El Bloc de l'Albert: de gener 2011\nUn pedaç de temps.\nL'OCDE creu que la pensió s'hauria de calcular d'acord amb tota la vida laboral i no únicament sobre els últims 25 anys.\nLa jubilació parcial s'hauria de suprimir i no tan sols restringir.\nMerkel vol una edat de jubilació comuna a l'euro.\nDavos tem “un altre Maig del 68” per .“l'insostenible” atur juvenil espanyol.\nPublicat per Albert Moreno i Sagrera a 19:06 0 comentaris\nCaixes: alguna cosa per recordar.\nHomenatge a la vellesa fet per La Caixa el 1920,a Valls.\nPublicat per Albert Moreno i Sagrera a 18:59 0 comentaris\nEl castell de Montsoriu ja s'ha obert al públic.\nEl castell de Montsoriu ja es pot visitar els caps de setmana amb reserva prèvia a través d'internet, les visites són totes guiades.\nPublicat per Albert Moreno i Sagrera a 18:55 0 comentaris\nLa plaça Sant Jaume es vesteix de República\nEl públic aclama la República a la plaça de Sant Jaume. FOTO: Minoria Absoluta.\nLluís Companys proclama la República des del balcó de l’Ajuntament. FOTO: Minoria Absoluta.\nEl President Francesc Macià (Fermí Reixach) amb Josep Tarradellas (Aleix Albareda). FOTO: Minoria Absoluta.\nEl President Lluís Companys representat per Pere Ponce. FOTO: Minoria Absoluta.\nEl telefilm '14 d'abril. Macià contra Companys' convoca figurants vestits d'època per recrear la proclamació de la República\nLa plaça Sant Jaume de Barcelona ha fet un salt en el temps, a la primavera de 1931. El motiu és el rodatge de la telesèrie 14 d'abril. Macià contra Companys i les escenes cabdals de la proclamació de la República Catalana per Francesc Macià.\nEl film, dirigit per Manuel Huerga i amb Pere Ponce en el paper de Lluís Companys, és idea del periodista, historiador i responsable de la productora Minoria Absoluta Toni Soler. "A la gent els vàrem demanar si volien proclamar la República, només això", ha assenyalat Soler en referència a la crida per convocar els figurants voluntaris a la recreació històrica. L'única condició per assistir-hi era acudir vestits d'època i finalment al rodatge s'hi han aplegat prop de 500 persones.\nEl President Companys (Pere Ponce) amb Marcel·lí Domingo (Pep Ferrer). FOTO: Minoria Absoluta.\nRecreació de la proclamació de la República Catalana per part de Francesc Macià. FOTO: Minoria Absoluta.\nPublicat per Albert Moreno i Sagrera a 11:57 0 comentaris\nELS CAMPS DE CONCENTRACIÓ FRANCESOS\nRepublicans, soldats argelians i immigrants il·legals del segle XXI han passat pel camp francès\nFilferrades, vigilància de la guàrdia mòbil i dels senegalesos, fam, fang, fred, brutícia, epidèmies, pallisses, humiliacions i plagues de rates. Així era l'univers dels camps de concentració francesos, on van anar a parar centenars de milers d'exiliats espanyols el 1939. Els camps van ser creats per solucionar el que França considerava un "problema logístic", però no es van clausurar amb el final de la Segona Guerra Mundial. De fet, el camp de Rivesaltes es va reobrir més d'una vegada al llarg dels segles XX i XXI per solucionar altres "problemes logístics": jueus, gitanos, militars espanyols feixistes, francesos que havien col·laborat amb els nazis, harkis -els soldats argelians que havien ajudat França durant la Guerra d'Independència d'Algèria- i "immigrants il·legals fins al 2007", explica la directora del Museu Memorial de Rivesaltes, Marianne Petit. Aquest immens camp de més de 600 hectàries, a uns quinze quilòmetres de Perpinyà, que alguns refugiats anomenaven "el Sàhara francès", perquè no hi havia ni una espurna de vegetació i el vent bufetejava la cara, es va obrir oficialment el 1939 per acollir milers d'homes, dones i nens que havien fugit dels feixistes espanyols. El 1942 es va convertir en un "centre de reagrupament familiar" de jueus, una manera fina de dir "avantsala d'Auschwitz".\nEl 1945 aquest camp francès va acollir un altre grup curiós. "Més d'un centenar de militars franquistes -explica l'historiador Jordi Guixé- que havien estat fets presoners pels guerrillers durant la invasió de la Vall d'Aran, quasi tots pertanyents als anomenats Batallons de Caçadors de Muntanya de l'exèrcit franquista".\nEl 1962 Rivesaltes es tornaria a obrir. En aquest cas, per acollir els pied-noirs que havien lluitat amb les tropes franceses durant la Guerra d'Independència d'Algèria. Uns 35.000 harkis, amb les seves famílies, que fugien del seu país per la por de les represàlies, van passar pel Sàhara francès. Anys més tard, Rivesaltes també acolliria uns altres apàtrides , els immigrants il·legals.\nRivesaltes obrirà el 2014 un museu on s'explicaran tots aquests episodis de la seva història. En altres camps de concentració francesos, però, tan sols hi queda la sorra. És el cas d'Argelers. Felip Solé i Grégory Tuban han recollit a Camp d'Argelers 1939-1942 (Televisió de Catalunya i Cossetània Edicions) 40 testimonis que van passar pel camp de concentració francès quan tenien entre 4 i 26 anys. "Després de llegir el llibre et pots imaginar Argelers", explica Solé. "Jo he trigat hores, setmanes, a entendre com s'hi vivia, com s'hi circulava, la quotidianitat, les relacions humanes... Per exemple, quan li pregunto a l'Elisabeth Eidenbenz -la responsable de la maternitat d'Elna- per les violacions, ella aixeca les espatlles. El que m'està dient és que davant els nens que es morien de gana i de tot aquest espectacle de misèria, es produïen les violacions (ara és en Felip Solé el que aixeca les espatlles). Això costa d'entendre". El llibre, però, ajuda a descodificar tot aquest univers i el de l'actuació de l'administració francesa.\nAltres Espais Estatals i Internacional\nCamp Joffre à Rivesaltes (66)\nLa memòria històrica: l'exili republicà! Rivesaltes, Colliure i Elna. A més: Crida a les Elna de Catalunya!\nMÉS ENLLÀ DE LES FILFERRADES\nPublicat per Albert Moreno i Sagrera a 17:24 0 comentaris\nDe memòria. Article publicat per Francesc Roca a la revista L'Econòmic(26)\nCeller modernista de Gandesa que es va construir als inicis del segle passat. Foto: ARXIU.\nFragment del fris de Pinell de Brai.\nPublicat per Albert Moreno i Sagrera a 11:24 0 comentaris\nLa taxa de natalitat a Catalunya segueix baixant.\nAl 2009 van néixer 11,69 infants per cada 1.000 habitants i al primer semestre del 2010, només 11,54\nBarcelona - J.Eemail protegit\nLa taxa de natalitat de Catalunya continua baixant. L'any 2009 van néixer a Catalunya 11,69 infants per cada 1.000 habitants, mentre que durant el primer semestre del 2010, només es van registrar 11,54 naixements per cada 1.000 habitants, segons les dades provisionals avançades ahir per l'Institut Nacional d'Estadística (INE).\nEl mateix camí de baixada segueix la nupcialitat a Catalunya. L'any 2009, es van registrar 3,90 matrimonis per cada 1.000 habitants mentre que el primer semestre del 2010 van ser 3,82 per mil habitants.\nL'any 2009 es van registrar a Catalunya 85.204 naixements. Si la taxa de natalitat del primer semestre del 2010 es manté igual, l'estadística d'aquest any (encara en procés d'anàlisi) es tancarà amb un total de 81.672 naixements, és a dir, gairebé 4.000 neixements menys que l'any anterior. Pel que fa a la nupcialitat, si la tendència del segon semestre de l'any passat fos igual a la del primer (encara no es coneix aquesta dada), l'any 2010 s'hauria tancat amb un total de 26.004 matrimonis, és a dir, 1.500 enllaços menys que al 2009.\nLes dades provisionals facilitades ahir per l'INE destaquen que el conjunt de l'Estat va registrar l'any passat un notable descens en el nombre total de naixements, respecte al mateix període de l'any anterior. Les úniques comunitats que no van tenir un descens de la taxa de natalitat van ser l'any passat -primer semestre-, Canàries, Castella i Lleó, Cantàbria, Ceuta i Melilla. Les comunitats amb taxes de natalitat més baixes de l'Estat continuen sent Astúries i Galícia, i les més altes Múrcia i Madrid.\nPublicat per Albert Moreno i Sagrera a 18:35 0 comentaris\nTVC i la Història de Catalunya (11)\nFutur.doc: els orígens\nEn aquest primer capítol de la sèrie documental "Futur.doc", el programa "Tarasca" repassa els inicis de la història de Catalunya, des de la prehistòria fins a l'inici de la cultura trobadoresca.\nAquesta primera part parteix dels primers homes que van poblar Catalunya, com l'home de Talteüll; les primeres cultures, com els ibers, passant per la presència de fenicis, grecs i romans; l'aparició del cristianisme i l'arribada dels musulmans.\nEl capítol s'acaba amb el casament de Berenguer III amb Dolça de Provença, que va significar l'expansió cap a Occitània i l'inici de la cultura trobadoresca.\nAl llarg del programa intervenen Josep Maria Solé, director del Museu d'Història de Catalunya; Josep Maria Fullola, catedràtic de prehistòria de la Universitat de Barcelona; Josep Vilella, professor d'història antiga de la Universitat de Barcelona; Josep Giralt, director del Museu Comarcal de la Noguera; Marina Miquel, medievalista del Museu d'Història de Catalunya; Antoni Riera, catedràtic d'història medieval de la Universitat de Barcelona; i Joan Soler, especialista en cultura popular.\nPublicat per Albert Moreno i Sagrera a 17:30 0 comentaris\nTVC i la Història de Catalunya (10)\nFutur.doc: reis, comtes i senyors\nEl segon capítol de la sèrie "Futur.doc", del programa "Tarasca", repassa els fets històrics més destacats que van tenir lloc a Catalunya a l'època medieval i feudal, com el naixement de la Corona d'Aragó, la conquesta de Mallorca i València o l'expansió pel Mediterrani.\nLa paraula "catalans" va sorgir a començaments del segle XII. Els catalans van trobar un marc polític definit a partir del 1137, quan el rei d'Aragó va donar la seva filla Peronella, que era menor d'edat, al comte de Barcelona, Ramon Berenguer IV, que tenia 20 anys. Aquest fet va suposar el naixement de la Corona d'Aragó.\nEl rei de la Corona d'Aragó va seguir les petges dels seus predecessors i va iniciar l'expansió contra l'islam al sud. L'any 1148, una expedició marítima va sortir de Barcelona cap al Delta de l'Ebre. Després d'un setge de sis mesos, els tortosins van capitular.\nL'expansió de la Corona la va continuar Alfonini sobre Mallorca i l'actual Catalunya Nord també va ser incorporada al casal. L'expansió de la Corona es va consolidar a la Mediterrània i els regnes es van convertir en l'instrument dels nobles, dels eclesiàstics i dels grans comerciants.\nEn aquest context, Martí l'Humà va succeir Pere III, però la seva mort prematura, l'any 1410, va comportar que diferents comtes creguessin que tenien drets per succeir-lo. El tron va quedar buit durant un temps conegut com "interregne". Després de moltes lluites, nou representants del Principat i dels regnes d'Aragó i València es van reunir al castell de Casp. Els compromissaris van decidir instal·lar la dinastia forana dels Trastàmara a la Corona d'Aragó.\nAl segle XV, quan la llengua catalana encara era fortament homogènia, va aparèixer Ausiàs March, una de les principals figures de la literatura catalana de tots els temps.\nEl regnat dels Trastàmara va acabar en una guerra civil catalana. Ferran II va casar-se amb Isabel la Catòlica, reina de Castella, i l'any 1479 va començar una nova etapa per a la Corona d'Aragó. El rei Ferran va posar fi a la guerra i va pactar amb les Corts Catalanes que governaria respectant les lleis i els costums del Principat. Aquest pacte va subsistir fins al 1714.\nA Catalunya, la Inquisició, creada per l'església catòlica, es va implantar l'any 1232, però no va ser utilitzada com a instrument polític fins a l'arribada dels Reis Catòlics. L'any 1492, els reis van dictar un decret pel qual s'expulsava els jueus de la península.\nCarles V va signar les constitucions catalanes. Llavors, la Mediterrània havia perdut l'hegemonia i els estats europeus miraven cap a Amèrica, que representava la nova expansió. El monarca, però, va denegar als catalans l'autorització per comerciar-hi directament.\nFelip II va traslladar la capital de l'imperi de Toledo, a Madrid. El seu regnat va coincidir amb l'esplendor de l'imperi hispànic.\nEl documental inclou entrevistes a Josep Giralt, director del Museu Comarcal de la Noguera; Antoni Riera, catedràtic d'història medieval de la Universitat de Barcelona; Joan Soler, especialista en cultura popular; Josep Maria Solé, director del Museu d'Història de Catalunya; Maria José Fuentes, professora de semítiques de la Universitat de Barcelona; i Agustí Alcoberro, professor d'història moderna de la Universitat de Barcelona.\nTVC i la Història de Catalunya (9)\nEl balanç de la Guerra dels Segadors va ser catastròfic. Catalunya va perdre una cinquena part del territori: el Rosselló, el Vallespir, el Conflent i una part de la Cerdanya.\nDurant el segle XVIII, la societat catalana tenia una gran riquesa festiva, però difícilment tenia accés a altres aspectes de la cultura. Es calcula que a principis de segle, els analfabets representaven entre el 90 i el 95% de la població. A més, el català sofria una persecució oberta i la impremta va ser usada com una arma del poder per convertir el castellà en l'única llengua normalitzada i legalment impresa.\nDurant el segle XIX, les fargues van donar un gran impuls a l'economia. La indústria tradicional del ferro, que es produïa a les fargues, s'havia desenvolupat al Pirineu al segle IX.\nAl llarg del documental, hi intervenen Josep Maria Solé, director del Museu d'Història de Catalunya; Agustí Alcoberro, professor d'història moderna de la Universitat de Barcelona; Josep Termes, catedràtic d'història contemporània de la Universitat Pompeu Fabra; i Joan Soler, especialista en cultura popular.\nPublicat per Albert Moreno i Sagrera a 17:18 0 comentaris\nTVC i la Història de Catalunya (8)\nFutur.doc: el segle XX\nA finals del segle XIX, Catalunya volia assumir els canvis socials i polítics que, des d'Europa, transformaven la societat occidental amb un nou concepte de modernitat.\nL'augment del consum de la població espanyola va determinar l'impuls de l'economia catalana de finals de segle. Tot i les dificultats, Catalunya feia esforços per equiparar-se amb les àrees més modernitzades d'Europa, les quals començaven a invertir en la indústria catalana.\nBarcelona va modernitzar la ciutat amb l'Exposició Universal del 1888. L'esdeveniment va ser un dispositiu de propaganda i es van acabar moltes infraestructures del centre de la ciutat.\nUn projecte que l'enginyer Ildefons Cerdà havia fet l'any 1859 va servir per reformar l'Eixample de Barcelona. Cerdà va contribuir a l'urbanisme modern amb solucions pràctiques per als problemes de creixement de la ciutat.\nEl 1885 es va produir un esdeveniment cultural que va canviar el futur i els referents de moltes expressions artístiques: el naixement del cinematògraf. Fructuós Gelabert va introduir el cinema a Catalunya, amb la productora Films Barcelona.\nEl Modernisme va sorgir quan una nova burgesia catalana es va consolidar econòmicament i va adoptar costums moderns. La burgesia practicava el mecenatge i els edificis modernistes eren uns espais de distinció per a una classe social que tenia una visió esteticista del disseny, la decoració i l'art. Arquitectes com Gaudí, Jujol, Puig i Cadafalch o Domènech i Montaner van plasmar al cos de les ciutats un món en el qual la imaginació no tenia límits.\nAl llarg del programa, hi intervenen Joan Soler, especialista en cultura popular; Josep Termes, catedràtic d'història contemporània de la Universitat Pompeu Fabra; i Josep Maria Solé, director del Museu d'Història de Catalunya.\nEn aquest quart i últim capítol de la sèrie "Futur.doc", el programa "Tarasca" repassa la història de Catalunya des de la celebració de l'Exposició Universal de Barcelona, l'any 1888, fins a l'època actual.\nPublicat per Albert Moreno i Sagrera a 17:04 0 comentaris\nInfraestructures i serveis (2)\nLes autoritats a l'estació de Vilafant, abans de pujar al TAV. Foto: LLUÍS SERRAT.\nEl corredor mediterrani centra l'estrena oficial del TAV\nLa història Una fortalesa emblemàtica\nEs considera un dels millors exemples de fortalesa gòtica a Catalunya.\nAl llarg de la seva història, mai ningú no va ser capaç de subjugar-la.\nLes grans vistes de Montsoriu són un dels seus grans atractius Foto: LLUÍS SERRAT.\nEl cronista reial Bernat Desclot ja va definir l'any 1285 “lo castell de Montsoriu” com “un dels més bells e dels nobles del món...”. La seva envejable situació estratègica, al cim d'un turó de més de 600 metres, al peu del Montseny i a tocar de les Guilleries, a cavall dels actuals municipis d'Arbúcies i Sant Feliu de Buixalleu, va ser el que va fer que es convertís en la seu militar dels vescomtes de Cabrera, una de les nissagues més poderoses d'aquells temps.\nEl primer document conegut data del 10 de febrer del 1002, en la donació de terres al monestir de Sant Cugat del Vallès. Des de la seva construcció, el castell va anar lligat als antics comtes de Girona, que van acabar entroncant amb els de Cabrera, els quals de mica en mica van anar engrandint aquesta fortalesa palau. La connivència dels seus amos durant anys amb els prohoms de Montsoriu i la reialesa no només va fer créixer el poder polític i social de la família, sinó que van convertir el castell en una residència noble, confortable i a la vegada molt segura. La seva configuració arquitectònica, basada en tres recintes concèntrics protegits per muralles fermes i una torre de guaita, van aconseguir que al llarg de la seva història restés totalment inexpugnable. Es té coneixement històric de dos grans setges: un el 1285, per part de Felip l'Ardit de França, i l'altre al voltant del 1368, en plena revolta contra el rei Pere III. Cap d'ells nova aconseguir subjugar -los.\nA mitjan segle XIV va ser el moment en què el castell va arribar a la seva màxima esplendor, amb la construcció d'una sala gòtica i una capella nova, entre altres remodelacions que encara avui són ben perceptibles. A partir de la segona meitat del segle XV, episodis bèl·lics i el trasllat dels seus senyors a la residència de Blanes van provocar la decadència del castell. L'arribada dels canons i la pólvora van acabar per ensorrar qualsevol sentit a la funcionalitat d'aquella fins aleshores emblemàtica fortalesa. El castell de Montsoriu va anar canviant de propietaris i es va abandonar, fet que va produir més d'un saqueig al recinte. La darrera família que en va posseir la propietat, els Ribot, van cedir-lo al Consell Comarcal de la Selva el 1998, el qual s'ha encarregat de la conservació i rehabilitació, amb l'ajuda inestimable de l'associació Amics del Castell de Montsoriu.\nPublicat per Albert Moreno i Sagrera a 18:14 0 comentaris\nEl castell de Montsoriu obre les portes al turisme cultural\nAquest dissabte el conseller Mascarell inaugurarà les obres de restauració que permetran fer-hi visites guiades els caps de setmana.\nUna quinzena de guies formats per la Gabella donaran les explicacions en quatre idiomes.\nUna imatge del castell. Foto: LLUÍS SERRAT.\nEl castell de Montsoriu ja no serà una fortalesa infranquejable: ara serà possible visitar regularment el que està considerat el millor castell gòtic de Catalunya i gaudir de les impressionants vistes. Això ha estat possible gràcies a les obres de restauració que s'hi han portat a terme i que s'inauguraran aquest dissabte a les dotze del migdia en un acte presidit pel conseller de Cultura, Ferran Mascarell, al qual també assistiran el secretari general del departament, Xavier Solà; el director general de Patrimoni, Joan Pluma; representants de l'Estat, la Diputació i el Consell Comarcal de la Selva, i els alcaldes d'Arbúcies, Breda, Sant Feliu de Buixalleu i Riells i Viabrea, entre altres integrants del patronat gestor del castell, com ara la seva activa associació d'amics.\nConcert a Montsoriu\nL'acte oficial d'inauguració, que inclourà una actuació de l'Orquestra Jove de la Selva, no està pensat per al públic en general, que no haurà d'esperar gaire per visitar el castell, ja que les visites guiades concertades a la fortalesa començaran el primer cap de setmana de febrer. De moment, només es podrà visitar el castell els caps de setmana, fent les reserves a través del web del castell: www.montsoriu.cat. Les entrades costen 5 euros, 3 euros per als nens de 6 a 14 anys, i l'accés és gratuït per als més petits. A l'estiu és molt probable que hi hagi visites guiades alguns dies entre setmana, però no tots, entre altres coses, perquè al castell continuen havent-hi obres de reforma i també intervencions arqueològiques. A partir del setembre vinent el castell s'obrirà també a les escoles. En qualsevol cas, el castell només es podrà visitar en grup i amb un dels guies que han estat formats pel Museu Etnològic del Montseny la Gabella, gràcies a un conveni entre el Consell Comarcal de la Selva –propietari d'aquest castell de titularitat pública– i l'Ajuntament d'Arbúcies. Aquesta quinzena de guies de la zona, que s'organitzaran en diferents torns, donaran explicacions sobre la història del castell i la seva reconstrucció en català, castellà, anglès i francès. La previsió és que hi hagi visites cada hora: 14 visites i unes 500 persones cada cap de setmana. Les visites començaran a l'antic cos de guàrdia, convertit en recepció del castell, i acabaran a la gran cisterna que hi ha sota el pati d'armes. L'únic inconvenient és que, des del pàrquing fins a la porta del recinte, situat sobre un turó de 649 metres d'alçada, hi ha una passejada de mitja hora. “L'obertura al públic de Montsoriu pot ser un incentiu turístic molt important per a la comarca i especialment per als pobles veïns. Crec que la gent ho esperava i que quedarà molt sorpresa del que s'hi trobarà”, diu el president del patronat del castell, Robert Fauria. En els últims anys, el patronat ha assolit una àmplia implicació institucional en la rehabilitació del castell, amb un pla director que preveu inversions per més de 7 milions d'euros que encara no han arribat al seu equador. El castell de Montsoriu es troba en un procés obert, però almenys ara en pot gaudir tota la ciutadania.\nDissabte vinent s'inaugurarà una nova etapa del castell de Montsoriu com a monument públic visitable i, per tant, a l'abast de tots els ciutadans.\nDia en què està datat el primer document conegut relacionat amb Montsoriu. Es tracta d'un document sobre la donació d'unes terres al monestir de Sant Cugat.\nPublicat per Albert Moreno i Sagrera a 18:08 0 comentaris\nComença el rodatge del telefilm '14 d'abril. Macià contra Companys'\nLa productora Minoria Absoluta fa una crida a participar en l'escena de la proclamació de la República Catalana el 1931. Toni Soler ha escrit el guió i Manel Huerga s'encarrega de la direcció\nMacià proclama la República Catalana el 14 d'abril de 1931\nFrancesc Macià tornarà a proclamar la República Catalana a la plaça Sant Jaume. I Minoria Absoluta fa una crida perquè qui vulgui participar-hi es vesteixi a la moda dels anys 30 per tal de reproduir l'escena pel telefilm que la productora prepara per TV3. Aquest dilluns ha començat el rodatge del film que tindrà com a plató diversos emplaçaments de Barcelona.\nEl nom provisional de la pel·lícula és 14 d'abril. Macià contra Companys, i està plantejada com un documental de ficció: l'acció se situa el 1932, quan un equip de periodistes decideix fer un documental sobre els fets succeïts entre el 14 i el 17 d'abril del 1931, els tres dies que va tenir vigència la República Catalana. Així que entrevisten les figures polítiques i socials més rellevants de l'època. Macià, Companys, Cambó, Frederica Montseny, Tarradellas o Carrasco i Formiguera són alguns dels personatges que reviuran amb el telefilm.\nEl guió de la producció és del periodista i historiador Toni Soler. La direcció l'ha assumit Manel Huerga.\nEl rodatge s'allargarà un mes i és previst que als voltants del 14 d'abril l'emeti TV3 coincidint amb el 80è aniversari de la proclamació de la República Catalana.\nVoluntaris per emular el 14 d'abril de 1931\nPer tal de reproduir el moment en què Macià va proclamar la República Catalana, Minoria Absoluta ha demanat voluntaris perquè vagin a la plaça Sant Jaume vestits d'època. Encara no hi ha data, però avisen que serà molt aviat. Qui hi vulgui participar ha d'omplir el formulari que trobarà a la web de TV3 o de la productora. Els programes Divendres, de TV3, i El Suplement, de Catalunya Ràdio, també difondran la convocatòria.\nPublicat per Albert Moreno i Sagrera a 15:01 0 comentaris\nBusquen voluntaris per tornar a proclamar la República Catalana\nAnimen a participar al rodatge de 14 d'abril. Macià contra Companys?\nRodatge de Macià contra Companys\nAquesta setmana ha començat el rodatge de la pel·lícula 14 d'abril. Macià contra Companys, i des de la productora, Minoria Absoluta, fan una crida de voluntaris que vulguin participar en l'escena de la proclamació de la República Catalana el 14 d'abril de 1931.\nLa condició que posen és que els voluntaris hi vagin caracteritzats dels anys 30.\nPer fer-ho, cal enviar un correu a maciacontracompanys@tv3.cat\nA més, ofereixen la possibilitat de participar com a voluntari dins l'equip de coordinació, en l'organització i posicionament de tots els figurants que formaran part al rodatge. A qui li interessi, ha d'enviar un mail a maciacontracompanys@minoriaabsoluta.com amb l'assumpte "voluntari".\nLa pel·lícula és una ficció televisiva, camuflada sota l'aparença d'un documental, presumptament enregistrat el 1932. Gràcies a aquesta llicència temporal, els protagonistes d'un dels episodis cabdals de la Catalunya del segle XX comenten els fets en primera persona, mentre una càmera tafanera ens ajuda a reviure què va passar a Barcelona entre el 14 i el 17 d'abril de 1931.\nFrancesc Macià i Llussà.\nPublicat per Albert Moreno i Sagrera a 14:56 0 comentaris\nEl mapa dels vençuts.\nEl Museu de l'Exili de La Jonquera rescata la trajectòria del dibuixant i cartellista Josep Subirats, exiliat i represaliat que va conèixer els camps de concentració.\nUn dels dibuixos del camp del Barcarès de Josep Subirats, datat el mes de juny de 1939 Foto: MUME.\nAls 50, l'artista dibuixaria les barraques de Barcelona com un record dels camps de l'exili\nDels barracons del Barcarès, a les barraques de Barcelona: Josep Subirats va representar la misèria dels vençuts a través de les seves construccions més infames, fossin les cabanes precàries dels camps de concentració, fossin les cases de fireta aixecades amb desferres que van començar a proliferar als marges de la ciutat durant la postguerra. Dibuixant atípic, d'una integritat poc comuna, fins al punt de sacrificar tot reconeixement públic per no trair la seva llibertat creativa en un ambient social que només afavoria l'artifici i l'opulència, Josep Subirats Samora (Barcelona, 1914-1997) és un d'aquells d'artistes que de tant en tant emergeixen de la llarga nit del franquisme com un tresor inexplicablement amagat. La seva obra, inèdita quasi en la seva integritat, acaba de ser recuperada ara en una exposició al Museu de l'Exili de la Jonquera (Mume), que reuneix una quarantena de peces, entre cartells, dibuixos, aquarel·les i dissenys d'art gràfic, l'ocupació en què es va haver de refugiar a partir dels anys quaranta.\nEl títol de l'exposició, Josep Subirats, periple d'un artista: del front als camps de concentració i dels batallons de treballadors als suburbis de Barcelona (1936-1941), és prou explícit del viatge circular d'aquest il·lustrador que es va donar a conèixer com Subi a L'Esquella de la Torratxa i va formar part de l'actiu Sindicat Professional de Dibuixants (SDP) de la República, al costat de gent com Antoni Clavé, Carles Fontserè, Josep Bartolí, Martí Bas, Helios Gómez o Shum. A partir de la Guerra Civil, Subirats comença a servir-se del seu ofici per dibuixar el mapa dels vençuts: el campament dels soldats amb qui va compartir la por i l'angoixa de la guerra al front d'Aragó, els barracons dels companys d'exili al camp del Barcarès, les casernes dels batallons disciplinaris de Reus i Darnius on va ser confinat en tornar a Catalunya, i les vergonyants barraques dels desclassats del Somorrostro i el Bogatell que va representar contra corrent a la Barcelona de la postguerra.\nCom observa Eric Forcada, comissari de l'exposició, al text del catàleg, amb les barraques d'emigrants “explora la realitat marginada com si es tractés d'una continuació de la del ‘poble de les barraques' del Barcarès, d'Argelers i del Camp de Mart de Perpinyà”, i en certa manera “són un record del trauma del seu propi exili”. Però el 1951, quan va exposar per primera vegada aquesta sèrie sobre la més elemental supervivència a la gran ciutat, la veritat crua que mostrava va ser tan indecent per al públic barceloní, que Subirats ja va tenir clar que no podria ensenyar més el seu treball. Es va limitar a continuar vivint en l'anonimat dels encàrrecs publicitaris –com també va haver de fer Centelles–, a través de la Societat Anònima d'Arts Gràfiques, amb la qual irònicament, com apunta Forcada, contribuiria a crear la imatge corporativa de les empreses còmplices amb el règim.\nL'obra veritable de Subirats, però, es distingeix per l'autenticitat, per la renúncia completa a sotmetre's a les exigències del mercat i per la fidelitat a un gènere humil, el dibuix, el més apropiat, deia, per donar forma a la realitat viscuda. El centenar llarg de dibuixos que va realitzar tant al front com als camps de concentració, els batallons de càstig o els suburbis de Barcelona s'erigeixen així en una topografia dels vençuts i un testimoni de l'exili, la repressió i la misèria d'un profundíssim humanisme, com revela la seva correspondència amb la seva dona, Teresa Martori. Així, des del front, acomodat per haver estar elegit com a dibuixant del periòdic mural del seu batalló, a Barbastre i, per tant, d'eludir el combat, li escrivia que se sentia un covard per complaure's en els afalacs dels companys i els comissaris que elogiaven la seva obra, d'experimentar alegria del seu saber, el seu “mesquí saber”, que a la nit el turmentava de remordiment. Pocs mesos després, aquest covard, aquest miop que el primer dia de confinament al Barcarès perdria les ulleres en un dels habituals robatoris que es produïen al camp, forçaria la vista per deixar testimoni perdurable dels refugiats que havien perdut el seny o que restaven petrificats en una espera sense fi.\nEl cinisme de Franco.\nALFONS ARAGONESES RESPONSABLE DEL CENS DE DEPORTATS (MEMORIAL DEMOCRÀTIC)\nDesprés del 1945, en un context internacional marcat per la creació de l'ONU i de l'Estat d'Israel, el govern espanyol intenta difondre un mite: el de l'ajuda de Franco als jueus que fugen de l'Holocaust. Se subratlla l'actuació d'alguns diplomàtics, el pas per Espanya de milers de jueus durant la Segona Guerra Mundial i es posa com a exemple el cas dels jueus espanyols salvats a França, Bulgària o Grècia. La realitat que mostren els arxius és ben diferent. Franco només tolera, per oportunisme i per la pressió dels aliats, que jueus que fugen de zones ocupades pels nazis passin per Espanya de trànsit cap a Amèrica, el Marroc o Palestina. El govern no vol cap "problema jueu". La mateixa política de rebuig i desinterès s'aplica als jueus sefardites. Lluny del mite de l'ajut altruista, els documents d'arxiu mostren com se seguí sobretot una consigna: "Passivitat".\nL'EPOPEIA DELS SEFARDITES DE SALÒNICA (2)\nIsaac Rebah i Flora Saltiel expliquen com es van salvar de l'extermini gràcies al passaport espanyol\n"Vam respirar. No anàvem a Auschwitz"\nIsaac Rebah i Flora Saltiel van abandonar Salònica en un tren de bestiar. El seu primer destí era el camp de concentració de Bergen-Belsen. Tots dos descriuen el seu llarg viatge a l'ARA en exclusiva.\nBergen-Belsen, Casablancas EFE\n"Estàvem angoixats, a Salònica érem més innocents, no sabíem què passava als camps d'extermini, però a Bergen-Belsen -un camp de concentració alemany- uns altres jueus amb nacionalitat argentina ens ho van explicar, no ens ho podíem creure, era esfereïdor. Quan ens van pujar al tren teníem molta por, no ens crèiem que ens portaven a Espanya, estàvem convençuts que ens enviaven a la mort, a Auschwitz. Només vam respirar quan vam veure la frontera francesa. Ens havíem salvat." Isaac Rebah (Salònica, 1923) tenia 18 anys quan va arribar a Portbou. Formava part d'un primer comboi de 180 sefardites que havia sortit de Bergen-Belsen el dos de febrer de 1944. En pocs dies en sortiria un segon amb 185 jueus més amb passaport espanyol. "Ens acompanyava un oficial nazi, recordo que quan vam arribar a Espanya, davant el personal que hi havia de la Creu Roja i d'altres organismes internacionals, ens va desitjar bona sort. Quin cinisme! Però tant era, nosaltres érem feliços, érem vius", recorda.\nRebah parla un espanyol perfecte, malgrat que ja han passat més de cinc-cents anys des que els reis catòlics van expulsar la seva família d'Espanya. No li agrada gaire parlar de Bergen-Belsen ni recordar com van ser aquells mesos en què els soldats barbamecs, amb el casc de ferro fermat al cinturó i el cansament enganxat a les botes, van entrar a Salònica. Durant els primers mesos de l'ocupació nazi, els jueus espanyols es passejaven relativament tranquils pels carrers de la ciutat grega. Ni havien de portar l'estrella cosida a la jaqueta ni els havien confinat al gueto. Es creien que estaven protegits perquè tenien la nacionalitat espanyola. El maig del 1943, però, els nazis es van començar a exasperar. Havien enviat diversos comunicats alertant que si el govern franquista no acceptava els sefardites amb passaport espanyol, els acabaria deportant. Espanya no reaccionava, perquè la consigna de la secretaria general de política exterior franquista era la "passivitat".\nL'estiu de 1943, els jueus espanyols de Salònica es van començar a angoixar, temien la deportació i trucaven desesperadament al cònsol espanyol a Atenes, Sebastián Romero Radigales. Radigales es desvivia per ajudar-los, però el 17 de juliol de 1943 va rebre un telegrama de l'ambaixada espanyola a Berlín: Espanya no podia acceptar cap repatriació ni en massa ni en grup.\nEl 2 d'agost, a les vuit del vespre, les milícies civils a les ordres de la Gestapo de Salònica van reunir la comunitat jueva espanyola i van fer pujar homes, dones i criatures a un tren. "Va ser un viatge de vuit dies en un tren de bestiar -recorda Rebah-. Érem quaranta persones en un vagó de tren, tots havíem de portar l'estrella, quasi no es podia respirar, només hi havia una obertura de 10 centímetres a la porta per on entrava l'aire i un racó on tothom havia de fer les necessitats. Era terrible, ni tan sols ho puc descriure. Mentre viatjàvem els aliats bombardejaven les estacions. No podíem veure res, però sentíem l'estrèpit de les explosions." Franco no ens volia\nRebah, amb les seves dues germanes i els seus pares, va estar confinat set mesos a Bergen-Belsen. Al camp de concentració els sefardites amb passaport espanyol tenien un règim especial, no havien d'empènyer compactadores de més de nou-cents quilos, ni els castigaven a cops de bastó, ni els sotmetien a tots els horrors i tortures ideats per homes com l'oficial Rudolf Höss, comandant d'Auschwitz, qui a les seves memòries confessava que se sentia "tranquil" quan veia que el preparat de cianur que s'utilitzava a les càmeres era higiènic i matava amb eficiència: "Un crit breu, quasi un ofec, i tot havia acabat." Que humanitari. "Vam poder resistir perquè a diferència dels altres interns, a nosaltres, no ens feien treballar -diu Rebah-. Ens donàvem un tros de pa que ens havíem de partir entre quatre i uns cubells amb 50 quilos d'un litre espès. Teníem molt de temps i res a fer, i això era terrible. Podíem pensar molt." Finalment, el febrer del 1944 Franco va donar permís perquè els sefardites creuessin Espanya; en cap cas, però, s'hi podien quedar. "Vam estar uns dies en un hostal de la Rambla de Barcelona que no pagava el govern espanyol sinó l'American Jewish Community. En Franco no ens volia a Espanya i ens va dir que només ens hi podíem quedar tres mesos, que havíem de marxar perquè poguessin venir altres jueus. Després vam agafar un vaixell fins a un camp de refugiats prop de Casablancas, al Marroc, i d'allà a Gaza, a Palestina. Vam intentar guanyar-nos la vida a Tel Aviv, però no parlàvem hebreu i havíem de fer feines terribles. Quan Salònica va ser alliberada vam tornar, ho havíem perdut tot i vam haver de començar de nou", recorda Isaac Rebah.\nEvacuada de Bergen-Belsen\nFlor Saltiel (Salònica, 1933) va fer un recorregut diferent. El seu pare va agafar el mateix tren que Rebah però ella, la seva germana, la seva mare i els seus avis van fugir a Atenes perquè creien que estarien més segures a la zona ocupada pels italians. Els nazis, però, també arribarien a la capital grega cap a finals del 1943. "Ens vam quedar sense diners i estàvem convençuts que, com el meu pare, també acabaríem sent repatriats i podríem anar a Espanya, així que vam decidir presentar-nos davant les autoritats. Vam pujar un tren que ens portaria a Bergen-Belsen", diu Saltiel.\nVan arribar massa tard. Era el 14 de febrer del 1944 i ja no era possible creuar França. "Vam estar al camp fins al 6 d'abril del 1945. Aquell dia els nazis van començar l'evacuació. A molts interns els van matar, utilitzaven diferents mètodes perquè volien destruir-ho tot abans que arribessin els aliats. Nosaltres vam pujar a un tren amb altres presoners." Era una "marxa de la mort": els presoners havien de recórrer llargues distàncies, sense pràcticament roba i descalços, en dures condicions hivernals i acompanyats pels guàrdies de la SS, que els sotmetien a brutals pallisses. L'objectiu era eliminar els testimonis de les matances. "El tren va començar a marxar cap a l'est i va quedar atrapat pels bombardeigs -recorda Saltiel-. Avançava i retrocedia, retrocedia i avançava. Finalment, va parar prop de Magdeburg. Aleshores els soldats i oficials van baixar del tren i van començar a córrer. Ens van deixar sols, enmig del bosc. En una banda de la via del tren hi havia un petit turó. A dalt hi havia una carretera. A l'altra banda hi havia un riu. Els oficials, abans de fugir, hi van llençar tota la documentació relativa al nostre comboi. El tren era llarguíssim. Teníem molta fam i vam començar a buscar menjar desesperadament. Estàvem a primera línia de foc i totes les cases havien estat abandonades." El 13 d'abril Saltiel i la seva germana, amb tots els altres presoners, van veure com per la carretera s'enfilaven els tancs dels soldats nord-americans: "El primer que vam saber sobre el que succeïa al món és que el president Roosevelt havia mort. Ens van portar a unes cases i van ser, segurament, els moments més luxuriosos de la meva vida: em vaig poder banyar amb aigua calenta i sabó i dormir en un llit amb llenços nets i mantes càlides." Saltiel encara conserva el contacte amb alguns dels soldats americans que la van trobar. Al matí següent els carrers del poble eren un autèntic camp de batalla, xiulaven les bales i les metralletes no deixaven de tremolar. Al final del dia, els nazis havien estat derrotats i Saltiel i la seva germana van ser traslladades a un altre poble, Hillersleben, on les cases havien estat transformades en improvisats hospitals. Els americans vam començar a traslladar els espanyols a París. "A un grup de tretze, però, ens van deixar enrere perquè estàvem malalts. No ens podien transportar. La mare i la Rose, la meva germana, tenien el tifus. La meva àvia s'havia trencat una cama. El meu avi tenia gangrena i va morir allà. El vam enterrar en un terreny que hi havia darrere els laboratoris, vam pintar un tros de fusta i hi vam posar el seu nom." A Flora Saltiel, però, li dolia haver enterrat al seu avi "com si fos un gos" i tenia por que la tomba, amb el pas dels anys, s'hagués esborrat. No podia, però, tornar a Alemanya: "Els 59 anys següents vaig ser incapaç de tornar-hi, la sola idea em provocava autèntic pànic." Finalment va fer el viatge fa sis anys: "Hi havien aixecat una columna. Hi vaig poder llegir el nom del meu avi.\nELS JUEUS SEFARDITES, AHIR I AVUI\nELS JUEUS CATALANS NO SÓN SEFARDITES\nEls jueus catalans eren sefardites ??\nSefardites que volen ser espanyols\nLa memòria viva dels jueus sefardites\nL'EPOPEIA DELS 365 SEFARDITES (1)\nEl govern franquista va decidir, a última hora, que 365 sefardites de Salònica podien creuar la Península i evitar la deportació als camps nazis\nSalvats de l'extermini per un passaport espanyol\nFranco va trigar, però al final va donar el vistiplau perquè 365 sefardites creuessin Espanya. Va assegurar-se, però, que en cap cas s'hi quedessin, i que els aliats s'assabentessin de la seva 'bona acció'.\nSÍLVIA MARIMON AMB L'ASSESSORAMENT D'ALFONS ARAGONESES\nAragoneses, Doussinague XAVIER BERTRAL\nQuan el tren creua la frontera de França respiren alleujats. No van a Auschwitz. Són el primer comboi d'un grup de 365 jueus sefardites, amb nacionalitat espanyola, de Salònica , que han pogut evitar el tràgic destí de 50.000 correligionaris i compatriotes seus: els camps d'extermini. Són un grup afortunat amb un bon aliat: el cònsol general d'Espanya a Atenes, Sebastián Romero Radigales, casat amb una sefardita romanesa. Franco ha acceptat que passin per Espanya, però en cap cas s'hi poden quedar. Els franquistes temen una "invasió jueva".\nEl govern franquista no s'interessa per la sort dels jueus espanyols fins a les acaballes de la Segona Guerra Mundial, quan l'exèrcit nazi és ja una turba de soldats atordits i derrotats. Abans, el govern feixista, segons els documents que l'historiador Alfons Aragoneses ha localitzat al minsteri d'Afers Exteriors , havia donat indicacions a tots els seus ambaixadors perquè tinguessin una actitud "passiva" amb els jueus de nacionalitat espanyola, amenaçats amb la deportació, que trucaven desesperadament a les seves portes.\nDecret de nacionalització\nEl 20 de desembre del 1924 la dictadura de Miguel Primo de Rivera emet un reial decret segons el qual tots els jueus sefardites que viuen als Balcans tenen dret a la nacionalitat espanyola. No és un interès purament humanitari. El març del 1930 José Maria Doussinague, aleshores agent comercial espanyol a Europa i que, amb el cop d'estat de Franco, ascendiria a secretari general de Política Exterior, expressa per carta els avantatges que podia tenir aquesta nacionalització: "És una arma de penetració comercial". Serà en temps de la Segona República, però, quan es produiran més nacionalitzacions.\nPor a una invasió jueva\nEl bàndol sublevat està a punt de guanyar la Guerra Civil amb l'ajuda dels avions feixistes alemanys i italians, que bombardegen la població civil. Des de Burgos, els feixistes emeten un comunicat, amb la llegenda " Tercer año triunfal ", en el qual donen instruccions sobre l'expedició de passaports als sefardites espanyols que Mussolini ha expulsat d'Itàlia: "Només hi ha espanyols d'una sola categoria" i aquesta categoria es regula segons "el matís d'adhesió o simpatia a la Causa Nacional. Als hostils o tebis davant el nostre Moviment se'ls ha de denegar l'assistència". El govern de Burgos expressa la seva preocupació pel "possible" corrent migratori jueu: "Mereix un estudi de mesures que posin una barrera davant la massa que pot envair la nostra Nació".\nEls béns sí que són espanyols, els sefardites no tant...\nDoussinague, ja convertit en secretari general de Política Exterior, dóna instruccions als representants d'Espanya a Europa sobre el tracte que han de rebre els sefardites angoixats davant la perspectiva d'acabar en camps envoltats de filferrades: "No és oportú, pels corrents ideològics del moment actual, al·legar davant les Autoritats [referint-se als nazis] que sent espanyols són per nosaltres de la mateixa condició que els nascuts a Espanya. S'ha d'eludir aquest aspecte i convé més referir-se als béns dels sefardites demanant que siguin respectats com a béns d'espanyols i que formen part, en certa manera, de la riquesa espanyola". En el cas que els desesperats sefardites insisteixin i al·leguin que tenen la nacionalitat espanyola, Doussinague convida a fer-se l'orni: "Convé mostrar-se elusiu i manifestar que no es tenen instruccions especials". No es pot comparar, acaba dient el secretari de Política Exterior, un sefardita amb un espanyol "nascut a Espanya, fill d'espanyol i educat en l'ambient i esperit espanyol".\nRadigales prega, Franco se'n desentén\nEl Reich comença a exasperar-se davant la indiferència del govern espanyol. Ofereixen a Franco la possibilitat que els sefardites espanyols siguin repatriats, però no obtenen resposta: "El govern espanyol es desentén per complet dels súbdits sefardites residents a Grècia", comunica en una carta l'ambaixador alemany a Madrid. Qui també es desespera és el cònsol Radigales: "La situació de 179 famílies amb 515 membres residents a Salònica és extremadament tràgica". Al cònsol no li contesten els telegrames: "Prego encaridament es dignin a ordenar-me, en la màxima brevetat possible, la conducta que he de tenir. Si es jutja que no és convenient que vinguin a Espanya es poden distribuir entre les poblacions del nostre Protectorat de Marroc. Si no es permet als expulsats entrar al nostre territori seran deportats a Polònia i patiran grans penalitats".\nComencen les deportacions\nSi a principis de juny el govern espanyol havia decidit repatriar als sefardites, el 16 de juny canvia d'opinió i ordena a Radigales no fer res. "Les trucades telefòniques, plenes d'angoixa, que m'han fet aquests desgraciats, demanant una protecció que no els podia donar, arriben a l'ànima", informa el cònsol. El 17 de juliol Radigales rep un telegrama de l'ambaixada espanyola a Berlín en què se li comunica que Espanya no pot acceptar cap repatriació ni en massa ni en grup. El 22 de juliol el Reich anuncia la deportació dels sefardites espanyols de Salònica. La seva consternació, explica el cònsol, és "indescriptible".\nDe Salònica a Bergen-Belsen\nEl 29 de juliol, a les dues del migida, els alemanys reuneixen els homes de la comunitat sefardita a la sinagoga Beth Saul, la més important de Salònica. Les milícies civils a les ordres de la Gestapo els informen que, com que Espanya no els pot admetre, seran deportats a Alemanya, on seran considerats presos polítics i, per tant, no correran la mateixa sort que els seus correligioniaris. El 2 d'agost, a les vuit del vespre, pugen a un tren de bestiar. Hi ha 40 homes, dones i criatures en cada vagó. Tots ells amb l'estrella groga cosida a la jaqueta. El viatge, amb només una petita espitllera de 10 centímetres per on entra l'aire amb comptagotes, dura vuit dies. Quasi no poden respirar, i molts cauen desmaiats de calor i gana. Mentre el tren avança, els angoixats passatgers senten l'estrèpit de les bombes dels aliats que cauen a les vies del costat. El seu destí final és el camp de Bergen-Belsen, on arriben el 13 d'agost.\nUn tall de llonganissa per setmana\nSalomón Ezratty Botton, vicecònsol a Salònica i també internat a Bergen-Belsen, emet un informe per fer saber al govern franquista que els internats sefardites tenen millors condicions que els seus correligionaris. Per exemple, els nens poden menjar 160 grams de pa diaris i 20 grams de mantega. Els adults tenen dret a un tall de llonganissa per setmana. I no han de fer treballs forçats. La majoria sobreviurà als sis mesos en què estan tancats entre les filferrades del camp.\nEl comboi surt de Bergen-Belsen amb destí Portbou\nE 2 de febrer del 1944 l'ambaixador alemany a Espanya anuncia que la primera expedició de sefardites espanyols surt aquell mateix dia de Bergen-Belsen i la segona ha d'abandonar el camp el dia 7. El que no pot precisar és la data exacta de l'arribada. Moure's per Europa mentre cauen les bombes és complicat. El govern espanyol, però, s'ha preparat a consciència. La direcció general de Política Exterior exposa el seu punt de vista: "Podran depositar als consolats els béns que desitgin. L'Institut de Moneda entregarà a la frontera al depositant una suma de pessetes equivalent al 20% del dipòsit. La resta se li entregarà quan surti d'Espanya. D'aquesta manera se'ls coacciona perquè surtin d'Espanya i se'ls obliga a deixar el 20% de la fortuna, sigui per gastar-se-la, o en pessetes bloquejades, i l'Institut en treu un benefici en forma de divises".\nEls sefardites, que fins que no veuen França temen que en realitat el seu destí és el camp d'extermini d'Auschwitz, hauran de firmar un document en què "sota jurament" especifiquen que el seu darrer destí és fora d'Esanya. El seu viatge continuarà fins a les costes del sud. D'allà embarcaran cap al camp de refugiats de Fedala, al Marroc. El seu darrer destí serà Gaza, a Palestina. Molts tornaran a Salònica després de la victòria dels aliats. Quan tornin, hauran de començar de nou, perquè en la majoria de casos ho hauran perdut tot. Milers de jueus sefardites, però, no correran la mateixa fortuna. Hi ha molts altres llistats, com el dels fills de les sefardites espanyoles de Salònica casades amb grecs, que no van tenir dret a la repatriació. Ells i les seves famílies van acabar als camps d'extermini nazis. I d'aquell infern, on alguns optaven pel suïcidi i s'electrocutaven voluntàriament tirant-se a una tela metàl·lica, molt pocs van sortir-ne vius.\nTots els artícles de Francesc Roca a L'Econòmic.\nPublicat per Albert Moreno i Sagrera a 9:36 0 comentaris\nDe memòria. Article publicat per Francesc Roca a la revista L'Econòmic(25)\nLa societat Hispano-Suiza de fabricació d'autos es va crear a Barcelona l'any 1904. Foto: ARXIU /J. RAMOS.\nHispano-Suiza: del gran turisme al Pegaso.\nDamià Mateu i Bisa.\nPublicat per Albert Moreno i Sagrera a 20:34 0 comentaris\nInfraestructures i serveis.\nEl dia que van parir l'Espanya radial.\nEl poder de las infraestructures.\nBel alerta del perill del TAV en ciutats petits.\nOfensiva centralista i espanyolista.\nMapa polític d'Espanya que data de l'any 1854 i que es pot consultar a la Biblioteca Nacional de Madrid. Diferencia entre l'Espanya de matriu espanyola, la foral i l'antiga corona catalano a més de les tres colònies que pocs anys després perdria Madrid Foto: ARXIU.\nEl mapa impossible\nZapatero i el PP enterren la possibilitat d'un estat plurinacional que semblava encara del tot oberta l'any 1854\nL'atac conjunt del PSOE i la FAES d'Aznar per recuperar el control de l'autogovern és el més ambiciós des de la LOAPA\nSi abans l'argument era el malestar dels militars, ara és la crisi econòmica.\nEl 1854, abans que Espanya perdés Cuba i les Filipines, Madrid era conscient que no governava un sol país. Abans de néixer el catalanisme polític, reconeixien que a l'Estat coexistien orígens nacionals diversos. Ni s'imaginaven encara el cafè per a tothom amb 17 autonomies. Del 1854 és un mapa que es pot consultar a la Biblioteca Nacional de Madrid. L'Espanya de matriu espanyola hi està definida com el país “uniforme o purament constitucional”, i precisa que en formen part les 34 províncies de Castella i Lleó. Galícia, en procés de fort retrocés nacional en aquella època, hi queda inclosa. Una segona Espanya és la foral, que agafa Euskadi i Navarra. I la tercera és l'Espanya “incorporada o assimilada”, que seria l'antiga Corona catalanoaragonesa. Al marge queda en el mapa l'Espanya colonial, amb el Nord del Marroc, Cuba i les Filipines, que Espanya perdria pocs anys després.\nAl si de la península era evident que es reconeixia una diferència, almenys en el passat, per a catalans i bascos. I el mateix criteri es va seguir als anys 30 quan amb la Segona República espanyola, primer Catalunya el 1931 i després Euskadi el 1936 van aconseguir l'autonomia. Galícia hauria estat la tercera, però van redactar el projecte estatutari ja a les portes de la Guerra Civil i no va arribar a entrar mai en vigor. Ningú s'hauria imaginat en aquell moment que la Rioja pogués ser una autonomia diferenciada. Durant la República, eren com a màxim tres les realitats nacionals. Si no hagués estat per la Guerra Civil, potser sí que hauria estat possible l'Estat plurinacional.\nRecel de la UCD, el PSOE i AP\nAmb la Transició democràtica dels anys setanta van canviar molt les coses. La UCD, el PSOE i, no cal dir-ho, Alianza Popular observaven amb gran recel les reivindicacions d'autogovern de Catalunya i Euskadi mentre alhora sabien que haurien de concedir-les. I Fernando Abril Martorell i Alfonso Guerra, els dos caps més ben moblats de la UCD i del PSOE, van dissenyar un model autonòmic per dissoldre les dues nacionalitats històriques en un mar d'autonomies. Es van inventar literalment el model. Ni Madrid ni la Rioja no reivindicaven cap mena d'autogovern, però des dels dos principals partits espanyols se'ls va animar. Fins i tot es van convocar concursos per dissenyar les banderes d'aquestes comunitats improvisades. Intentaven vetar d'aquesta manera l'Estat plurinacional.\nLa concreció del pacte en la Constitució va ser molt complicada per a Catalunya, perquè es va fer segons els resultats de les eleccions generals i amb el lideratge de socialistes i comunistes, amb una CDC i una ERC minoritàries. Però la pressió catalana, amb especial protagonisme de Miquel Roca i Jordi Solé Tura, va aconseguir dividir les autonomies en dos grups: nacionalitats històriques, d'una banda, i regions, de l'altra. Era clar que Catalunya, Euskadi, Galícia formaven part del primer bloc.\nPerò els socialistes i la UCD ja d'entrada van començar a aigualir la diferència entre nacionalitats i regions, amb la inclusió d'Andalusia en el bloc de les comunitats històriques. I la situació empitjoraria. En aquella època ETA era molt activa i regnava un gran malestar en l'exèrcit, que va posar fi a l'intent de cop d'estat del 23 de febrer del 1981. Va ser el daltabaix més gran que ha rebut el model d'autogovern. Va segellar de manera definitiva el denominat cafè per a tothom. No es desplegaria la diferència des de llavors entre nacionalitats i regions. Es consolidarien 17 autonomies, només matisades per l'aritmètica parlamentària que aplicaria Jordi Pujol a Madrid des del 1993.\nLa retallada es va concretar després del 23-F en un pacte entre la UCD que estava a les acaballes i el puixant PSOE de Felipe González: la famosa llei orgànica d'harmonització del procés autonòmic (LOAPA). Va ser el cop més fort que ha rebut fins ara l'autogovern català. La LOAPA, finalment tombada pel Tribunal Constitucional, va tenir un gran impacte en el PSC. Els socialistes catalans disposaven fins aleshores de grup parlamentari propi i van acordar presentar esmenes pel seu compte a la llei. Però el PSOE es va alarmar i Ernest Lluch, que aleshores era el portaveu al Congrés, no les va arribar a tramitar. El PSC va destituir Lluch i es va obrir una crisi al partit, que el sector catalanista perdria. Just un any després, el PSOE guanyava les eleccions generals per majoria absoluta, i una de les primeres decisions va ser suprimir el grup parlamentari del PSC. González, i altre cop Alfonso Guerra, van deixar clar a Raimon Obiols que en política espanyola només existiria el PSOE.\nBono i els portaveus del PSOE\nLa sentència del TC contra la LOAPA va dissoldre els aspectes més punxeguts de la llei. Però no va variar gens ni mica l'estratègia que anys abans havien pactat Abril Martorell i Guerra. AP, posteriorment transformada en PP, va rellevar la desapareguda UCD com a interlocutora dels socialistes en aquest objectiu. L'actual president del Congrés, José Bono, que seria ara el líder del PSOE si no hagués estat pel suport del PSC a José Luis Rodríguez Zapatero quan es va dirimir el lideratge, n'ha estat un dels portaveus, al costat d'altres barons territorials del PSOE. “No hi ha res més semblant a un espanyol de dretes que un espanyol d'esquerres”, ja havia deixat dit Josep Pla.\nDesprés de Nadal ha començat una tercera ofensiva homogeneïtzadora amb el mateix consens bàsic entre socialistes i populars. L'excusa ara ja no és cap intent d'alçament militar sinó la crisi econòmica i el deute de les administracions. José María Aznar i la FAES són la màquina que ha ideat la nova estratègia del PP, i pel PSOE hi són Alfredo Pérez Rubalcaba i Ramón Jáuregui. Curiosament dos antics felipistes que ja van viure l'episodi de la LOAPA.\nAznar va destapar l'olla quan la setmana passada va considerar inviable l'Estat autonòmic i proposava una recentralització. Defensava anar més enrere que el pacte constitucional, alhora que admetia el fracàs del cafè per a tothom. Zapatero ha concretat després aquest mateix objectiu des del govern. Per primer cop en la història moderna de la Generalitat, el secretari d'estat d'Hisenda, Carlos Ocaña, parlava ahir d'intervenir la Generalitat, amb l'excusa del deute.\nEl PSOE i el PP han perdut la por d'un xoc de trens a Catalunya perquè estan convençuts que el guanyarien. Potser podrien tancar d'aquesta manera el debat que tan malament creuen que van obrir en la Transició. El cafè per a tothom ha fracassat per raons oposades aquí i en el poder estatal. Hi ha un rerefons de raó en aquest fet. Però amb el seu final de trajecte també s'està enterrant l'Espanya plurinacional. L'Estat plural que en el principi del seu mandat semblava capitanejar Zapatero ja no té a Madrid qui el defensi, amb l'única excepció de Santiago Carrillo. Ha quedat en res. L'Espanya plurinacional que tants van somiar amb la Sepharat de Salvador Espriu s'ha revelat com a impossible. Zapatero i Aznar estan enterrant el mapa del 1854.\nContra l'ofensiva centralista.\nEl PSM-EN respon a l'ofensiva centralista de PP i PSOE.\nPublicat per Albert Moreno i Sagrera a 12:49 0 comentaris


Hotel Royal Dago Bandung Indonèsia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n"The staffs were helpful n friendly"\nJl. Ir. H. Djuanda 169-156, Dago, Bandung, Indonèsia, 40132 - Veure al mapa\nTé alguna pregunta per a Hotel Royal Dago?\nBé 6,7 (231 comentaris)\nBarri Dago Dago Dago Sekeloa Dago Dago\nMés informació sobre Hotel Royal Dago\nHotel Royal Dago, ubicat a Dago, Bandung, és una destinació popular per a viatgers. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. No és menys excepcional el fàcil accés que té l'hotel a les incontables atraccions i llocs d'interès de la ciutat com Donatello Factory Outlet, Hospital Boromeus, Zoo de Bandung.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Bandung. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen màquina de fax, seguretat 24 hores, Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, servei d'habitacions 24 hores, aparcament de cotxes.\nL'hotel compta amb 43 precioses habitacions, i totes inclouen accés a internet (sense fils), connexió sense fils a internet (cortesia), aparell de televisió, TV satèl•lit/cable, plat de dutxa. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Hotel Royal Dago no troba competidors en cap categoria.\nTots els tipus de viatgers (231)Viatger de Negocis (22)Parelles (57)Viatgers en solitari (27)Famílies amb infants petits (57)Famílies amb infants grans (34)Grups (34)


Les i els assistents hauran de complir amb una sèrie de mesures de seguretat, com l'ús obligatori de màscara, distanciament interpersonal, la higiene de mans i espaiar les visites\nLa Regidoria de Sanitat, Consum i Cementeris de l'Ajuntament de Sagunt ha establit un protocol amb mesures sanitàries als cementeris municipals amb motiu de la festivitat de Tots Sants, ja que es preveu una assistència massiva i, en conseqüència, existix risc d'aglomeracions i contacte estret entre persones. Per tant, els i les assistents hauran de complir amb una sèrie de recomanacions de seguretat i higiene.\nQuant al protocol, i d'acord amb els criteris establits per les autoritats sanitàries, la celebració d'esta festivitat pot considerar-se un esdeveniment d'alt risc per la qual cosa s'aplicaran les mesures generals de distància de seguretat interpersonal d’almenys 1,5 metres; control d'aforament que no excedisca les 100 persones, sense comptar treballadors municipals i d'empreses de flors, làpides, funeràries, manteniment, etc., l'accés dels qual serà lliure; s'establiran llocs d'entrada i d'eixida diferenciats, així com itineraris per a dirigir la circulació de visitants amb la finalitat d'evitar aglomeracions i previndre el contacte.\nEn este sentit, també s'indicarà de manera clara el manteniment de la distància de seguretat entre persones amb marques en terra, ús de balises, cartells o senyalització. En qualsevol cas, des del departament aconsellen que, per a evitar aglomeracions en l'entrada pel límit d'aforament, s’espaien les visites als cementeris, per la qual cosa del 28 d'octubre a l'1 de novembre els cementeris romandran oberts al públic de 8 a 18 hores ininterrompudament.\nD'altra banda, com a novetat, les persones que assistisquen al cementeri estaran acompanyades per música de violí i violoncel. Hi haurà dos músics en cadascun dels cementeris musicals, a Sagunt i al Port de Sagunt. Es tracta del quartet Morvedre, el qual s'ha dividit amb dos dels seus músics en cada cementeri, violoncel i violí, i dos violins respectivament. En total es realitzaran quatre acompanyaments musicals de dos hores de duració cadascun d'ells, sent dos en el cementeri de Sagunt i dos al del Port de Sagunt, en horari d'11 a 13 i de 15.30 a 17.30 hores. D'altra banda, des de la delegació informen que per la pandèmia no hi haurà missa de Tots els Sants en els cementeris.\nDes de la Regidoria, recorden que davant la confusió d’alguns usuaris, cal demanar cita prèvia (per telèfon o internet) per a fer tràmits administratius presencials en les oficines del departament, però no per a accedir als cementeris.\nCal recordar que l'ús de la masquereta serà obligatori en tot moment a excepció de les persones que presenten algun tipus de malaltia o dificultat respiratòria que puga veure's agreujada per l'ús de la masquereta o en els supòsits de força major o situació de necessitat. A més, és important ressaltar que no es permetrà l'ús de masquereta amb vàlvula exhaladora.\nQuant a les mesures d'higiene, l'Ajuntament de Sagunt adoptarà les mesures de neteja i desinfecció freqüents i adequades a les característiques i intensitat de l'ús de les instal·lacions; hi instal·larà papereres amb pedal i tapa per a depositar el material d'un sol ús i en l'entrada als cementeris es posaran a la disposició del públic dispensadors de gels hidroalcohòlics o desinfectants amb activitat viricida. A més, des del departament recorden que el personal dels cementeris només subministrarà escales a les persones usuàries, que es desinfectaran abans i després de cada ús, però no subministraran utensilis com a poals o graneres, com habitualment es feia, per la qual cosa recomanen que en cas necessari ho porten les persones usuàries.\nTambé s'establix una ocupació màxima d'una persona en els lavabos, excepte en aquells supòsits de persones que requerisquen assistència, casos en què es permetrà la utilització per part d'un acompanyant.\nServici gratuït d'autobús per a visitar els cementeris municipals\nL'Ajuntament de Sagunt posarà a disposició la ciutadania un servici gratuït d'autobusos als cementeris el dia 1 de novembre. El recorregut es realitzarà cada mitja hora (a les hores en punt i a la mitja) i serà l'habitual amb les parades en els punts de costum. En el cas de la ruta del Port de Sagunt serà la següent: cementeri - av. Arquitecte Alfredo Simón - av. Mediterrani - av. 9 d'Octubre - av. Hispanitat- carrer Azorín – cementeri.\nL'autobús de Sagunt eixirà a les hores en punt i a les mitges i el punt de partida serà l'asil, seguint el recorregut habitual: asil - carrer Terol - Camí Reial - cementeri - av. País Valencià - carrer dels Horts - plaça Cronista Chabret - av. Doctor Palos - asil. Per a tornar, les eixides que es realitzen des del cementeri seran als quarts amb un recorregut que va pel carrer dels Horts, passant per la plaça Cronista Chabret i de nou cap a l'asil.


Catalunya entra en fase d'alerta pel coronavirus\nEl president Quim Torra ha comparegut aquest dimecres per anunciar que Catalunya, arran de l'epidèmia del coronavirus, passa d'una fase de prealerta a una d'alerta, el que comporta l'aplicació d'un seguit de mesures com prohibir que el personal sanitari, d'emergències, o d'atenció en residències de la tercera edat participi en congressos o esdeveniments públics.\nDe la mateixa manera, el govern ha anunciat la suspensió de les pràctiques de formació professional als centres sanitaris i de les excursions o sortides programades dels alumnes dels centres escolars o universitats.\nPer altra banda, se suspenen o ajornen les activitats col·lectives en espais tancats o oberts que concentrin a més de mil persones. Només serà possible realitzar aquest tipus de reunions si les mil persones només ocupen un terç de l'espai del recinte que aculli l'esdeveniment, per tal de garantir una distància suficient entre els individus.\nEl president ha admès que es tracta d'una "situació complicada i difícil", que requereix "màxima col·laboració entre ciutadania, institucions i agents socials". Les mesures anunciades entraran en vigor aquest dijous i es mantindran durant quinze dies. Tot i això, Torra no descarta "prendre mesures més dràstiques".\nEl Govern central també ha donat instrucció a l'equip econòmic per aprovar una partida extraordinària per reforçar el sistema de salut enfront del coronavirus. El conseller d'Interior, Miquel Buch, ha enviat un missatge de "calma", indicant que no hi ha cap senyal que es pugui produir un desabastiment d'aliments o de cap mena de producte de primera necessitat.\nEl meu comentari pot-ser no es el qué pensa tothom crec que no cal perdre els nervis i controlar la situació aquest esbarament amb les persones es donat a les notícies de totes les televisions penso es millor estar tranquils sens perder la cordura .\nescrit per Isabel Blanes Argumosa 11/mar/20 15:10 h.


Català | Eoibd Català – Eoibd\nDel 4 al 22 de juliol (60 hores), de dilluns a divendres, de 9.30 a 13.30 h.\nA2/B1 Se situa entre la franja de l'A2 (usuari bàsic) i la del B1 (primer nivell de l'usuari independent)\nB2/C1 Se situa entre la franja del B2 (usuari independent) i la del C1 (usuari experimentat)\n• La matrícula es tancarà tan bon punt es cobreixin les places disponibles. A partir d’aquest moment només us podreu inscriure a la llista d’espera.\nAcreditació oficial del nivell, si s’escau\n• Primer, es fa la matrícula; després, l’historial lingüístic i, finalment, el test de nivell.\n• L’historial és obligatori per a tot l’alumnat matriculat a cursos d’estiu, encara que es tracti de principiants absoluts. Trobareu l’historial lingüístic aquí i al formulari de matrícula (camp d’Informació addicional).\n• El test és obligatori per a tot l’alumnat matriculat a cursos d’estiu, excepte per als principiants absoluts, els alumnes oficials del mateix curs acadèmic o si es té una equivalència reconeguda a la taula. En els dos darrers casos, l’alumne haurà d’acreditar el seu nivell.\n• S’anul·larà la matrícula a totes les persones\nTot l’alumnat que hagi de fer la prova oral, rebrà un correu electrònic amb la data i hora establerta.\n• Els cursos d’estiu donen dret a un certificat de suficiència o d’assistència: els alumnes que hagin complert el requisit d’assistència, però que no hagin assolit els objectius del curs, tenen dret a un certificat de participació, i els alumnes que hagin superat el curs obtindran un certificat de suficiència. En qualsevol dels casos, es requereix haver-hi assistit un 80% per obtenir-lo.\n• El certificat que s’hi obté tampoc no té el mateix valor, per tant no hi ha convalidació ni permet el pas automàtic al nivell següent d’un curs regular ni tampoc no en garanteix la plaça.\n• Aquest curs està pendent d’autorització.


Els radars del Baix Empordà imposen més de 152.000 multes en 4 anys\nEls Radars fixos i de tram del Baix Empordà han posat 152.053 multes per excés de velocitat en els darrers quatre anys. En el que portem d'any el Servei Català de Trànsit ha iniciat 7.511 expedients sancionadors.\nEl Baix Empordà disposa de quatre radars fixos en un sentit de la marxa i un de tram que cobreix els dos sentits de la marxa. Els cinamòmetres de la comarca estan situats a la C-31 a Begur; a l'Autovia C-31 a Calonge i s'Agaró i a la C-66 a Forallac. El radar de tram és compartit entre el Gironès i el Baix Empordà i cobreix el tram Sant Joan de Mollet - Corçà en els dos sentits de la marxa. Precisament, aquest, és el darrer giny d'aquestes característiques que es va instal·lar a la comarca.\nEn la sèrie històrica entre el 2015 i avui l'any amb més multes va ser el 2017 amb 52.343 expedients sancionadors, amb una mitjana de 4.362 cada mes. El 2015 es van imposar 47.907 multes i el 2016 44.929. En el que portem d'any s'han iniciat una mitjana de 1.111 expedients sancionadors mensuals.\nEls radars de tram redueixen un 70% l'accidentalitat\nEls radars de tram són l'aposta més novedosa del Servei Català de Trànsit. Uns radars que, a diferència dels fixos, permeten controlar la mitjan de velocitat d'un tram concret de carretera i per tant s'evita la tradicional frenada i acceleració un cop els conductors coneixen on està ubicat.\nDe fet, segons fonts del SCT els radars de tram han reduït un 70% l'accidentalitat allà on estan col·locats.\nConcretament el radar de tram entre Corçà i Sant Joan de Mollet ha enxampat 143 conductors amb excés de velocitat des que va començar a funcionar el mes de febrer del 2017.\nLa multa que imposa un radar pot anar des dels 200 als 600 euros amb una rebaixa del 50% si es paga en un termini de 20 dies des de la seva notificació. També va acompanyada d'una pèrdua de fins a sis punts del carnet de conduir.\nUna víctima mortal en el que portem d'any\nEn el que portem d'any una persona ha mort a la xarxa viària del Baix Empordà. Va ser el passat 12 d'abril a la GI-653 a l'altura de Regencós quan esva produir una col·lisió entre dos turismes i la conductora d'un dels vehicles, veïna de Begur de 23 anys, va perdre la vida.\nFinalitzades les obres del carrer Sant Sebastià de Palafrugell


Joina: "Vivim a la recerca de trobar casa nostra en un món que va massa ràpid"\nJoina llança el segon treball discogràfic\nL'empordanesa publica 'Òrbita 9.18', un segon disc més personal que presentarà el 13 de febrer al CAT i a l'Auditori de Girona el 13 de març\nTrobar l'espai interior on sentir-te còmoda és una recerca plena d'incertesa. La pianista i cantant Joina (Biure d'Empordà, 1996) posa en un segon pla el piano, la seva especialitat a l'ESMUC, per publicar un segon àlbum, 'Òrbita 9.18' (Microscopi, 2021) en què busca, a través de la veu, un refugi on poder començar a conèixer-se millor. Dividit en tres episodis, l'àlbum representa un canvi de sonoritat respecte al disc anterior, 'Companyes' (autoeditat, 2018), i també pel que fa a la lletra, que ara és menys explícita i més íntima.\nEls moments vitals condicionen l'expressió artística que en resulta\n- Aquest nou disc ha estat creat majoritàriament durant el confinament, entre el mes de febrer i març. Com has viscut aquests últims mesos?\nAquests últims mesos els he viscut amb una sensació d'incertesa bastant general. Per una banda, m'ha anat bé perquè he pogut aprofitar per fer aquest disc amb calma i centrar-me, però per l'altra, ens van anul·lar molts concerts de la gira de 'Companyes'. Tenia una mica la sensació de preguntar-me cap a on anava tot això, quin sentit tenia estar fent un disc en aquesta situació, però alhora tenia ganes de seguir-lo fent.\n- Des d'aleshores, ser artista no està sent fàcil...\nSí, totalment! La majoria de concerts s'han anul·lat i les perspectives pel 2021 són molt incertes, no sabem quins festivals programaran. Però crec que és important que seguim sent-hi, que seguim creant d'una altra manera, intentant adaptar-nos a la situació d'ara i, quan tot estigui millor, poder tornar als escenaris i a poder tornar a engegar el sector, que és molt necessari.\n- El disc parla de trobar casa teva. Aquest concepte està influït pel confinament?\nAquest trobar la casa metafòricament ve molt influït del moment en què tot, de cop, es para, i et veus molt més davant del mirall on estàs. Aleshores venen moltes preguntes: què vull fer amb la vida? Tota la mirada personal i íntima que és aquest disc neix del moment vital i del moment social que estem vivint. El "9.18" del títol és la casa on vivia durant la meva infància, al número 9-18. Representa el retorn o la recerca de la pròpia casa.\nJoina | Foto: Rosa Borrell\n- Quin valor li dónes a tenir un refugi, un lloc on sentir-se arrelada?\nÉs el primer pas per poder començar a fer un camí propi. Tenir un espai on desenvolupar-te com a persona i com a artista, un lloc extern i també intern. És important per trobar-te a tu mateixa.\n- Aquest procés de recerca li passa a tothom?\nPenso que a tothom li pot sonar aquesta idea, al final tots volem sentir-nos acollits a algun lloc. Alhora, també crec que és una mica generacional en el punt que avui en dia l'edat d'estudiar i de ser jove s'està allargant més i les possibilitats són tantes que vegades costa escollir i situar-nos en un punt en què ens sentim còmodes.\n- L'àlbum està dividit en tres episodis. Quin és el fil que les uneix?\nQuan vaig fer les cançons no vaig pensar que les dividiria així, va ser una decisió posterior. Un cop vaig haver escrit els temes, vaig veure que hi havia unes temàtiques comunes i vaig crear tres blocs. El primer se situa en el present i parla de la recerca de la casa i de la manca del teu propi refugi, el segon té més a veure amb el passat i amb un retorn als orígens, amb una mica de nostàlgia, i aquests són els que vaig escriure durant la quarantena, quan vaig tornar a l'Empordà. L'últim és una mirada al futur i parla de la pressa, de la sensació de viure sempre fora de temps. Vivim a la recerca d'intentar trobar casa nostra en un món que va massa ràpid, no vivim mai el present.\n- Diries que amb la música passa el mateix, que la consumim molt de pressa i passem a les novetats de seguida?\nSí, cada vegada més. Vull pensar que també hi ha gent a qui li agrada escoltar amb calma els discos i entendre els universos dels artistes. Això hi és, però és veritat que, en paral·lel a com funciona la societat, amb la música passa el mateix. Es treuen senzills i, al cap d'un mes, ja estan caducats. També per això tenia ganes de fer un disc conceptual, amb una continuïtat, per mi té sentit treure projectes que tinguin un univers propi en conjunt.\n- Fent comparativa amb l'anterior disc, en aquest treball les lletres són menys explícites.\nTotalment. El primer disc naixia d'unes ganes de treure la veu, de reivindicar, molt vinculat al moviment feminista, i tenia un caràcter molt més explícit, no volia que hi hagués dubte. També amb l'estil i la manera de rapejar hi ha un canvi. Aquest és més recitat, és un univers més íntim.\n- A què es deu aquest canvi?\nEstem en evolució constant i els moments vitals condicionen l'expressió artística que en resulta. El moment d'aquest àlbum ha estat molt més íntim, m'ha agafat a la quarantena i en un 2020 molt estrany. Tot això hi influeix molt. En l'àmbit personal, el canvi d'etapa de viure a Barcelona, acabar l'ESMUC i tornar a casa i plantejar-me moltes coses també hi és al disc.\n- La sonoritat també és diferent. Què has volgut incorporar?\nÉs un disc molt més produït, hi apareix una part més electrònica. Jo tenia moltes ganes de crear universos sonors. No volia crear un so de banda acústica, sinó més experimental, jugant amb les veus i la instrumentació.\n- Has estudiat l'especialitat de piano clàssic. On queda el piano en aquest disc?\nEl piano hi és present però en els directes vindrà un teclista, jo tindré un paper més secundari. Tot i això, hi ha uns interludis de piano sol abans de cada episodi, i això sí que és la meva part. Però en aquest disc tenia ganes d'agafar el paper de cantant i recitar els raps sense estar tocant el piano. Pel que fa a la part pianística, va cap a una banda que encara no sé quina és. Ara estic més centrada en la part vocal.\n- Com estàs vivint aquest canvi del piano a la veu?\nAl principi em feia bastanta por desprendre'm del piano perquè és el que havia fet sempre. A més, cantar és molt personal i jo encara hi estic experimentant i coneixent-me, però em ve molt de gust posar-ho en pràctica. Al final, penso que no tots els projectes han d'explicar tot el que jo sóc, el piano segueix sent part de la meva vida. De fet, m'estic plantejant treure un altre disc més endavant de piano.\n- Quines expectatives tens amb aquest disc?\nTinc moltes ganes de poder-me empoderar com a cantant i poder desenvolupar aquesta part més enllà del piano. També tocar amb una banda i membres nous, experimentar amb ells noves sonoritats. Trobar-me còmoda en aquest format. I a partir d'aquí veig que aquest disc és un inici cap a un viatge, una arrencada en la meva projecció com a artista. 'Companyes' naixia d'un lloc més col·lectiu i aquest és més personal.


Opinió - Les moltes cares de la veritat\nPublicat: el 18/oct/19\nEls 12 i 13 d'octubre passats, la companyia Fila Zero va estrenar al Teatre de Mira-sol l'obra 'És així, si us ho sembla', de Luigi Pirandello, amb direcció de Teresa Canas i amb un èxit esplèndid de públic. El teatre era ple de gom a gom tots dos dies, cosa que diu molt a favor del poder de convocatòria d'aquesta companyia i de l'interès que desperta la professionalitat dels seus muntatges.\n'És així, si us ho sembla' és un dels primers treballs dramatúrgics de Pirandello i no figura entre les seves obres, diguem-ne, capitals, però aborda un tema universal que acompanyarà l'ésser humà fins al darrer moment de la seva existència: la veritat de les coses, o, potser millor dit, les moltes cares que pot arribar a tenir la veritat. El mateix Pirandello, poc després, hi va tornar una mica a 'Sis personatges en cerca d'autor', i Akira Kurosawa, en el seu formidable 'Rashomon', ens ho va mostrar cinematogràficament de bell nou. Com diu l'oncle de 'És així, si us ho sembla', magníficament interpretat per Ferran De Juan: 'Jo sóc com vostè em veu, però això no priva, senyora meva, que jo no sigui també, realment, com em veuen el seu marit, la meva germana, la meva neboda i la senyora Cini, i que ells tampoc no s'enganyin absolutament gens.'\nAquesta obra data del 1917 i, per bé que, com és lògic, conté elements propis d'aquella època, el cert és que el seu fons es manté plenament vigent no sols amb relació a la condició humana, sinó també per la condemna que fa de la Veritat Absoluta. El muntatge de Teresa Canas i Fila Zero, per tant, esdevé geopolíticament pertinent en posar en evidència fins a quin punt un país pot viure sota la dictadura de la Veritat Absoluta d'un Estat sintetitzada en un dogma fanàtico-religiós com per exemple la 'Unitat d'Espanya'. És en nom d'aital paroxisme delirant que un Estat, en aquest cas l'espanyol, crea l'artifici d'una Veritat Absoluta en virtut de la qual s'autoatorga el dret de violar els drets humans i de satanitzar, criminalitzar i empresonar la dissidència. La seva Veritat Absoluta ho justifica tot, absolutament tot, inclosa la seva violència més sagnant.\nHeus aquí com el fons d'aquesta comèdia escrita ara fa un segle per Pirandello té lectures perfectament contemporànies. I és que l'absolutisme és un gen humà que, si es desenvolupa en individus o en estats-nació amb poder coercitiu a les seves mans, és altament perillós. La meva felicitació, per tant, a Teresa Canas i a Fila Zero per haver-la tornat als escenaris i als catorze actors i actrius per l'excel·lència de la seva interpretació. És així, com a mi m'ho sembla.


Bloc d'Aula 4 anys: 2012\nInfantil - C.E.I.P Guillem de Montgrí\nPer contactar amb la tutora: gminfantil4@gmail.com\nINTERCICLE SESSIÓ 7 NOVEMBRE\nEls alumnes d'Infantil continuen elaborant el seu projecte sobre els contes. Els alumnes treballen a partir de la Filosofia 3/18 un conte, elaboren hipòtesis, canvien els personatges, imaginen el que pot passar en el conte a partir d'una hipòtesi,etc. Aquestes activitats les realitzen en tallers intercicle, compartint grups de les 3 aules.\nPublicat per CEIP GUILLEM DE MONTGRÍ a 10:34 Cap comentari:\nBenvolgudes famílies. Com cada curs els dimecres, els infants d'Infantil realitzan activitats intracicle, es a dir, els nins de cada grup es mesclen per a realitzar activitats conjuntament amb les mestres.Els nins estan treballant la Filosofia 3/18 a través dels contes i del joc. Mitjançant els contes tradicionals, convidem als infants a pensar, a desenvolupar habilitats de recerca, a esbrinar, a endevinar, a buscar solucions alternatives i a formular hipòtesis, tot aprofitant l'espai privilegiat de l'intercicle.\nAPRENEM A PENSAR I A SENTIR. ENS ATREVIM A FER-HO I ÉS MOLT DIVERTIT!\nPublicat per CEIP GUILLEM DE MONTGRÍ a 14:32 Cap comentari:\nPRESENTACIÓ AULES D'INFANTIL\nBenvolgudes famílies al curs 2012-13. Com ja sabeu, els nins i nines ja han triat els noms de les diferents classes: Els de 3 anys,és la classe de ELS ELEFANTS. Els de 4 anys, són la classe de LES FLORS. Els de 5 anys, són la classe de ELS DINOSAURES. Aquí us deixem unes fotos de l'assemblea d'avui dimecres 17.\nPublicat per CEIP GUILLEM DE MONTGRÍ a 9:59 Cap comentari:\nCONTINGUTS CURS 2012-13\nAqui teniu els continguts a treballar al llarg del curs 2012-13 en els diferents blocs i àrees.\nContinguts 4 anys 2012 2013 word from guillemdemontgri\nPublicat per CEIP GUILLEM DE MONTGRÍ a 14:37 Cap comentari:\nPublicat per Tutora 4 anys a 15:00 Cap comentari:\nPublicat per Tutora 4 anys a 14:46 Cap comentari:\nCova de Ses Llagostes i Cala Bassa\nAvui ens hem despertat molt contents perquè ens anàvem d'excursió amb vaixell a la Cova de Ses Llagostes i a la Platja de Cala Bassa!!\nEl dia començava a les 9.00h al port de Sant Antoni, allí hem agafat una barca que ens ha portat a la Cova.\nHi hem entrat i sabeu una cosa??? Allí hi havia peixos, taurons i..... una tortuga!!!! Ens ha agradat molt,sobretot perquè l'any passat nosaltres érem la classe de les tortugues.\nDesprés hemesmorzat ....mmmmmmm teníem molta gana!!!\nQuan hem acabat d'esmorzar, hem tornat a la barca i.... rumb a Cala Bassa!!!\nQue us anem a explicar de la platja... ha estat super divertiiiiiiiiit!!!\nVolem donar les gràcies a tots/es els/les papas, mamas, germans, ties, güeles que han fet possible aquest dia... i a tots els que us hagués encantat acompanyar-nos!!!\nMoltes gràcies per tot... Sou genials!!!\nPublicat per Tutora 4 anys a 22:07 3 comentaris:\nPROJECTE 3R TRIMESTRE\nEls alumnes d'Infantil continuen amb el seu projecte programat per aquest 3r trimestre sobre el bosc i les seves particularitats.\nComn ja sabeu, cada dimecres els alumnes de tota l'etapa d'Infantil es junten per a realitzar aquests projectes intercanviant alumnes de cada classe. Aquest dimecres 23 de maig han creat uns mòblis amb material recollit del bosc i els han penjat a l'entrada d'Infantil.\nPublicat per CEIP GUILLEM DE MONTGRÍ a 10:23 Cap comentari:\nPROJECTE "CONEIXEM EL BOSC?"\nCom ja sabeu, al llargt del 3r trimestre, els alumnes d'Infantil estan treballant el Projecte " Coneixem el bosc?". Dins aquest projecte, està la creació d'un mural amb el material que varen recollir durant la sortida feta al bosc la setmana passada.Aquí us deixem unes fotos del mural.\nPublicat per CEIP GUILLEM DE MONTGRÍ a 13:48 Cap comentari:\nAvui hem començat un nou projecte a Intercicle. Hem realitzat una sortida pel bosc que tenim al costat per a poder escoltar les ramors que hi ha allí, les plantes, els arbres,els animalets...\nHem recollit diferentes mostres de plantes, flors, pinyes, pals, fullaca de pi per a poder estudiar l'olor i les seves característiques... per poder aprendre jugant, que és el que més ens agrada fer!!!\nPublicat per Tutora 4 anys a 22:07 Cap comentari:\nSortida als Bombers de l'aeroport\nAvui hem anat a l'aeroport a veure els bombers i els falcons!!!\nPrimer de tot hem esmorzar a una de les zones VIP de l'edifici tècnic , després hem anat a conéixer a na Dora, un falcó que fa fugir els pardalets que volen per sobre la pista de l'aeroport i per últim..... siiiiiiii hem anat a veure els bombers!!!\nTots els que hem volgut ens han deixat tirar aigua amb la manguera... i ens hem posat el seu casc... per fi hem set bombers per un dia :)\nEls bombers també ens han fet una demostració de com tiren aigua amb el camió!!!\nPublicat per Tutora 4 anys a 22:52 1 comentari:\nÉs el moment del dia on els infants poden parlar de les coses que han fet el dia anterior, el cap de setmana o experiències viscudes. A part d'això, abans de començar la jornada, passem llista, posem la data i el temps que fa, el que ens toca fer aquell dia, els encarregats de les tasques establertes i acabem l'assemblea cantant cançons.\nPublicat per CEIP GUILLEM DE MONTGRÍ a 18:07 Cap comentari:\nEls divendres ens encanten... perquè comencem el matí fent psicomotricitat amb na Noelia i en Fito. Allí ens podem disfressar, fer construccions amb peces de fusta, amb peces de psicomotricitat (coixins grans de diferents tamanys, formes i colors), saltar al llit elàstic,pujar i baixar per les espatlleres,....\nPublicat per Tutora 4 anys a 21:57 Cap comentari:\nPROJECTE 2N TRIMESTRE\nEls alumnes han continuat aquesta setmana amb el projecte " Cel, Mar i Terra" ,treballant els animals que es poden trobar en cadasquú d'aquests medis i formant el mural que hi ha a l'entrada d'Infantil.\nPublicat per CEIP GUILLEM DE MONTGRÍ a 14:33 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Intercicle\nEls alumnes d'Educació Infantil continuen amb el projecte que varen començar el segon trimestre " Mar, Terra i aigua", on els alumnes aprenen sobre diferents aspectes del nostre entorn en diferents mitjans: animals, mitjans de transport...\nLa setmana passada varen treballar els mitjans de transport de la Mar(3 anys),Terrra(4 anys) i Aire( 5 anys).\nDesprés els alumnes pengen els seus treballs a uns murals situats a l'entrada d'Infantil.\nUs deixem unes fotos del Taller.\nPublicat per CEIP GUILLEM DE MONTGRÍ a 14:24 Cap comentari:\nAhir vam fer una diada de Carnaval a l'escola. Mirau que guapos i guapes estàvem tots!!!\nPublicat per Tutora 4 anys a 22:50 Cap comentari:\nPROJECTE CEL, MAR I TERRA\nEls alumnes d'Educació Infantil continuen amb el Projecte "Cel, Mar i Terra" que varen començar la setmana passada.\nAvui, els infants han treballat en intercicle,els mitjans de transport:\n- de terra: cotxes, autobús i les senyals de transport.\n- d'aire: avions.\n- de mar: els vaixells.\nEls infants han utilitzat diferents tècniques. Us deixem algunes fotos de l'activitat.\nPublicat per CEIP GUILLEM DE MONTGRÍ a 13:28 Cap comentari:\n13 de febrer "Neu al pati"\nAvui quan hem arribat a l'escola estava tot blanquet!! Era molt guay, encara que havíem d'anar en compte per no caure.\nNa Marga ens ha deixat sortir al pati a jugar amb la neu-gel un ratet i sabeu que hem fet????\nSiiiiiiii un ninot de neu!!!!\nLi hem posat la bufanda de na Neus, els guants de na Marga i un palet al nas, jajajajaja... ens ha quedat petit perquè la neu-gel estava molt freda ;)\nPublicat per Tutora 4 anys a 20:26 Cap comentari:\nEls alumnes de 6è ens van ajudar a confeccionar nostre estel!!!\nMoltes gràcies a Roberto, Aya, Laura, Noelia i Daniel ;)\nPublicat per Tutora 4 anys a 20:21 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: estels\nPublicat per CEIP GUILLEM DE MONTGRÍ a 21:54 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: setmana_estels\nEls alumnes d'Educació Infantil han començat avui el Projecte corresponent al segon trimestre que es titola " Terra, Mar i Aire".\nAl llarg del trimestre, els alumnes dels tres nivells d'Infantil treballaran fonamentalment els mitjans de transport terrestres, aeris i marítims, i per un altre costat, els animals que viuen en els tres hàbitats.\nUs deixem unes fotos de la primera sessió intercicle realitzada avui dimecres 8 de febrer.\nPublicat per CEIP GUILLEM DE MONTGRÍ a 14:31 Cap comentari:\nUNA VEGADA MÉS ENS APROPEM AL FESTIVAL D'ESTELS 2012. LA PRIMERA ACTIVITAT QUE REALITZARAN ELS INFANTS SERÀ LA CREACIÓ DELS SEUS PROPIS ESTELS A L'ESCOLA. ENGUANY ELS INFANTS DE 4 ANYS I 5 ANYS REALITZARAN L'ESTEL SLED.\nUS DEIXEM UN ENLLAÇ ON TROBAREU COM FER L'ESTEL SLED.\nPublicat per CEIP GUILLEM DE MONTGRÍ a 12:13 Cap comentari:\nFestival dels estels 2011 video recordatori\nPublicat per CEIP GUILLEM DE MONTGRÍ a 10:52 Cap comentari:\nNosaltres aprenem amb ses TIC, i tú?\n2n trimestre curs 2016-17 (37)\n3r trimestre 2016-17 (38)\nActivitats 1r trimestre _curs 2016-17 (40)\nAniversaris 2016-17 (13)\ninterciicle 2016-17 (3)\nL'hort 2016-17 (1)\nLes emocions 2016-17 (1)\nllibre dels noms (1)\npiscina 2016-17 (1)\nPla lector 2016-17 (2)\nProjecte de l'aigua 2016-17 (4)\nProjecte de la casa 2016-17 (1)\nProjecte de les dents (3)\nProjecte del gall (6)\nProjecte del ós (4)\npsicomotricitat 2016-17 (1)\ngminfantilp4.blogspot.com por CEIP Guillem de Montgrí se encuentra bajo una Licencia Creative Commons Reconocimiento-NoComercial-SinObraDerivada 3.0 Unported.\nHola som na Sonia, tutora de 4 anys, i aquesta és l'extensió digital de la nostra aula, esper que us agradi.\nHàbits d'higiene i esmorzar\nEls alumnes de 6è ens van ajudar a confeccionar no...\nV EDICIÓ DEL DIA DE LA CIÈNCIA\nFAMILIAS DE PARTE DE NOELIA\nAcomiadament PADRINS LECTORS\nVIATGE D'ESTUDIS 2018\nEns acomiadem d'en Gerard\nL'UKELELE D'EN PAU I EN MARIO I ELS BOLS TBETANOS\nSOM UNS VALENTS!!!\nValoración final y modelo de memoria\nMar de 3 anys


The Three Faces of Eve - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\npel·lícula de 1957 dirigida per Nunnally Johnson\nThe Three Faces of Eve és una pel·lícula estatunidenca dirigida, escrita i produïda per Nunnally Johnson, estrenada el 1957. Joanne Woodward va rebre, per aquesta pel·lícula, l'Oscar a la millor actriu, tot i que era encara poc coneguda.\nLyle R. Wheeler i Herman A. Blumenthal\nCorbett Thigpen (llibre)\nHervey Cleckley (llibre)\nOscar a la millor actriu (1956)\nMare i esposa, Eve White és una dona tímida que pateix de mals de cap i de pèrdues de memòria ocasionals. Finalment és enviada a consultar un psiquiatre d'anomenada, el Dr. Luther i, sota hipnosi, es descobreix en ella una « altra personalitat », és Eve Black, una noia salvatge que no somia més que en divertir-se. Eve Black ho sap tot sobre Eve White, mentre que Eve White ignora el que fa Eve Black. Davant aquesta situació, el marit d'Eve White l'abandona, abandonant també la seva filla, Bonnie. Eve Black ha provat de matar aquesta última i s'envia a Eve White a un internat.\nEl Dr. Luther veu més en Eve White que en Eve Black les personalitats incompletes i inadaptades. La major part de la pel·lícula mostra com Luther prova de comprendre aquestes dues cares d'Eve. La convida finalment a recordar un esdeveniment que l'hauria pogut traumatitzar durant la infantesa. La seva àvia havia mort quan tenia sis anys i, segons el costum de la família, se la va obligar a abraçar la morta amb la idea que es faria més fàcilment a aquesta separació. El terror que li va inspirar aquest acte l'havien portada a separar-se en dues personalitats clarament diferents.\nLa teràpia continua, apareix una tercera personalitat, Jane, de caràcter relativament oposat. Aquesta nova arribada no entén en principi res de la situació però a poc a poc arriba a recordar tot el que ha pogut afectar a totes tres. Luther demana parlar amb Eve White, però al mateix temps Jane descobreix que Eve White i Eve Black han deixat d'existir. Les tres personalitats són ara foses en un tot únic. Es casa amb un home anomenat Earl que ha conegut mentre era Jane i retroba la seva filla Bonnie.\nLa pel·lícula és basada, de manera poc fidel, en l'autèntica història d'una dona que patia dissociació mental, Chris Costner-Sizemore. El llibre original Les tres cares d'Eve havia estar publicat poc de temps després dels fets, i els drets cinematogràfiques immediatament venuts, el 1957, al realitzador Nunnally Johnson, que volia aprofitar de l'interès del públic per les personalitats múltiples. Aquest interès li havia estar despertat l'any 1954 per la publicació de la novel·la de Shirley Jackson The Birds' Nest, adaptat a la pantalla l'any 1957 sota el títol Lizzie.\nLee J. Cobb: Doctor Curtis Luther\nEdwin Jerome: Doctor Francis Day\nAlena Murray: Secretària\nMimi Gibson: Eve, de nena\nAlistair Cooke: El narrador\nVince Edwards: El sergent\nEn la seva autobiografia I’m Eve, Chris Costner-Sizemore ha insistit en el fet que la pel·lícula no descrivia del tot la seva vida real. Els seus trastorns mentals van trigar molt més temps a resoldre’s i ha trobat purament comercial el retrat que el seu terapeuta feia d'ella. Però a l'època era incapaç de fer res en aquest sentit, perquè no li era pas permès de revelar la seva identitat real com « Eve ». Un metge fins i tot l'ha considerada com boja per creure que era « Eve ». Amb la seva família, Costner-Sizemore ha viscut en un aïllament virtual durant anys, tement que algú descobrís el seu passat.\nSegons Costner-Sizemore, era massa malalta intel·lectualment per fre-se càrrec dels seus propis afers: és el seu metge, el Dr. Corbett Thigpen, qui va negociar tots els arranjaments amb els Studios de la Twentieth Century Fox per filmar la seva versió de la seva vida. Seguint les seves últimes afirmacions (que es troben en els seus llibres I’m Eve i A Mind Of My Own i en de nombroses entrevistes), era com el seu representant únic amb la Fox i al mateix temps com el representant de la Fox amb ella. Ella ha rebut 7.000 $, mentre que Thigpen s'embutxacava aproximadament 1 milió.\nSegons Costner-Sizemore, doncs, el metge Thigpen ha utilitzat la seva història pel seu profit personal. Quan la pel·lícula es va passar per primera vegada a Augusta, Geòrgia, ell li va aconsellar de no veure-la, dient-li que seria « molt dolent » pels progressos de la seva teràpia. Costner-Sizemore explica que se sentia transformada en objecte i desvaloritzada per aquesta experiència, sobretot quan veia per tot arreu cartells publicitaris en els quals Joanne Woodward la representava. A continuació, Thigpen va intentar impedir que escrivís I’m Eve l'any 1977, sostenint que posseïa l'exclusivitat dels drets sobre la història de la seva vida. La Fox li va pagar 5.000 $ per una opció sobre el llibre amb la finalitat de fer-ne una pel·lícula per la TV, però mai no ha anat més lluny en el projecte.\nCostner-Sizemore no va entendre fins al 1988 fins a quin punt havia estat explotada per Thigpen, quan va provar de treballar amb Sissy Spacek sobre un guió que se li proposava per una versió cinematogràfica de A Mind Of My Own. Spacek ha mostrat interès a presentar un retrat exacte i el seu associat Bobbie Edrick ha acceptat de fer la producció. En aquest moment Spacek va ser contactada pels representants de la Fox, que han pretès que no tenia el dret de realitzar aquesta pel·lícula, ja que la Fox posseïa a perpetuïtat tots els drets sobre la vida de Costner-Sizemore. Aparentment, havia signat el contracte l'any 1957 sense llegir-lo amb cura. Pel que diu Edrick, la verdadera raó que empenyia la Fox a voler els drets a tot preu era que hi havia la intenció de rodar de nou The Three Faces of Eve com a comèdia, amb Lily Tomlin.\nCostner-Sizemore va atacar la Fox davant el Tribunal federal de Manhattan en 1988 amb l'ajuda de l'advocat Carol Rinsler, que va sostenir que Costner-Sizemore no tenia tota la seva consciència a l'època i que el comportament de la Fox l'any 1977 - li havia pagat drets per I’m Eve - no es feia amb la pretensió de posseir els drets sobre la seva vida. Va aconseguir fer declarar nul el contracte. Els drets cinematogràfics sobre A Mind Of My Own pertanyen actualment a Spacek.\n1958. Oscar a la millor actriu per Joanne Woodward\n1958. Globus d'Or a la millor actriu dramàtica per Joanne Woodward\n1958. BAFTA a la millor actriu estrangera per Joanne Woodward\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=The_Three_Faces_of_Eve&oldid=29085396»\nDarrera modificació: 2 gen 2022 a les 21:36\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 2 gen 2022 a les 21:36.