la merda tothom que gosava contradir-me; em vestia com ella, amb pantalons i samarretes estripades; tenia obsessions desmesurades, com eixa per la taronjada i els melindros, i cridava, cridava molt fins que m’acabava guanyant bufetades, sacsejades i calbots dels pares que sovint es desesperaven amb mi i a mi em feia pensar que jo era l’ase dels cops. Aquest paregut perillós amb tia Hermínia crec que fou el principi del final de la nostra relació.\nRecorde que aquell dia vaig vessar taronjada damunt la taula, i sé que vaig començar a passar la llengua per l’hule de floretes grogues i roges per eixugar-ne el suc. Sempre ho feia. Aquell comportament el repetia constantment perquè tia Hermínia aplaudia quan ho feia com si es tractara d’alguna heroïcitat que ara em pareix grollera i ordinària. Mentre feia això, la mà de la mare em tornà a tustar el cap i vaig picar amb les dents sobre la taula, i ja no vaig replicar perquè suposo que la taula devia haver quedat neta de taronjada, el meu principal objectiu, i fora d’això qualsevol cosa llavors deixava de tenir importància. I no em vaig atrevir a mirar la cara de la mare que, se’ns dubte, devia tenir una expressió desesperada.\nAquell dia, abans de gitar-me, em vaig aturar un moment a l’espill del lavabo i vaig mirar-me la taca de l’espatlla que em martiritzava de tanta coïssor. I mentre la mirava i veia aquell niu de pigues de l’interior, vaig pensar que la genètica era un misteri amagat en eixa taca que jo anomenava Madagascar. I llavors vaig creure que les pigues que la farcien feien un remolí sobre si mateixes, i tornava a sentir bum-bum, bum-bum, bum-bum..., i em paregué que sentia una desesperació interior que era incapaç d’explicar.\nAl cap dels dies, la tia eixí del calabós o potser de la presó, ja no ho sé, però ho féu amb càrrecs. Els càrrecs eren haver atacat la mare del Xino, haver volgut entrar dins casa seua sense permís i haver atacat un cambrer. Després d’això sé que tornà de nou a la Vall d’Hebron per una nova revisió i que finalment retornà a casa.\n—Ja ha tornat per a fer de les seues, i amargar-nos la vida —va concloure encertadament la mare el dia que la tia tornà a casa seva.\njovincdunsilenci | 03-07-2016 | Valoració: 10\nM'ha mantingut l'interes des de la primera frase. He gaudit molt amb la teua prosa àgil i el contingut tan interessant. Felicitats pel premi i tan de bo pugues publicar la novel·la. Seguiré llegint-te la resta de capítols. Una abraçada.\nM'agradat molt !\nmontserrat vilaró berenguer | 31-05-2016 | Valoració: 10\nUn relat molt bo al meu entendre. M´agrada com escrius


Expropiar Repsol. Raons i reptes per recuperar el control social de les corporacions energètiques | Enfocant\nInici / Expropiar Repsol. Raons i reptes per recuperar el control social de les corporacions energètiques\tExpropiar Repsol. Raons i reptes per recuperar el control social de les corporacions energètiques\t26.06.2012 Blog de Marc Gavaldà [Campanya d'Afectats per Repsol (http://repsolmata.ourproject.org)] Article d'opinió aparegut a la Directa nº275 el 30 maig 2012\na recuperació argentina d'una part de les accions d'YPF privatitzades per Repsol a l'Estat Argentí fa una dècada, va esbalotar el govern espanyol i tot un exèrcit d'opinadors públics, fins i tot, per inversemblant que sembli, els portanveus dels sindicats oficialistes UGT i Comissions Obreres. Sorprenentment, ningú no qüestionà quelcomtan palès, com és la sobirania dels païasos als seus recursos naturals. Tampoc les irregularitats comeses per Repsol durant una privatització l'any 1999, en un context generalitzat de corrupció i clientelisme polític. Sobre l'unànim clam, bandereta espanyola en mà, defensant els "nostres interessos" i la seguretat d'inversions espanyoles a ultramar,no mereix més anàlisi que el que poguem copsar cada dia a la pàgina 3 dels diaris o als minuts lluminosos que acompanyen els telenotícies: Repsol patrocina l'ampli ventall mediàtic i sofrim d'un periodisme submís, de molt baixa qualitat i pitjor valentia.\nPer altra banda, és una llàstima la mandra dels moviments socials a afrontar un debat energètic profund sobre com alliberar-nos de la malatissa dependència a unes corporacions privades, de capital deslocalitzat, que només persegueixen benefici a tota costa. En un context de crisi, per què no expropiar també a Repsol? Per començar, recordarem que Repsol era una empresa pública que fou entregada a trossets als capitals bursàtils i que ara mateix la timonegen bancs amb forats financers (com la Caixa, Cajamadrid, o Caixa Catalunya), barons de la totxana arruinats ( Sacyr Vallehermoso) i hòldings d'especuladors de Wall Street. Amb 10 milions d euros nets de benefici diari (4.150 milions d'euros l'any 2010), podem assegurar que estem transferint part dels nostres sous (electricitat, butano i benzina) per enriquir a l'empresa més rica.\nCaldria revisar els mecanismes d'externalització de costos socials i ambientals de les inversions de Repsol, per adonar-nos que ni la companyia assumeix la reparació de danys al llarg de totes les fases de la cadena de producció, transport i refinament de petroli, ni tampoc ho fem els consumidors. Els passius ambientals són transferits per la cara a les poblacions afectades per les activitats petrolieres, a l'atmòsfera i el mar en forma d'emissions i vessaments sistemàtics, o a les futures generacions: ja s'ho trobaràn.\nEs detecta un context institucionalitzat d'impunitat ambiental que allibera a les corporacions privades de qualsevol responsabilitat civil o penal. És més, a travès dels seus discursos de Responsabilitat Social Corprorativa, han aconseguit portar les seves obligacions de respecte cap al medi i les persones, al terreny de la voluntàrietat. Són (es fan les) bones, perquè volen. Ja ningú nega, ni el negacionista Aznar, que ara en farà negoci amb instruments d'adaptació, que el canvi climàtic provocat per la combustió de petroli empitjorarà les condicions de vida del planeta. També s'ha passat d'ignorar el zènit mundial de la producció de petroli (peak oil) a ser reconegut ja com el gran problema que enfrontarà l'economia els propers anys. Així doncs, sobre un pis de crisi ecològica, energètica, econòmica i climàtica, no és prudent deixar l'energia en mans d'especuladors bursàtils que només cerquen beneficis curtplacistes.\nRecuperar el control públic de Repsol seria una oportunitat per introduir la justícia ambiental a la producció energètica. Aplicant criteris ètics i no monetaris a l'empresa, seria el primer pas per aturar la devastació amazònica que genera Repsol que afecta milions d'hectàries d 'escositemes fràgils, reparar la salut dels afectats per llurs activitats nocives, retirarse de països dictatorials o amb conflictes bèlics o retornar els territoris allàon la població no ha estat consultada o ha expressat el seu rebuig. El següent repte seria transformar una corporació transnacional vertical i concentrada en una sèrie de cooperatives energètiques amb control social, enfocades a l'autoabastiment d'energia de fonts locals i renovables. És clar que per això caldrà desballestar la corporació, reduir la producció i acompanyar el procès amb una transició valenta cap a una societat despresa del sobreconsum i les comoditats del cotxe privat, basades en petroli barat d'orígen desconegut. No serà fàcil, però valdrà la pena.


El plany de les lletres ferides: Necrològica de Violència; Farsa i Fètida\nClapejats de blau gris\nels petits estossecs exculpatoris:\nimitació de silenci, i mort.\nAmors en llanda\nFàstic de felicitat\ndesert de nenúfars.\n¡Morir com un nadó,\nnàixer com un difunt!\n¡Estimar, com un enemic\nodiar, com una mare!\nFlors sense pètals\nperfum de fragància,\nmerda, per tot arreu.\nMerda per tot arreu,\nmercats per tot arreu:\nmerda per tot arreu.\nDiners, títols i poder\ncomprats a la ignorància,\nmúsica per a sords.\nDisculpa'm estimat lector\nel meu romanticisme optimista\nde versos ferits de realisme,\nCrisi de metàfores,\n"ironia" al descobert.\n¿fum o fum?\nPublicat per Enric Sanç a 16:50


Productes locals de tota mena es donen a conèixer a Altafulla\nLa gent ha tastat tot el que han portat els productors.\nGran èxit a la segona Fira de Proximitat de Caprabo\nActualitzada 16/07/2016 a les 17:31\nAltafulla s'ha convertit aquest migdia en el millor indret per poder fer el vermut o, fins i tot, anar a casa pràcticament dinat.\nI és que l'aparcament de Caprabo ha acollit la segona edició de la Fira de Proximitat d'aquesta multinacional, la qual ha resultat un gran èxit. Aproximadament, unes 2.000 persones entre clients de la botiga i curiosos per la Fira passaran al llarg del dia per aquest indret.\nFormatges, olis, tot tipus d'embotits, olives o hortalisses de primera qualitat han estat els grans protagonistes de la jornada. Productors de la zona han acudit a la cita, contents perquè la Fira sempre està acompanyada d'un increment de les vendes.\nEspecialment content s'ha mostrat l'alcalde d'Altafulla, Fèlix Alonso, que ha explicat que ''estem encantats de rebre aquesta Fira de Proximitat, perquè entenem que és el futur. Hem de donar la possibilitat a la gent de promocionar el seu producte''. '' Aquest tipus de producte és una mica més car, però és molt bo, de molta qualitat'', afegeix Alonso.\nHan participat a l'esdeveniment Olis de Catalunya, Celler Unió, Olives Blai, Embotits Bundó, Celler Cap de Ruc, Formatgeria Marvall, Cooperativa ASI de Nulles, Olives la Masrojana, Cooperativa de Falset, Cooperativa La Selva del Camp, Salses Fruits, Embotits Bon Trià, Celler Pinord, Granja Gaia, Olis Solé i Hortícoles Germans Blanc.


El Museu d'Art de Girona proposa aquesta visita-taller a l'alumnat d'educació secundària i batxillerat.\nA les sales del Museu ens aproparem als colors, veurem com es preparen a partir dels pigments, des de molt abans de la fabricació industrial de les pintures i com s'utilitzen els colors a la pintura: colors freds i calents, colors complementaris. També parlarem del simbolisme dels colors.\nAl taller ens acostarem al color des d'un punt de vista físic. Treballarem, de forma pràctica, l'absorció de la llum, la seva descomposició, la diferenciació dels colors primaris i secundaris de la llum, i les diferències entre colors/pigment primaris i secundaris.\nHabilitats que desenvolupa: conèixer els punts bàsics de la teoria de la llum i de la teoria del color; descobrir el procès de creació del color a través de substàncies i productes naturals; comprender la importància de la química en l'art i les solucions que pot aportar a qüestions com l'obtenció de materials, l'elaboració de pigments, la conservació, la restauració, etc.; utilitzar amb autonomia estratègies investigadores pròpies de les ciències i familiaritzar-se amb l'ús de l'instrumental de química.


Piuladissa de merles: "que em fou robat; i el com encar m’ofèn." (Dante)\n"que em fou robat; i el com encar m’ofèn." (Dante)\nRacons de Bettola\nLa darrera setmana de setembre, arran de la festa de San Michele Arcangelo, les trobà de nou, corrent enjogassades en un cul de carrer que donava a la plaça, com si poguessin abstreure’s de la música i la gresca que, des d’aquella plaça habilitada com un envelat, retrunyia per totes les cantonades de Bettola.\nContentes i rialleres, anaven d’un portal a un altre en un carrer força més baix que el terra de la festa, fins que, cansades, descobriren unes cadires de balca que romanien abandonades i lliures a l’entrada de la primera casa del carrer.\nFou la més gran la primera, i potser l’única, que s’adonà que era insistentment observada des d’un racó d’aquella plaça envelada i empal·liada. Sense abaixar encara aquella mirada amb què acostumaria a delatar-se força més endavant, li començà a fer gràcia aquell al·lot que, ara endavant cap a on eren elles, ara endarrere cap a on el cridaven els seus amics, semblava que volia acostar-se-li, o dir-li alguna cosa.\nFeia només quatre mesos -des de començaments d’estiu de 1977- que s’havien vist per primer cop, a Barbagelata, en un gran casalot on s’estintolava el portal de la muralla, i Bettola era el quart lloc on es trobaven, altre cop per casualitat, després que un mes enrere haguessin coincidit a Roccatagliata, al catau d’ella adossat darrera del campanar, i, l’endemà mateix, a la plaça de Barbagelata altre cop, el poble d’ell.\nAprofitant-se del sarau i la disbauxa d’aquella festa major de plaça de poble, l’al·lot s’atreví a abandonar definitivament els amics i, provant d’enriolar-se amb aquelles al·lotes, parlà amb aquella noia d’ulls marronosos i ametllats per primer cop, abans d’asseure’s amb totes elles en aquelles cadires la boga de les quals començava a esfilagarsar-se.\nSi no fos que:\nAmor, que en cor gentil com flama pren,\ninflamà aquest de l’escaient persona\nque em fou robat; i el com encar m’ofèn.\nAmor, que a cap amat d’amar perdona,\na ell em va lligar amb plaer tan fort,\nque encara, com tu veus, no m’abandona.\n(Dante Alighieri: Divina Comèdia, Infern, Cant V, 100-105; traducció de Josep M. de Sagarra)\ndes d'aquella nit, gestos i mirades d’ambdós van començar a denotar que una història nova i compartida estava a punt de congriar-se entre aquells dos campanars que sempre s’havien donat l’esquena des dels vessants oposats de la carena de Monte Caucaso, la qual els obligaria a fer, sempre, una llarga marrada, pel sud o pel nord, per tal trobar-se de nou, i, a partir de llavors, ja no pas per atzar.\n(Domenico Barbagelata: Els Barbagelata, cabotatge de Gènova a Marsella)\nPublicat per Josep Manuel López Gifreu (Pep Barbagelata) a les 21:09:00\nEtiquetes: Barbagelata, Dante\n"que em fou robat; i el com encar m’ofèn." (Dante)...\n"que el primerenc propòsit em redreça" (Dante)\n"Verdejant als costers ab l'argelaga" (Josep Lluís...\n“Sóc pirata d’aigua dolça, / filla de mare muntany...


(Català) Les Denominacions d'Origen de Catalunya conformen una ruta magnífica\n(Català) Ruta enològica per les Denominacions d’Origen de Catalunya\nLa primavera, la Setmana Santa, la diada de Sant Jordi, el pont del maig… són dates molt significatives al nostre país. Catalunya s’omple de celebracions de tot tipus i les hem d’aprofitar al màxim! Has pensat a fer una ruta enològica? Nosaltres et volem recomanar aquesta possibilitat, especialment un viatge pels diferents municipis que conformen les Denominacions d’Origen de Catalunya.\nLa tradició vinícola al territori català compta amb més de 2.500 anys d’història. Gairebé a tots els municipis trobem una denominació d’origen de mesures significatives.\nEl vi català va ser introduït pels grecs a l’Empordà, on actualment es troba la denominació d’origen més nòrdica de Catalunya. Els romans van optar per extendre aquesta tradició al sud, al Camp de Tarragona, i Alella. Segles més tard, l’augment de l’exportació de vins catalans a Amèrica va anar conformant altres denominacions d’origen de Catalunya més centrals.\nActualment, a Catalunya completem el 25% de la tradició vinícola d’Espanya; Déu n’hi dó! Això comporta quasi 400 milions d’ampolles de vi a l’any, gran part de les quals es destina a l’exportació.\nNo només hem de pensar en el vi, també en el cava, ja que es conforma tota la Denominació d’Origen Cava del país a la comarca del Penedès, més concretament a Sant Sadorní d’Anoia.\nClima a una geografia estratègica\nPerquè el cultiu de la vinya doni resultats exitosos, la meteorologia ha de ser la idònia. El clima és purament mediterrani, sobretot a les denominacions d’origen més costeres.\nAquest fet comporta estius moderadament càlids, hiverns freds sense gelades i pluges que es concentren a la tardor i la primavera. Per tant, el clima mediterrani ofereix al sòl i, doncs, a les vinyes, allò que necessita en cada moment.\nLes condicions del sòl i el clima tenen conseqüències diferenciadores. Saps que a Catalunya elaborem varietats viníferes autòctones, que no es troben a cap altre lloc del món? Picapoll, Garnatxa, Xarel·lo, Macabeu…\nGràcies al clima, podem presumir de disposar d’algunes de les millors denominacions d’origen del país. Voleu conéixer totes les que conformen Catalunya?\n10 Denominacions d’Origen, de nord-est a sud-oest\nA Catalunya existeixen 10 denominacions d’origen dividides en diferents municipis que es troben repartits per tot el territori: des de la punta més nòrdica de Catalunya fins a l’altra cantó, el sud de Tarragona, a tocar de la província de Castelló.\nLes mencionem i expliquem seguint, doncs, aquest ordre: de nord-est a sud-oest.\nLa DO Empordà se situa a l’extrem nord-est de Catalunya. Es conforma de 44 cellers que elaboren 330 vins diferents.\nLa seva zona de producció recórre l’Alt i el Baix Empordà. La Costa Brava no només presumeix d’uns escenaris naturals espectaculars, també d’una denominació d’origen exquisida.\nAquesta us serà familiar. La DO Pla de Bages, on ens trobem nosaltres juntament amb 13 cellers més.\nLa denominació d’origen en qüestió es troba entre muntanyes, aprofitant al màxim els avantatges del terreny que el caracteritza. Una zona privilegiada tant a nivell cultural com gastronòmic.\nA prop de la nostra, la DO Alella és la més petita de Catalunya. Es compon de 9 cellers únics.\nAquesta denominació d’origen se situa a una zona única que aprofita tant els avantatges de la costa com de la muntanya. Va començar amb 18 municipis i a l’actualitat ja en són quasi 30!\nAl cor de la Depressió Prelitoral de Catalunya localitzem la DO Penedès. És la més gran del territori català.\nDisposa de 137 cellers! En aquest punt, ja ens trobem de camí a Tarragona. La Costa Daurada presumeix de la magnífica DO Penedès.\nLa DO Conca de Barberà compta amb 22 cellers que tenen una gran història des de l’Edat Mitjana.\nEl seu entorn és digne de visitar. A més, la Cooperativa de Barberà de la Conca és la més antiga de l’estat espanyol.\nA tocar de Tarragona es troba la DO Costers del Segre. Els 37 cellers que la conformen gaudeixen d’un punt geogràfic idoni per a la viticultura.\nParlem de la denominació d’origen que va introduïr en primera instància a les seves vinyes les varietats següents: Cabernet Sauvignon, Merlot i Chardonnay.\nUna de les denomimacions d’origen de Catalunya més rellevants és la DO Tarragona, formada per 32 cellers.\nEn aquest cas, parlem d’un relleu molt senzill que afavoreix el creixement i manteniment de les vinyes i fa que obtinguin uns vins especials.\nParlem de la DOQ Priorat, és a dir, de la Denominació d’Origen Qualificada del Priorat.\nEl sòl, el clima, l’orografia i la feina constant conformen els 109 cellers actuals d’aquesta DO tan especial. El vi del Priorat és conegut arreu del món!\nLa DO Montsant té 64 cellers integrats en la riquesa de l’entorn muntanyós en què es troben.\nEntre d’altres, la DO Montsant empra varietats vinífers autòctones com són la Garnatxa i la Carinyera.\nL’última denominació d’origen (però no menys important!) és la DO Terra Alta, al sud de Catalunya.\nAmb 58 cellers a les esquenes, tanquem la llista de Denominacions d’Origen de Catalunya amb un territori en el qual predomina la Garnatxa.\nFins aquí la llista de denominacions d’origen! I si encara vols fer més especial aquesta ruta per la DO Catalunya, participa al nostre sorteig de Sant Jordi! Estarà actiu fins al 24 d’abril. Afanya’t per aconseguir un dinar típic català acompanyat del nostre Sensvs Criança en un entorn únic com és el Pla de Bages.\nDO CatalunyaEnologiaEnoturismeRuta enològica\n(Català) 5 consells per tastar el vi com un expert\nAlemanya Alimentaria Ampolla de vi Barcelona cap d'any Catalunya Cava Celebració Celler Cinquena generació Copa DO Enologia Enoturisme Fira Gastronomia Gaudir del vi Grau i Grau Guia Peñín historia del cava Jaume Grau Maridaje maridar Maridatge Medi ambient Nadal Pla de Bages Prowein Raïm Tendència tradicions vi Tradició Turisme Varietats viníferes Vi Vi blanc vi calent Vi català Vi ecològic Vi negre Vino Vinya Vi rosat Viticultura xocolata


Aquell dia tèrbol que vaig sortir d'un cinema de l'Eixample i vaig decidir convertir-me en un om - UB, amb la complicitat del TRESC\nEntrades a 10€ pels dies 15, 16 i 17 d'octubre introduïnt el codi: 3CADT1717\n*Cupo d'entrades limitat a 150 unitats. Promoció vàlida per 2 entrades.\nA la història de Les verges suïcides, els veïns adolescents de les cinc germanes Lisbon, moguts per un estrany poder que les noies han exercit sobre ells, intenten resoldre el misteri del seu suïcidi col·lectiu 25 anys després dels fets i, fent-ho, ens descriuen una família conservadora i la vida en un suburbi de Detroit als anys 70, sota una núvol apocalíptic de final d'una era.\nUnes noies de bellesa idealitzada, sempre des del punt de vista masculí, com un misteri inabastable, que apareixen sexualitzades, una vegada més objecte de desig i fantasmes eròtics dels homes. I un suïcidi potser metàfora del pas dels anys adolescents, del final d'una època o de tot un món, o potser un acte de desesperació o de llibertat.\nAra, 20 anys després, recuperarem la història de les cinc germanes amb cinc actrius adolescents d'ara, per fer el que elles no van poder fer en el seu moment: explicar-se. Mai no sabrem qui eren ni què els passava pel cap a les germanes Lisbon, però encara som a temps de fer-ho amb les adolescents d'ara.\nIdiomaEn català i castellà\nIntèrprets:Joan Carreras /Mia Esteve / Alícia Falcó /Blau Granell /Roc Martínez /Abril Pinyol / Lea Torrents


3. Posa en marxa la teva bici - Biciclot\nInici » Botiga » Cooperem amb Bici » 3. Posa en marxa la teva bici\n3. Posa en marxa la teva bici\nSabem que tens ganes de tornar a pedalar o que a partir d’ara et proposes utilitzar la bici a la ciutat.\nL’equip de mecàniques de Biciclot s’encarregarà de fer una revisió mecànica de la teva bicicleta quan la botiga estigui oberta després del confinament.\nLa mecànica es posarà en contacte per concertar una cita i saber quines són les vostres necessitats.\nUna sessió amb una de les nostres expertes per realitzar conjuntament el diagnòstic de la teva bicicleta, valorar la intervenció a realitzar i tornar a posar a punt la bicicleta.\nquantitat de 3. Posa en marxa la teva bici\nSigues el primer a opinar “3. Posa en marxa la teva bici” Cancel·la les respostes


LA MIRADA DE LES CORTS: 2008\nL’Escola de les Corts obrirà el seu pati els caps de setmana\nAquest dissabte, 13 de desembre, a partir de dos quarts d’onze i fins l’una del migdia, l’Escola de les Corts iniciarà l’experiència dels patis oberts al districte. Durant la inauguració s’oferirà una xocolatada i es farà una actuació infantil\nL’experiència s’emmarca dins del projecte “temps de barri, temps educatiu compartit” i pretén oferir a les famílies de l’entorn de l’escola gaudir d’un espai, el pati del centre, inutilitzada habitualment els caps de setmana per jugar i relacionar-se. El centre disposarà de dos monitors que dinamitzaran les activitats que es facin\nPublicat per Les Corts a 3:46 Cap comentari:\nLa Coordinadora de Veïns i Entitats de les Corts s’exclou del procés participatiu que ha de definir el futur del Ministadi\nLa Coordinadora de Veïns i Entitats de les Corts es va manifestar ahir en contra de la Comissió de Seguiment del Barça per no estar d’acord amb la reordenació dels terrenys ocupats actualment pel Miniestadi i va exigir que no es construeixin habitatges, la construcció d’equipaments i el manteniment de l’actual qualificació dels terrenys.\nPer escenificar la ruptura van escollir la convocatòria de la Comissió de Seguiment del projecte del F.C. Barcelona, creada pel districte de les Corts per garantir la interlocució veïnal en el procés de transformació d’aquest sector, i van convocar una manifestació al davant de la seu del districte a la qual van assistir poc més d’un centenar de persones.\nDesprès d’exposar el seu posicionament, van abandonar la sessió els representants de les associacions de veïns de les Corts, Camp Nou, avinguda de Xile i el Recó de les Corts. Una de les entitats membres de la coordinadora, l’Associació de Veïns de Sant Ramon, va mantenir la seva assistència i es va manifestar favorable a iniciar el procés participatiu.\nA la sortida de la reunió, les entitats que van abandonar la trobada van amenaçar l’Associació de Veïns de Sant Ramon amb expulsar-la de la coordinadora i iniciar una campanya acusant-los de connivència amb la direcció política del districte.\nA més de Sant Ramon, van romandre a la reunió i van manifestar la seva predisposició a participar en el procés participatiu l’Associació de Veïns del carrer Fígols, l’Associació Catalana de Cecs i Disminuïts Visuals i la Plataforma d’Entitats de Persones amb Discapacitat, que engloba un total de nou organitzacions. Altres entitats presents van demanar temps per expressar quin és el seu posicionament.\nLa reunió coincideix amb l’intent del líder municipal de CiU, Xavier Trias, de buscar trobades individualitzades amb les entitats veïnals del districte per conèixer quines serien les necessitats que caldria cobrir en cas d’una eventual reordenació del solar del Miniestadi. La primera de les entitats amb les que ha buscat un acostament ha estat, precisament, l’Associació de Veïns de Sant Ramon.\nAquestes trobades individualitzades es produeixen desprès del fracàs de la reunió que va mantenir amb els actors socials del districte de les Corts el passat 20 d’octubre al Casal de Gent Gran de Sant Ramon, on Trias va ser acaparat per la Coordinadora, que va impedir durant més d’una hora el contacte directe del dirigent convergent amb la resta d’entitats, les quals van manifestar el seu malestar.\nEn aquesta trobada Trias va manifestar la seva posició favorable a la transformació d’aquest sector i va manifestar que qualsevol canvi que es produeixi al Miniestadi haurà de suposar un benefici pel Barça, atès que “si el club no treu profit, no cedirà els terrenys”.\nPublicat per Les Corts a 1:15 Cap comentari:\nCiU i PP s’uneixen per informar negativament el pressupost de l’Ajuntament al districte de les Corts\nEl grups de CiU i del PP van unir forces per informar negativament els pressupostos de l’Ajuntament la districte de les Corts.\nEls pressupostos preveuen el ple desplegament de la nova contracta de neteja, amb un valor de 250 milions d’euros anuals i que permetrà l’extensió de la recollida orgànica domiciliària a tota la ciutat, així com la renovació de 600 carrers i la modernització dels mercats de la Llibertat, Sant Antoni, el Ninot, Sants, Vall d’Hebron, Guinardó i els Encants. També preveuen impulsar el transport públic i incorporar 250 nous agents de la Guàrdia Urbans i 35 nous bombers.\nSegons l’equip de Govern, el pressupost que presenta l’Ajuntament de Barcelona pel proper any no augmenta la pressió fiscal i manté el nivell d’endeutament, a més de permetre afrontar totes les inversions previstes. Cal recordar que l’actual situació econòmica ha obligat a alguns municipis, com és el cas de Madrid, a aturar fins el 40% de les seves inversions en curs.\nEl manteniment de les inversions farà possible complir els compromisos contrets per l’Ajuntament respecte a la construcció de noves escoles bressol, que doblaran el nombre de places fins a arribar a 52 nous equipaments a final de mandat, juntament amb equipaments esportius i culturals.\nEn aquesta darrer punt es destaca la posada en marxa de les fàbriques de creació al l’antiga fàbrica Phillips i la programació d’activitats a la Fabra i Coats.\nSegons la regidora adscrita de CiU al districte de les Corts, Francina Vila, els pressupostos presentats per l’Ajuntament no són transparents i no contemplen l’eliminació de duplicitats existents, cosa que si fa un pressupost que presentarà el seu grup a través de Xavier Trias.\nVila no va especificar quines eren aquestes duplicitats ni si la seva eliminació suposaria una rebaixa en l’actual nombre de funcionaris municipals. El PP per la seva banda, va denunciar diferències entre el pressupost presentat al districte i el presentat per la Casa Gran.\nLa gran novetat va ser l’assistència del regidor adscrit d’ERC , Xavier Florensa, a un plenari del districte de eles Corts per primer cop en el va de mandat. Florensa va anunciar l’abstenció del seu grup en espera del que respongui el govern municipal a algunes qüestions plantejades, com pot ser la reducció de la pressió fiscal per sota de l’IPC, reducció de l’IBI a determinats col·lectius, com les famílies nombroses i inversions en matèria d’habitatge i d’adquisició de sòl.\nEn el mateix plenari la regidora del districte, Montserrat Sánchez va informar sobre l’estat d’execució del PAD, que ja té el 77% de les seves línies d’actuació en marxa. També es va informar sobre el calendari d’òrgans de govern i participació pel proper any. En aquest darrer punt es va produir l’anècdota del Ple, doncs el portaveu de CiU, Carles Domingo, va demanar que s’incorporessin els Consells Ciutadans. El darrer Consell Ciutadà, convocat el passat mes de novembre, va haver de ser suspès per manca de quòrum, entre els absents hi eren la totalitat de membres del grup de CiU al districte.\nPublicat per Les Corts a 9:21 Cap comentari:\nL’Escola de les Corts obrirà el seu pati els caps ...\nLa Coordinadora de Veïns i Entitats de les Corts s...\nCiU i PP s’uneixen per informar negativament el pr...


El Superior rebutja que López pugui ocupar plaça fixa de batlle\nLa sentència esgrimeix que no es pot considerar que un jutge substitut compleix tots el requisits per entrar a la carrera judicial de manera directa\nLa sentència dona la raó al Consell Superior de la Justícia en el plet.\nActualitzada 18/07/2020 a les 06:26\nLa no renovació de la batlle substituta Núria López, que ha provocat una tempesta a la seu judicial, tenia un altre afer paral·lel: el plet que mantenien López i el Consell Superior de la Justícia (CSJ) perquè la primera defensava que en el concurs que es va convocar el març del 2019 per cobrir dues places de batlle de reforç ella, com a jutge en actiu, tenia preferència per obtenir una d’aquelles places i, per tant, un lloc fix a la judicatura. La Batllia va estimar parcialment el recurs de López però ara el Tribunal Superior ha rebutjat de ple la seva demanda tot argumentant que no es pot considerar que un jutge substitut compleix els requisits per accedir a la carrera judicial de manera directa, donant la raó a l’argumentació del CSJ.\nL’argumentació de la demandant es basava en el fet que un batlle substitut, en el moment que es produeix una vacant, té el mateix dret a accedir-hi que la resta de batlles en actiu, i que era contrari a la Llei qualificada de la justícia que ella (que ja havia superat al seu dia les proves tècniques i d’aptitud per accedir al càrrec de batlle) hagués de superar novament proves i un període de pràctiques quan ja fa de jutge amb plenes funcions. El Consell Superior, en canvi, replicava que la Llei qualificada de la justícia (en concret l’article 51.1) només s’aplica als membres de la carrera, en servei actiu o procedents de situacions d’excedència forçosa, suspensió o excedència voluntària, així com als fiscals també en actiu, mentre que els batlles substituts no disposen d’aquest “dret de mobilitat”.\nLa sentència esgrimeix que tal com mana la Constitució “l’accés a la judicatura es realitza mitjançant un procediment que garanteix els principis de publicitat i lliure concurrència”, i que més enllà del que estableix l’article 51.1 de la Llei qualificada, l’article 66 bis “contempla un únic procediment per accedir a la condició de batlle, que és el concurs-oposició, en què els aspirants competeixen en igualtat de condicions, mitjançant l’acreditació dels seus mèrits i també dels seus coneixements en les matèries incloses en el temari publicat prèviament pel CSJ”. És, doncs, continua la sentència, aquesta l’única manera d’entrar a la carrera judicial i cita una sentència del 2011 que va denegar la condició de funcionari a una persona que no havia superat el procés selectiu. En aquest cas es va concloure que “un nomenament com a ambaixador no permetia reconèixer la condició de funcionari de caràcter permanent”.\nEls magistrats del Superior argumenten que no poden compartir l’argument de la recurrent, que al·lega que al seu dia ja va superar les proves per ser batlle però que no va ser nomenada per manca de plaça. “L’accés a la condició de batlle comporta no només la superació del concurs-oposició, sinó també el període de formació”, i apunten que obtenen el càrrec aquells candidats millor puntuats i “no es poden fer més nomenaments que places convocades, com afirma expressament l’apartat 5 de l’article 66 bis, amb l’excepció de la situació de reserva, que no consta que s’apliqués en aquest cas”. Per tant, conclouen, “no es pot considerar que la interessada hagués superat tots els requisits legalment exigibles per a l’accés a la condició de batlle”.\nLa sentència recorda que la funció dels batlles substituts és proveir de manera urgent una plaça vacant i amb una temporalitat que és d’una durada mínima d’un any, ampliable i sense superar els sis anys. I que, com és el cas de López, poden accedir-hi qui hagi superat el concurs de batlles però no hagi obtingut la plaça. La sentència recorda que el Constitucional es va pronunciar sobre aquesta figura i que va dictaminar que el nomenament com a batlle o magistrat substitut “no es tracta d’una via d’ingrés en la carrera judicial, sinó d’un complement de reforç a l’exercici de la potestat jurisdiccional”.\nTenint en compte tots aquests punts, es conclou que el que emana de l’article 51.1 és que quan es produeixi una vacant a la Batllia aquesta pot ser ocupada per qui estigui en una plaça d’idèntica categoria. No és el cas dels batlles substituts, “que no poden passar a ocupar una plaça definitiva per la seva situació de temporalitat i, especialment, perquè el seu estatut no constitueix una via d’accés a la carrera judicial, com abans s’ha examinat”. A més, s’indica que si es donés lloc a la interpretació de la demandant els substituts tindrien preferència sobre els batlles en situació d’excedència o suspensió o els fiscals en actiu, contravenint els principis de la carrera judicial. La resolució es pot recórrer al Constitucional.\nQue torni al comú de Canillo, la nova secretària es una prepotent.\nA part d'aquesta sentencia , que potser justa o lnjusta, no entenc tant com per poder opinar ,el que si que es cert es que a andorra hi ha un bon grapat de corruptes i pocavergonyes que es tapen entre ells i que nomes afavoreixen als que son del club i aixo no ho canvia ni Deu,\nMolts més requisits que els membres del CSJ, és evident que sí els compleix pel seu lloc. Quin cinisme!\nSón coses que passen, quan no formes part del club, i no et consideren.\nSupèrbia va dir ...\nReflexions com aquesta son les que fan mal al feminisme i els nostres drets. Avui hi ha més dones batlle que homes, i espero que sigui perquè s'ho han guanyat fent millors proves, i no perquè els hi han regalat per ser dones.\nQuines ganes de barrejar-ho tot. La justícia és un desastre. El Consell Superior no fa des de fa anys la seva feina. I la Sra Lopez no podia ser reconduïda per la cara (si es feia s'obrís una porta d'entrada a la carrera judicial sense edicte). Les tres coses son certes però independents una de l'altra.\nAquesta societat masclista no reconeix els errors, menys Quan es tracta de jerarquies on les dones poden accedir al poder.LA SUPERBIA es mala companya de viatge


Saber més respecte al cognom Bouziani és saber més sobre aquelles persones que amb tota probabilitat comparteixen uns orígens i avantpassats comuns. Aquest és el motiu pel qual és freqüent que el cognom Bouziani sigui més abundant en uns certs països del món en concret que en uns altres. En aquesta pàgina és possible conèixer quins són els països del planeta en els quals existeix una major quantitat de persones amb el cognom Bouziani.\nEl cognom Bouziani en el món\nLa globalització és un fenomen que ha fet que els cognoms es difonguin molt més lluny de de el país en què es va originar, de manera que podem trobar cognoms asiàtics a Europa o cognoms americans a Oceania. De la mateixa manera ocorre en el cas de Bouziani, que com es pot comprovar, és possible assegurar que és un cognom representat orgullosament en gairebé tothom. D'igual manera existeix països en els quals certament el nombre de persones amb el cognom Bouziani és major a la de la resta de països.\nEl mapa del cognom Bouziani\nL'oportunitat d'informar-se en un mapamundi sobre quins països posseeixen una major quantitat de Bouziani en el món, és de gran ajuda. Col·locant-nos sobre el mapamundi, damunt d'un país concret, som capaços de veure la xifra exacta de persones que porten el cognom Bouziani, per a aconseguir així la informació precisa de tots els Bouziani que pots trobar en l'actualitat en aquest país. Tot això ens ajuda també a comprendre no solament d'on és oriünd el cognom Bouziani, sinó també d'en quina manera s'han desplaçat i s'han traslladat les gents els orígens de les quals formen part de la família amb el cognom Bouziani. De la mateixa manera, podem veure en quins països s'han arrelat i desenvolupat, motiu pel qual si Bouziani és el nostre cognom, resulta atractiu saber a quins altres llocs del globus és possible que migrés alguna vegada un avantpassat nostre.\nPaïsos amb més Bouziani del món\nSi ho mires atentament, en aquesta web et presentem tot allò que és important perquè puguis tenir la informació real de quins països tenen un major número de Bouziani en tot el planeta. D'igual manera, és possible veure'ls de forma molt gràfica en el nostre mapa, en què els països en els quals resideixen una quantitat major de persones amb el cognom Bouziani poden veure's pintats en un to més fort. D'aquesta manera, i amb un simple cop de vista, pots localitzar sense dificultat quins són els països en els quals Bouziani és un cognom més freqüent, i en quins països Bouziani és un cognom insòlit o inexistent.\nNom de Famille Bouziani


 Entreu a la botiga\nDomicili social: carrer de Balmes, 423. 08022 Barcelona.\nRegistre Mercantil de Barcelona, Volum 7683, Llibre 6947, Secció 2, Foli 149, Full 89079, Inscripció 1ra C.\nAvís general del web\nAquest avís té com a objecte establir les condicions que regulen l'accés i l'ús de la pàgina de Domènech S.A. (en endavant, l'Empresa). L'accés i ús de la mateixa impliquen la submissió i acceptació de les condicions que es detallen seguidament.\nEl contingut d'aquesta pàgina podrà ser modificat en qualsevol moment per part del seu titular, sense necessitat de cap comunicació prèvia per part de l'Empresa.\nL'Empresa no es fa responsable dels continguts als que apuntin els links que es puguin oferir des d'aquesta pàgina i que no es corresponguin a dominis titularitat de l'Empresa.\nAquesta web i tots els continguts, incloent-hi textos, imatges, àudios, vídeos, dissenys, així com qualsevol altre material susceptible de protecció, són titularitat de l'Empresa. Tots aquells continguts dels quals l'Empresa no en sigui la titular, seran inclosos a la pàgina únicament després d'haver obtingut el consentiment corresponent dels seus legítims titulars.\nL'usuari es compromet a fer un ús correcte de tots els continguts i serveis de la web i no modificarà ni danyarà, de cap manera, les dades, els programes o els documents de la web, ni hi introduirà cap mena de dispositiu lògic o seqüència de caràcters que pugui afectar el sistema informàtic de la web, inclosos els mitjans de protecció i de seguretat. l'Empresa no es fa responsable dels possibles danys o perjudicis provocats per interferències, omissions, interrupcions, virus informàtics, avaries o desconnexions d'aquest sistema electrònic.\nL'Empresa es reserva el dret d'efectuar, sense avís previ, els canvis que consideri oportuns a la web, i de suspendre'n temporalment l'accés per introduir-hi millores o per fer-ne el manteniment. L'usuari es compromet a fer un ús adequat dels canals de comunicació de qualsevol mena que l'Empresa ofereixi en aquesta pàgina, i a no utilitzar-los per incórrer en activitats il·lícites o contràries a la bona fe i a l'ordenament legal. Entre d'altres, però no exclusivament: difondre continguts o propaganda de cap mena, insults, opinions que puguin ser qualificats com a delictes contra l'honor.\nL'Empresa eliminarà totes aquelles manifestacions que no respectin l'esmentat en el paràgraf anterior.\nL'Empresa compleix la Llei Orgànica 15/1999 de 13 de desembre, de Protecció de dades de caràcter personal. Sempre que es recullin dades de persones físiques a efectes de ser incorporades a un fitxer automatitzat de dades de caràcter personal, degudament declarat davant l'Agència, s'informarà adequadament al titular de dites dades En qualsevol moment podran exercir-se per part dels particulars que hagin proporcionat les seves dades a l'Empresa els drets reconeguts al títol III de la LOPD.\nL'Empresa no assumeix cap responsabilitat derivada, o que se'n pogués derivar, de la utilització que els usuaris facin de les informacions i continguts d'aquesta pàgina web.\nTota la informació sobre la política de galetes que es fan servir al web la trobaràs aquí.\nMés de 40 anys d'experiència en roba i uniformes professionals i escolars.


Preguntes frequents - Seguridad Alimentaria\nPLANS D’AUTOCONTROL I APPCC\nRISCOS LABORALS PRL\nÉn aquesta pàgina volem resoldre alguns dels dubtes més freqüents al voltant de la Seguretat Alimentària i Dietètica i nutrició, indiqui'ns el sector de la seva activitat i no dubti en contactar amb nosaltres amb qualsevol dubte.\nCÀTERING / CUINA CENTRAL\n1Necessito Registre Sanitari?\nCom restaurant no, però sí ha de quedar registrat en l'àmbit municipal.\n2En el mateix restaurant, preparo càterings per a empreses i particulars, necessito Registre Sanitari?\nDepèn de la comunitat autònoma hi han diferents conceptes d'aplicació.\n3Què controls he implantar en el meu dia a dia?\nTots els que preveu la normativa sanitària que afecta l'activitat (Reglament Europeu 852/2004 i Reial Decret 3484/2000)\n4Em cal un APPCC per al meu restaurant?\nEs necessita un plà APPCC que implica uns autocontrols.\n5He de realitzar analítiques dels plats que preparo?\nNo és obligatori però si recomanable.\n6Qui ha de disposar del carnet o certificat de manipulador d'aliments?\nTot el personal que intervé en la preparació, fabricació, transformació, elaboració, envasat, emmagatzematge, transport, distribució, manipulació, venda, subministrament i servei de productes alimentaris, incloent personal de cuina, sala i neteja.\n7Cada quant s'ha de renovar el certificat de manipulador d'aliments?\nL'empresa ha de formar contínuament als seus treballadors. És aconsellablecada any si hi ha rotació de personal, o com a màxim cada dos anys si la plantilla és estable.\n8Si un treballador nou ha fet el curs de manipulador d'aliments en una altra empresa, és vàlid ?\nNo.És l'empresa on es treballa qui ha de donar la formació d'acord a l'activitat que realitza. ( Reglament 822/2004, Annex II, capítol XII )\n9Puc bonificar-me l'import de la formació que realitzo?\nSí , sempre que es disposi de crèdit suficient i es compleixin les condicions marcades per FUNDAE.\n1Necessito tenir un Pla APPCC?\nSí sempre que s'elaborin menjars.\n2Què mesures he de prendreper garantir els controls sanitaris?\nImplantar els autocontrols establerts en normativa sanitària. ((Reial Decret 3484/2000 i Reglament Europeu 852/2004))\n3Realitzo banquets o esdeveniments, quins tipus de controls he de complir?\nA més del descrit anteriorment, s'haurà de guardar una mostra testimoni..\n4No tenim restaurant però si bufet d'esmorzar, què he de controlar i quins riscos assumeixo?\nEncara que l'activitat alimentària és menor si s'han de tenir en compte l'aplicació de controls de neteja, temperatures, al·lèrgens i altres..\n5Qui ha de disposar del carnet o certificat de manipulador d'aliments?\nTot el personal que intervé en la recepció de matèria prima, preparació, manipulació, elaboració, emplatat i subministrament al client final.\n6Cada quan s'ha de renovar el certificat de manipulador d'aliments?\nL'empresa ha de garantir la supervisió, instrucció i formació contínua dels manipuladors de productes alimentaris en qüestions d'higiene alimentària, d'acord a la seva activitat laboral. Per tant es recomana realitzar la formació anualment o com a màxim als dos anys.\n7Si un treballador nou ha fet el curs de manipulador d'aliments en una altra empresa, és vàlid?\nNo. L'empresa ha de formar al seu personal ja que la seva activitat pot ser diferent a les anteriors en altres empreses (Reglament 822/2004, Annex II, capítol XII).\n8Puc bonificar-me l'import de la formació que realitzo?\nSí, sempre que es disposi de crèdit suficient i es compleixin les condicions marcades per FUNDAE.\n9Quines mesures he de prendre per evitar Legionella?\nRealitzar neteges per empreses especialitzades i analitzar l'aigua a continuació per comprovar la absència de Legionella.\n10Per què és convenient realitzar un control higiènic a les habitacions??\nPer controlar que s'ha efectuat una neteja i DESINFECCIÓ.\nSi i ha de ser d'acord amb els productes que elabora. Existeixen claus que classifiquen l'activitat.\n2Em cal un APPCC per al meu negoci?\nSí, és obligatori.\n3Quin tipus de controls haig d’implantar a la meva empresa?\nEls establerts al APPCC i Reglament Europeu 852/2004 i 853/2004.\n4Quin tipus de analítiques he de realitzar?\nDependrà de l'activitat que realitzi.\nTot el personal que intervé en la preparació, fabricació, transformació, elaboració, envasat, emmagatzematge, transport, distribució, manipulació, venda, subministrament i servei de productes alimentaris.\nNo. L'empresa ha de formar al seu personal ja que la seva activitat pot ser diferent a anteriors en altres empreses (Reglament 822/2004, Annex II, capítol XII)\n9Què informació he d'incloure a la etiquetes dels productes que elaboro?\nExisteix la llei d'etiquetatge, 1169/2011 que marca totes les pautes sobre la informació que ha de contenir.\n10He de realitzar un estudi de vida útil per saber la caducitat dels productes que elaboro?\nTots els productes han de tenir una data de caducitat o consum preferent. Per conèixer els límits de caducitat s'han de fer anàlisis en laboratori.\n11Em convé tenir una certificació de qualitat tipus IFS, ISO, BRC…?\nÉs molt recomanable. Actualment cada vegada es demana més les certificacions de qualitat, sobretot per vendre a grans corporacions o exportar.\n12Quan exporto, com sé la normativa que he de complir?\nCal comptar amb l’assessorament d'un expert. Cada país té els seus condicionants.\n13Quina diferència hi ha entre 4ª gama y 5ª gama?\nLa IV Gama és una línia d'hortalisses i fruites fresques, preparades mitjançant diferents operacions unitàries com ara selecció, pelat, tallat, rentat i envasat. Són conservades, distribuïdes i comercialitzades sota cadena de fred i estan a punt per ser consumides crues sense cap tipus d'operació addicional durant un període de vida útil de 7 a 10 dies. Tant la preparació inicial com la conservació posterior han d'anar acompanyades de temperatures reduïdes, per sobre del punt de congelació, per mantenir el producte amb les seves característiques de frescor durant la distribució i congelació i, com és lògic, en el moment del seu consum.\nLa V Gama La V Gamma està formada per aquells productes amb formes comercials que impliquen haver rebut dues maneres diferents de manipulació tecnològica, és a dir, un tractament tèrmic i un envasat, a més del complement de fred per a la seva bona conservació. Els aliments de V gamma són productes tractats per calor, llestos per consumir i que es comercialitzen refrigerats. Inclouen una àmplia varietat de productes, des de verdures cuites fins a plats preparats a força de carn, peix, pasta, arròs, etc. La vida útil d'aquests productes varia entre 6 i 42 dies depenent del tipus d'aliment i el tractament tèrmic aplicat.\n1He de tenir Registre sanitario?\n2Què implica disposar de Registre sanitari ?\nComplir amb la normativa sanitària que s'exigeix. S'han de dur a terme determinats autocontrols per garantir la seguretat alimentària: traçabilitat, control proveïdors, etc. segons un Pla APPCC establert.\n3S'ha de tenir el certificat de manipulador?\nSi, totes les persones que intervenen en càrrega / descàrrega, transport, neteja són manipuladors d'aliments (no elaboradors) i han de conèixer tot el relacionat amb la seva activitat.\n4Què he d’exigir als meus proveïdors?\nEntre molts requisits, un dels més importants és el compliment de la llei d'etiquetatge segons RE 1169/2011.\n5He de controlar la traçabilitat?\nSí, tota empresa està obligada a controlar la traçabilitat per tal de poder rastrejar la procedència de la mercadería i la destinació final.\n6Quins requisits han de complir les meves instal·lacions?\nDependrà de molts aspectes però tots ells atendran criteris d'higiene i distribució de les instal·lacions.\n2Em cal un APPCC?\nEls que estableix el propi APPCC i la normativa sanitària.\n4Quin tipus de analítiques he de fer?\nDepèn dels productes que s'elaborin. S'haurà d'estudiar al detall.\nL'empresa ha de garantir la supervisió, instrucció i formació contínua dels manipuladors de productes alimentaris en qüestions d'higiene alimentària, d'acord a la seva activitat laboral . Per tant es recomana realitzar la formació anualment o com a màxim als dos anys.\n9He de guardar una mostra testimoni de cada plat que preparo?\nSí ja que en cas d'intoxicació s'ha d'analitzar.\n1Si externalitzo el servei de cuina, tinc de realitzar algun control?\nSi, tot aliment que es rep o s'elabora al centre s'ha de controlar ja que la responsabilitat és de centre. El servei extern és un proveïdor al què cal controlar.\n2Tinc de conservar el menú testimoni?\nSí ja que en cas d'intoxicació s'haurà de determinar si els aliments servits aquell dia estaven en perfecte estat.\n3He de realitzar anàlisi dels aliments?\nNo és obligatori però si molt convenient.\n4He de realitzar anàlisis de Legionella a la residència geriàtrica?\nSí en determinades condicions de les instal·lacions d'aigua.\n5Els menús nutricionals, tenen de ser supervisats per un dietista?\nSí. Ha de ser un dietista o nutricionista diplomat.\n6Què es considera un menú nutricionalment equilibrat?\nQuan aporta els nutrients i calories que cada persona necessita.\n7Cada quan s'ha de renovar el certificat de manipulador d'aliments?\n8Ha de disposar el personal de cuina i auxiliars del certificat de manipulador d'aliments?\nSí ja que col·laboren en tasques d'elaborar o servir aliments. Tot el personal que intervé en la preparació, fabricació, transformació, elaboració, envasat, emmagatzematge, transport, distribució, manipulació, venda, subministrament i servei de productes alimentaris, es considera manipulador d'aliments.\n1Quina informació he d'incloure en l’etiquetatge de los productos que elaboro?\nExisteix la llei d’etiquetatge 1169/2011 que estableix tote les informacions que ha d'incloure.\n2Com puc saber la data de caducitat d'un producte que elaboro?\nRealitzant un estudi de vida útil en laboratori.\n3Què és un estudi de vida útil?\nS'analitza el producte en diverses dates per conèixer el límit de caducitat.\n4Com actuo en cas de tenir una denúncia per intoxicació?\nDemostrant que compleix amb la prevenció, és a dir, si es tenen implantats tots els autocontrols que afecta a la seva activitat i disposa d'un Pla de Qualitat Intern .\n1He de tenir Registre Sanitari?\nSí, totes les empreses que són operadores de Vending han de disposar de registre sanitari.\n2¿Què implica tenir Registre Sanitari?\nComplir amb la normativa sanitària que s'exigeix. S'ha de dur a terme determinats autocontrols per garantir la seguretat alimentària: traçabilitat, control proveïdors, etc. segons un Pla APPCC establert.\n3S'ha de tenir el certificat de manipulador d'aliments en el Vending?\nSi i el curs ha de contemplar actuacions específiques d'aquesta activitat com ara neteja de màquines de begudes calentes, etiquetatge de productes sòlids, temperatures de transport, etc.\n4He de tenir elaborat un pla de neteja i desinfecció de les màquines de begudes calentes?\nSí ja que forma part del pla de neteja específic de l'activitat vending.\n5He de tenir un protocol d'actuació per controlar la desinfecció de les màquines autoalimentades?\nÉs obligatori tenir per escrit aquest protocol ja que s'ha de garantir la correcta aplicació per part dels empleats.\nDonem l’empenta necessària a la seva plantilla motivant-los i controlant cada procés.\nEls nostres clients avalen les millores que els aportem.\nAdaptem i apliquem totes les normatives que regulen el sector alimentari.\nDissenyem programes de formació específics per a cada activitat.\n93860 31 05\nAccés Intranet Clients\nCopyright © 2019 GHA\nSeguridad Alimentaria Politica de privacidad\nCondiciones de uso Politica de cookies


Fa algunes setmanes vaig tenir la sort de poder anar a Nova York, una de les ciutats del món que mai dormen. Feia fred, molta, la veritat, però la ciutat no deixa de perdre el seu encant. El famós "Time Square", la "Cinquena avinguda", vaja, tot un munt de llocs que em resulten familiars, no només per haver-hi estat abans, sinó per les imatges que han sortit per la televisió o a les sèries de televisió un munt de vegades. Un altre lloc que vaig poder visitar i que no havia visitat en la meva estada anterior a la cituat fou Central Park. Impressionant poder el famós parc nevat. El vam travessar de dalt a vaig, durant una bona caminada, però les instantànies són de les que guardaré a la ment durant un temps. Un altre element que em va cridar l'atenció fou la gran quantitat de museus que hi ha pels voltants. M'hauria agradat poder visitar el MOMA, però el preu d'entrada precisament no era gaire econòmic. De totes maneres, és un lloc que tinc ganes de visitar la pròxima vegada que tingui l'opció de visitar aquesta cituat!


Conjunt dd'imatges i animacions per a crar la teva pròpia firma basada en aquest popular joc.\nAssassin's Creed - Signatures és un conjunt d'elements per crear signatures amb imatges del joc Assassin` s Creed. Si ets un dels seguidors d'aquest joc de nova generació, no et pots perdre aquesta aplicació.\nAquest joc Assassin's Creed està ambientat a la ciutat de Jerusalem de l'any 1191 d.C. en el qual el protagonista, de nom Altaïr, és un assassí d'elit que té encomanada una missió principal: eliminar les figures claus de la tercera croada, sarraïns i creuats. Un conflicte que no només envolta a la Terra Santa, sinó a tot el món.\nEn Assassin's Creed - Signatures pots trobar diverses imatges i animacions basades en escenes d'aquest popular joc, per poder crear i editar tot tipus de signatures que posteriorment pots utilitzar en fòrums i altres llocs web. Personalitza la teva signatura amb les imatges de Assassin's Creed, i demostra fins on arriba la teva afició per aquest impressionant joc.\nAssassin`s Creed - Signatures Descargas Relacionadas Con\nassessins creed assassins creed 2 assassins creed assasins creed assasin s creed crack