TROFIM LYSENKO I LA CIÈNCIA SOVIÈTICA\nTORNAR A CIÈNCIA I POLÍTICA\n1.1.LA SEVA TRAJECTÒRIA PROFESSIONAL\n1.2.LES TEORIES BIOLÒGIQUES DE LYSENKO\n1.2.1 LA BIOLOGIA DURANT EL SEGLE XIX I PRINCIPIS DEL XX\n1.2.2. ORIGEN I EVOLUCIÓ DE LES TEORIES DE LYSENKO\n2.LA IMPOSICIÓ DEL LYSENKISME\n2.1.ELS DEBATS CIENTÍFICS A L'URSS DURANT ELS ANYS 20\n2.2.L'ASCENS DE LYSENKO\n2.3.LES QÜESTIONS IDEOLÒGIQUES\n2.3.3.LES NECESSITATS ECONÒMIQUES DE L'STALINISME\n2.3.4.EL CONTROL POLÍTIC DELS CIENTÍFICS.\n2.3.5.EL LYSENKISME FRANCÈS\n3.LA FI DEL LYSENKISME\n4.EL LLEGAT DE LYSENKO\n5.LYSENKO ENTRE NOSALTRES\nTrofim Denisòvitx Lysenko va nèixer el 1898 a Karlovka, localitat situada a Poltava (Ucraïna), fill d'una família pagesa. Després que, el 1921, en època ja soviètica, es gradués a l'Escola d'Horticultura d'Uma, Lysenko se'n va anar a treballar al Centre de Selecció de Belaia Tserkov. El 1925, va graduar-se a l'Institut Agrícola de Kiev, i s'incorporà al Centre de Selecció Experimental de Gandzha, població anomenada posteriorment Kirovbad; quatre anys més tard, el 1929, Lysenko esdevingué especialista a la secció de fisiologia de l'Institut Ucraïnés de Selecció i Genètica, situat a Odessa; el 1936, n'esdevingué el Director.\nGràcies a les seves teories sobre l'herència genètica, Lysenko fou distingit amb l'Ordre de Lenin, la màxima condecoració soviètica, i amb dos premis Stalin, com també fou nomenat vice-president del Sòviet Suprem. El 1938, va esdevenir President de l'Acadèmia Lenin de Ciència Agrícola, i, dos anys més tard, assumí la Direcció de l'Institut de Genètica de l'Acadèmia de Ciències de l'URSS. Des de 1948, quan el Presídium de l'Acadèmia de Ciències de l'URSS donà caràcter oficial a les seves teories genètiques, fins a la mort de Stalin (1953), Lysenko fou, dins de les institucions científiques soviètiques, la màxima autoritat no sols en agronomia, sinó en d'altres disciplines científiques. A l'Europa occidental, per la seva banda, el Partit Comunista Francès (PCF) va donar suport a les teories de Lysenko.\nAmb la desestalinització, Lysenko perdé, momentàniament, la seva autoritat, però, aviat, es guanyà la confiança del nou dictador, Nikita Khruixtxev. Tanmateix, quan la cúpula mateixa del Kremlin força la dimissió de Khruixtxev (1964), Lysenko fou obligat a abandonar l'Institut de Genètica; aleshores, visqué retirat, fins a la seva mort, el 1976.\nEntre les seves obres, destaquen L'herència i la seva variabilitat (1946) i La ciència de la Biologia en el seu moment actual (1948).\nFins ací, aquesta podria ser la biografia d'un científic soviètic de l'època de Stalin; ara bé, la característica de Lysenko fou haver construït i imposat unes teories sobre genètica vegetal aberrants des d'un punt de vista científic, fins al punt que, el 1965, les mateixes institucions soviètiques condemnaren la seva obra com a mancada de fonament i essencialment errònia. Així doncs, com va aconseguir Lysenko esdevenir, durant una colla d'anys, una de les màximes autoritats científiques de l'URSS?.\nPer comprendre el significat de les teories pseudocientífiques de Lysenko, cal començar repassant breument l'evolució de la biologia durant el segle XIX i principis del XX.\nCom és sabut, fins a començaments del segle XIX, hom ignorava del tot l'evolucionisme; llavors, eren admissibles idees com ara atribuir l'extinció de determinades espècies -aquelles que només es podien trobar en estat fòsil- a esdeveniments catastròfics, com pugués ser-ho el Diluvi Universal de què parla la Bíblia, i la possibilitat de l'aparició de noves espècies per generació espontània, és a dir, del no-res. El científic francès Jean-Baptiste Lamarck (1744-1829), el qual va encunyar el terme biologia per referir-se a l'estudi dels éssers vius, així com el concepte invertebrats per designar els animals desprovistos d'esquelet intern, va establir una teoria evolucionista, segons la qual, els individus adaptaven les seves característiques físiques al medi ambient que els envoltava; això els duia a usar, preferentment, una part dels seus òrgans, que adquirien un més fort desenvolupament, mentre que en deixava d'usar d'altres que, per atròfia, acabaven desapareixent; aquestes noves característiques adquirides arran de les influències del medi ambient, l'individu les deixava en herència als seus descendents; així doncs, si les girafes tenien el coll llarg era perquè, mogudes per la necessitat d'alimentar-se de les fulles d'arbres molt alts, havien hagut d'anar estirant el coll, característica adquirida que cada generació de girafes passà a la següent. En conseqüència, Lamarck podia admetre l'aparició de noves espècies per generació espontània; es crearien organismes simples que, segons les teories lamarkianes, anirien evolucionant cap a éssers més complexos arran de les característiques adquirides per influència del medi.\nMig segle després, el monjo txec Gregor Mendel (1822-1884), experimentant amb llavors de pèsol, va arribar a descobrir les lleis de l'herència, les quals no es basaven pas, com havia suposat Lamarck, en característiques adquirides per influència del medi ambient, sinó en la pròpia estructura genètica de l'individu. Per altra banda, el 1859, Charles Darwin va publicar Sobre l'origen de les espècies per mitjà de la Selecció Natural; Darwin hi definia un mètode per explicar l'evolució: la selecció natural; dins d'una població, aquells individus més ben dotats per enfrontar-se a les condicions del medi on els havia tocat viure disposarien de més oportunitats per sobreviure i tenir descendència, mentre que els incapaços d'adaptar-se al medi moririen abans i no deixarien descendents; per això, les característiques addients per sobreviure a l'entorn seran les que passaran a les generacions futures. Com s'ho feien els individus per passar les seves característiques als seus descendents?, aquesta qüestió fou un enigma fins que es descobrí l'existència dels gens.\nA principis del segle XX, entre els biòlegs de tot arreu del món, es produí el debat sobre quina teoria explicava millor l'evolució i la transmissió hereditària de les característiques d'un individu als seus descendents, si el lamarckisme o bé el morganisme, anomenat així pel nom del científic americà T.H. Morgan qui, com també August Weissmann, Hugo de Vries, Carl Correns i Erich von Tschermak, reprengué les teories de Gregor Mendel, ignorades a la seva època; segons el morganisme, que també podria denominar-se mendelisme, la transmissió hereditària s'explica per l'existència dels gens, unes unitats intracel·lulars autoreproductives, que funcionen com a portadors de l'herència; les mutacions es produïen de manera casual. Les tesis lamarckianes encara resultaren defensables entre els científics fins a finals de la dècada de 1920; el V Congrès Internacional de Genètica, celebrat a Berlín el 1927, on H.J. Muller va anunciar-hi la descoberta d'un mètode per provocar mutacions artificialment, va significar el cop final contra el lamarckianisme; a partir d'aleshores, la biologia i la genètica es basaren en les lleis de l'herència genètica exposades per Mendel arran dels seus experiments amb llavors de pèsols, i quedaren bandejades les teories de Lamarck.\nEn aquest context, les teories de Lysenko poden qualificar-se de lamarkianisme; en el seu triomfant discurs de 1948, quan l'Acadèmia Lenin de Ciències Agrícoles proclamà oficials les seves teories, Lysenko va referir-se contínuament a la tradició lamarckiana, convertida en un espantall pels neo-darwinistes burgesos.\nEl 1927, el diari Pravda -l'òrgan del Partit Comunista de la Unió Soviètica (PCUS)- va donar la gran notícia que, en un remot laboratori de l'Azerbaijan, un agrònom anomenat Trofim Lysenko havia fet un descobriment molt important: la vernalització, tècnica que permetia conrear a l'estiu les llavors que, normalment, cal sembrar a l'hivern; n'hi havia prou sotmetent-les a baixes temperatures i remullant-les. En realitat, però, Lysenko només havia inventat el mot vernalització, perquè la tècnica ja es coneixia, com a mínim, des de finals del segle XIX. Posteriorment, entre 1931 i 1934, Lysenko va començar a desenvolupar la "teoria científica" amb la qual explicaria els resultats dels seus experiments.\nPrenent com a punt de partida, la idea que el desenvolupament d'una planta segueix unes determinades fases, durant cadascuna de les quals, les seves necessitats ambientals resultaven molt diferents, Lysenko va arribar a la conclusió que resultava possible dirigir artificialment el desenvolupament d'una planta controlant-ne l'entorn. La idea principal era la plasticitat del cicle vital; per tant, determinar la durada de cada etapa vegetativa d'una planta depenia del seu entorn i, en cap cas, de la seva estructura genètica.\nCom és ara comunament admès, per elaborar aquesta teoria, Lysenko no va seguir cap mena de mètode acceptable per a una comunitat de científics; dels seus experiments, només n'explicava els èxits, els seus resultats es basaven en mostres molt reduïdes -per no dir ridícules-, en notes gens acurades, i, sobretot, no hi havia cap mena de grup de control per verificar els experiments. Com que una vegada, va equivocar-se fent un càlcul numèric -cosa gens sorprenent-, Lysenko va mostrar-se del tot contrari a l'ús de les matemàtiques en la Ciència; d'ací deduïm la seva ignorància en l'art de la manipulació d'estadístiques, una pràctica molt corrent entre els pseudocientífics actuals. A més, un dels lemes de Lysenko era que si es vol descobrir una teoria, s'acaba descobrint-la; així doncs, Lysenko partia, sovint -per no dir sempre- d'idees preconcebudes i es dedicava a buscar allò que pogués demostrar-les, en comptes de seguir el mètode científic d'obervar la realitat i treure'n després les conclusions adients.\nA partir de 1935, Lysenko, comptant amb l'ajuda de Prezent, un membre del PCUS, especialista en metodologia educacional en ciències naturals i dotat d'unes certes nocions de filosofia, va començar una nova tasca: redefinir la biologia a partir dels seus experiments. Tots dos van anunciar una nova teoria de l'herència, on negant l'existència dels gens, s'arribava a la conclusió que la base de l'herència no es trobava en cap mena de substància especial auto-reproductiva. Per contra, la cèl·lula mateixa es desenvolupava en un organisme, i no n'hi havia cap part aliena al desenvolupament evolutiu. L'herència es basava en la interacció entre l'organisme i el seu medi ambient, per mitjà de la interiorització de les condicions exteriors; en fi, arran de les seves teories, Lysenko va creure possible crear una varietat de blat capaç de crèixer al cercle polar àrtic, com també, mitjançant unes preteses tècniques d'hibridació, sembrar blat i recollir-ne civada. Aquesta visió acientífica de la biologia confonia dos conceptes molt importants:\na) genotip: el complex genètic transmès hereditàriament a l'individu\nb) fenotip: la totalitat de característiques desenvolupades per un individu, que resulta de la interacció entre herència i medi ambient\nAixí doncs, el tret distintiu de la parabiologia lysenkiana fou el rebuig total a la idea d'herència genètica, descoberta per Mendel. Per tant, si, a partir de 1927, a tot arreu del món, la biologia seguí el camí mendelià, a l'URSS, arran de la imposició de les teories de Lysenko, anà en sentit contrari, cap a un ambientalisme, considerat aberrant per tots els biòlegs de fora de l'URSS. Per la seva banda, Lysenko i Prezent van bescantar la genètica com a reaccionària i burgesa, totalment contrària al materialisme dialèctic; les idees de la mutació com a fenomen de l'atzar era considerada contrària a les creences en el determinisme dels processos naturals, i en l'habilitat humana de transformar la naturalesa d'una manera profitosa.\nAmb el nom de Lysenko, s'hi associa el de Mitxurin, un conreador d'arbres fruiters que també creia en la influència del medi ambient en l'herència; ara bé, això és més un resultats de les manipulacions de Lysenko que de les teories de Mitxurin mateix, el qual, tot i creure en la influència del medi ambient no negava l'existència de la transmissió genètica. Abans de la seva mort (1935), Mitxurin va reconèixer la validesa de les teories mendelianes, rebutjades frontalment per Lysenko.\nLa imposició de les teories lysenkianes com a base de la biologia soviètica és conseqüència de la naturalesa totalitària del règim comunista i de la situació econòmica de l'URSS sota la dictadura de Stalin (1928-1953).\nDurant els anys vint, els biòlegs soviètics, igual com els dels altres països, també es dividiren entre lamarckians i morganistes. Ara bé, la característica d'aquest debat a l'URSS fou la barreja que s'hi donà entre ciència i ideologia; els lamarckians van arribar a citar Friederich Engels com a autoritat legitimadora de les seves teories; al seu torn, arran del Congrès de les Institucions Científiques Marxistes-Leninistes (1929), el morganisme fou presentat com a la plena realització del materialisme dialèctic; un any més tard, en un congrés soviètic de biòlegs, els morganistes desqualificaren les teories lamarckianes com a contràries al marxisme pel seu caràcter teleològic, mentre que el materialisme dialèctic quedava implícit en la ciència genètica. D'aquesta manera, s'arribà a una situació en què tant lamarckians com morganistes s'atribuïen la creació d'una ciència proletària; els lamarckians consideraven la classe obrera no pas com a esclaus del passat, sinó com a creadors del futur; al seu torn, els morganistes consideraven l'herència genètica com a la raó de la supervivència de les potencialitats humanes dels treballadors, malgrat les condicions que havien hagut de patir d'explotació i misèria.\nA més, va afegir-se un nou element a la qüestió: els dirigents bolxevics pretenien que la biologia, igual com les altres ciències, havien de redefinir-se sobre la base del materialisme dialèctic; en conseqüència, tant el lamarckisme com el morganisme eren ideologies burgeses que calia superar mitjançant una nova biologia marxista i, per tant, proletària.\nA l'URSS, doncs, les dues teories en disputa -lamarckisme i morganisme- intentaven legitimar-se apel·lant a una ortodòxia ideològica -el marxisme- però no pas seguint el mètode científic d'observar quina de les dues resultava més eficaç per explicar la realitat, i es mostrava més coherent amb els fets observats. S'havia tornat, per tant, a l'època en que, en astronomia, la discussió entre heliocentrisme i geocentrisme intentava resoldre's mirant quin dels dos postul·lats resultava més conforme no pas amb l'observació de l'espai, sinó amb els mites de la Bíblia. De fet, a l'URSS -tant en temps de Lenin (1917-1922) com sota els seus successors-, el marxisme hi exercia el mateix paper de dogma ideològic que el cristianisme en l'Europa medieval. Intentar contradir-lo o mantenir-se'n al marge resultava perillós; al segle XVII, Galileu va poder evitar ser cremat a la foguera retractant-se de les seves teories, a l'URSS a molts dels científics considerats dissidents, ni tan sols se'ls va concedir aquesta oportunitat.\nEn realitat, la imposició en biologia de les aberracions pseudocientífiques de Lysenko no fou un cas únic dins de la ciència soviètica. Zhadov, portantveu de Stalin, i amb un nivell cultural i una formació científica comparables a les de Lysenko, va considerar la teoria de la relativitat, la cibernètica i la física quàntica burgeses i reaccionàries. Aleshores, va definir una teoria alternativa en què s'hi establia el caràcter axiomàtic de l'espai, el temps i la matèria com a idees absolutes. Tanmateix, com que, per construir bombes atòmiques, no hi havia més remei que seguir les teories d'Einstein, alguns científics convenceren Bèria -un dels estrets col·laboradors de Stalin- perquè els permetés usar la ciència burgesa; Stalin va respondre a Bèria deixa'ls fer, sempre hi serem a temps d'afusellar-los.\nEn lingüística, a l'opuscle, obra de Stalin, Marxisme i qüestions sobre lingüística, publicat el 1950, s'hi situa l'origen de l'idioma rus a les províncies de Kursk i Orel. Tota la intelligentsia va haver d'aplaudir l'opuscle com un gran avenç científic.\nAquest va ser el camp adobat i conreat en què va germinar i crèixer el lysenkisme, una mala herba dins de la ciència i el progrès\nUn cop va esdevenir famós per haver descobert la vernalització (1927), Lysenko va posar-se a difondre els resultats dels seus experiments. Tanmateix, al congrés soviètic, celebrat a Leningrad el gener de 1929, sobre genètica, selecció i cria d'animals i plantes, N.A. Maksimov va assenyalar que la vernalització no era, en realitat, un descobriment de Lysenko, el qual ignorà estudis previs sobre factors tèrmics en el desenvolupament de les plantes. Ara bé, malgrat aquest aparent contratemps, després del congrés, Lysenko dugué a terme una sorollosa campanya sobre la vernalització; va aconseguir que el Comissariat Agrícola d'Ucraïna, angoixat per dos anys de fam a causa de les males collites, ordenés l'ús massiu de la vernalització, aleshores, Lysenko fou traslladat a un acabat de crear departament de vernalització a l'Institut Soviètic de Cria de Plantes a Odessa, on va començar a publicar la seva revista Yarovizatsiya (=Vernalització) per difondre les seves idees.\nPer aquesta època, Lysenko va aconseguir crear-se la imatge de persona que, de debò, assoleix resultats, en contraposició als científics que, amb els seus complicats mètodes, es dediquen a debatre únicament sobre qüestions teòriques, alienes a les necessitats del poble; Lysenko anava per feina, mentre que els científics discutien sobre el sexe dels àngels, idea força acceptada per les jerarquies soviètiques. El 1931 i 1932, molts genetistes foren acusats d'idealisme menxevic, i s'arribà a considerar la investigació en ciència pura com a equivalent al sabotatge; així, per exemple, el fundador i director de l'Acadèmia Lenin de Ciències Agrícoles, Nikolai Vavilov, un genetista que es manifestava partidari de la unió de la ciència i el socialisme, fou commninat a abandonar els experiments amb plantes exòtiques i a concentrar-se en aquelles introduïbles en l'agricultura soviètica. El 1934, Vavilov va haver de respondre davant del Consell de Comissaris del Poble sobre el càrrec de pretendre separar la teoria de la pràctica. Lysenko, l'home del poble que procurava incrementar la producció d'agricultura sense perdre el temps fixant-se en el color de les mosques, donava mostres d'un pur i dur anti-intel·lectualisme: Millor saber menys, però saber prou com per satisfer les nostres necessitats, així com va a dedicar-se a contraposar l'inútil escolasticisme dels científics amb els èxits pràctics de la vernalització; aquest fou doncs, el model de científic de la nova era que havia de produir-se arran de la construcció del socialisme. Al segon congrés de pagesos col·lectivistes, Lysenko, en un discurs aplaudit calorosament per Stalin, va parlar de lluita de classes dins de la Ciència, així com va manifestar que un enemic de classe ho és tant si és científic com si no.\nTot això, però, no significa pas una acceptació unànim i sense protestes per part dels estaments científics i polítics soviètics de les teories de Lysenko; Bukharin i l'Acadèmia de Ciències es mantenien lleials a la genètica mendeliana. En unes jornades que l'Acadèmia Lenin organitzà entre el 19 i el 27 de desembre de 1936, es va intentar una conciliació entre el lysenkisme i la genètica. Aquesta temptativa no va donar pas els resultats esperats; Vavilov, mendelià, va mostrar-se disposat a acceptar les idees de les fases de desenvolupament de les plantes, així com els experiments per plantar patates a l'estiu; ara bé, la intransigència de Lysenko -i dels seus seguidors- exigia un rebuig total del mendelisme, que un científic com era Vavilov no estava pas disposat a admetre. Serebrovsky i Dubinin acusaren Lysenko de ser, en realitat, un reaccionari; seguir les seves teories farien retrocedir la ciència a l'URSS i, llavors, resultaria impossible bastir la ciència dins del socialisme.\nDesprés d'aquestes jornades, els lysenkistes abandonaren els arguments científics o filosòfics per practicar la demagògia i la ideologització del debat. La genètica la titllaren de racista i de nazi; molts genetistes foren acusats de sabotatge, terrorisme i trotskysme; com resulta obvi, la caiguda de Bukharin, afusellat el 1938 arran de les purgues stalinianes, afavorí el triomf del lysenkisme.\nEl principal escull que impedia el triomf total de Lysenko era, precisament Vavilov. Aquest científic, conscient que la situació anava esdevenint cada cop més insuportable, el 1939 va blasmar la incultura de Lysenko -a qui no sols li mancava una sòlida formació científica, sinó que, en més d'una ocasió se'l va titllar de semianalfabet- la seva manca de mètodes científics i, sobretot, les represàlies que patien els contraris al lysenkisme. El problema de Vavilov va tenir una solució molt ràpida i senzilla; primer, va ser destituït del càrrec de president de l'Acadèmia Lenin de Ciències Agrícoles, lloc que Lysenko va ocupar el 1938, el mateix any que Vavilov fou expulsat del Presídium de l'Acadèmia de Ciències sota l'acusació d'haver-se dedicat a aïllar l'Institut de Genètica del corrent principal del treball científic (sic) de l'acadèmic Lysenko, el qual havia aconseguit un lloc a l'Acadèmia gràcies a una campanya política contra A.K. Koltsov, director de l'Institut de Biologia Experimental. I, finalment, les coses van arribar on havien d'arribar: el 1940, Vavilov fou empresonat i, el 1941, sotmès a un judici on se'l va declarar culpable de sabotejar l'agricultura, de participar en una conspiració dretana i d'espiar a favor d'Anglaterra -i per què no a favor de Groenlàndia?- i d'altres greus crims i delictes, pels quals va ser condemnat a mort; al cap d'uns mesos, la pena li fou commutada, però Vavilov havia mort de gana a la presó; potser li feien menjar els productes de les grans collites obtingudes gràcies a la vernalització. Això sí, al XX Congrès del PCUS (1955), on es van denunciar els crims de Stalin -però de ningú més- Vavilov fou rehabilitat, pòstumament, és clar. Qui fou nomenat director de l'Institut de Genètica quan Vavilov fou destituït?, doncs Lysenko.\nVavílov no fou l'única víctima; en l'ambient de les purgues stalinianes de 1936-1939, que sacsejaren totes les institucions soviètiques, començant per la cúpula del PCUS, molts biòlegs foren detinguts, i o bé foren afusellats, o bé moriren a la presó; d'altres van tenir més sort i només van perdre la feina. Per posar exemples, el 1936, Israel Agol, Max Levin i Solomon Levit, biòlegs fermament comunistes, foren arrestats; Agol i Levin van ser acusats d'idealisme menxevic i de conspiració trotskysta, mentre que Levit, director de l'Institut de Medicina Genètica, a conseqüència dels seus estudis sobre l'herència genètica humana fou declarat defensor de les idees nazis. Levit va morir a la presó, per la seva banda, Agol i Levin van ser afusellats.\nLa persecució de les persones va anar seguida per la de les idees; moltes institucions i publicacions científiques foren clausurades; així com molts llibres van ser retirats de les biblioteques i es revisaren els textos per esporgar-ne qualsevol mostra de mendelisme. Així, el VII Congrés Internacional de Genètica, que s'havia de celebrar a Moscou el 1937, fou suspès i quan aquest congrés s'acabà duent a terme a Edimburg el 1939, no va poder-hi participar cap científic soviètic, ni tan sols Vavilov, que n'havia estat elegit president, a qui les autoritats prohibiren abandonar l'URSS. I, per aquest camí, es va arribar al triomf final de Lysenko el 1948, quan arran del seu discurs a l'Acadèmia Lenin de Ciències Agrícoles, les seves teories foren declarades oficials a l'URSS; a més, el 1949, Lysenko obtingué el premi Stalin.\nEn realitat, no resulta correcte parlar de triomf del lysenkisme a l'URSS el 1948; Lysenko no va convèncer els seus oponents de la validesa de les seves teories; senzillament, un poder dictatorial -el règim soviètic- va declarar oficial el lysenkisme i va usar els seus mètodes represius contra totes aquelles persones no disposades a acceptar-lo per les bones. Els motius de Stalin i els seus sequaços per afavorir el lysenkisme no eren pas d'arrel científica, sinó ideològica.\nEn el seu discurs a l'Acadèmia Lenin de Ciències Agrícoles (1948), Lysenko va proclamar que només seguint les ensenyances de Marx, Engels, Lenin i Stalin es podia redefinir la Ciència. Per altra banda, en les controvèrsies contra Vavilov durant la segona meitat dels anys trenta, Lysenko va pretendre legitimar les seves teories en la llei de transformació dialèctica qualitativa enunciada per Engels, igual com el 1906, és a dir, quan encara ningú no podia creure's que, un dia -i durant setanta-quatre anys- els bolxevics serien amos de Rússia, ho havia fet Stalin, considerant que el triomf, gairebé imminent, de les teories lamarckianes sobre el darwinisme demostraria l'encert dels principis filosòfics d'Engels.\nCom ja s'ha exposat abans, des dels anys vint, és a dir en l'època de Lenin (1917-1922) i en el temps de l'interregne -els set anys que trigà a consolidar-se el poder de Stalin després que Lenin -mort el 1924- hagués d'abandonar l'activitat política arran del seu atac de feridura el 1922- el debat científic a l'URSS estava viciat per la necessitat de demostrar la compatibilitat entre les teories científiques i els dogmes marxistes dictats pels bolxevics; per això, els mendelistes soviètics, com ara el mateix Vavilov, usaren el recurs d'intentar legitimar-se en el marxisme, ja fos per pròpia convicció o pel pragmatisme de no situar-se al marge de la ideologia imposada pel poder com a únic sistema intel·lectual possible. A l'URSS, declarar-se no marxista hauria estat com a l'Europa medieval renegar del cristianisme.\nPer tot això, a l'URSS, va quedar oberta la possibilitat de fer triomfar una determinada teoria en el camp de la Ciència, no pas sobre la base que resultés apta per descriure la realitat sinó perquè resultés coherent amb el marxisme. Si hom pretén comprendre la genètica vegetal, les teories de Lysenko són un disbarat, però si l'objectiu consisteix a crear una biologia marxista, és a dir, basada en el materialisme dialèctic, teoria filosòfica creada per Marx i Engels, definida com a instrument per transformar -no pas per comprendre- la realitat, aleshores, les teories lysenkianes resulten òptimes, perquè obren la possibilitat de dirigir el creixement de les plantes sense cap obstacle, ja que només cal controlar-ne les circumstàncies ambientals, idea inadmissible per als mendelians els quals, afirmant l'existència d'una estructura genètica interna en cada ésser viu, posen un límit a la transformació de l'estructura biològica de les plantes, instaurant un determinisme científic contrari al marxisme. Plantejat així, el fracàs en l'intent de conrear blat al Cercle Polar Àrtic o plantes tropicals a la Sibèria és un element secundari, no gaire rellevant, quan el que s'intenta és fer compatible la Ciència amb determinats dogmes ideològics; de la mateixa manera que, als inquisidors del segle XVII, no els preocupava pas que l'observació de l'espai mitjançant el telescopi mostrés la Terra girant al voltant del Sol, tal com ho afirmava Galileu, sinó que considerar la Terra el centre de l'Univers resultava útil per legitimar els mites bíblics i els dogmes cristians.\nEl lysenkisme va tenir un equivalent en la psicologia i la pedagogia; durant anys, a l'URSS, va estar prohibit realitzar tests d'intel·ligència a les criatures; si es demostrava que, entre un grup de nens i nenes, n'hi havia de més capacitats que d'altres, es posava en entredit la idea que el medi social era l'únic factor influent en el desenvolupament de la persona, i, en conseqüència, es legitimava la desigualtat social existent en les societats burgeses capitalistes.\nEl 1922, per tal de salvar el règim, amenaçat per insurreccions obreres i pageses, motivades pel descontent social contra el govern bolxevic, responsable de la greu crisi econòmica que va dur a les grans fams de 1921, Lenin va haver de definir la Nova Política Econòmica, coneguda per les seves sigles en anglès NEP, en què tolerava certes formes de propietat privada i, sobretot, permetia als pagesos posseir les terres que havien pres als aristòcrates durant la Revolució. La NEP, gràcies a la qual vers 1927 als països de l'URSS s'havien recuperat els nivells productius d'abans de la I Guerra Mundial (1914-1918), va mantenir-se fins que, el 1929, Stalin va decidir instaurar l'economia planificada, basada en la propietat estatal de tots els mitjans de producció i en la industrialització forçosa, i en la col·lectivització obligatòria de les explotacions agrícoles, amb la creació del koljós i del sovjós, fet precedit per la requisa de les collites ordenada el 1927/28.\nEn una societat majoritàriament agrària com era l'URSS vers 1930, la col·lectivització del camp fou una guerra declarada per l'Estat contra la pagesia; sota el pretext de lluitar contra els kulaks -pagesos rics que acapararien la producció per especular-hi impedint així proveir d'aliments les ciutats-, durant la dècada dels anys trenta del segle XX, molts pagesos foren assassinats; per altra banda, un mitjà de resistència camperola fou destruir les collites i deixar morir els animals de cria -o, en molts casos, menjar-se'ls els pagesos mateixos com a darrer mitjà de subsistència-. Per tot això, vers 1932, a moltes regions soviètiques es patiren grans fams comparables a les de 1921.\nEn aquest context, l'obsessió de Stalin era trobar mitjans per augmentar la producció agrària; d'ací l'exigència als científics de dedicar-se a obtenir resultats pràctics i deixar-se estar de debats teòrics.\nSobre el paper, les teories de Lysenko constituïen el remei; amb les tècniques de la vernalització, celebrades pel Pravda el 1927 com a gran miracle de la ciència soviètica, es podria augmentar el nombre de collites; per altra banda, si es podien crear noves races o espècies agrícoles segons convingués, s'obrien unes possibilitats infinites, en què el nou home soviètic compliria el seu objectiu de transformar la naturalesa segons les seves necessitats. Aquest futur esplendorós s'obstinaven a negar-lo els adeptes del mendelisme, argüint el determinisme científic de l'existència dels gens, que desestimava per impossibles els propòsits del lysenkisme. Per això, Vavilov i molts d'altres biòlegs, per als quals les teories de Lysenko resultaven inadmissibles per absurdes, foren condemnats -sovint a mort- per sabotejar l'agricultura.\nA la Rússia de principis del segle XX, és a dir, durant els darrers anys del tsarisme, l'accés no sols a una cultura universitària, sinó a una instrucció elemental hi era, com a la resta d'Europa, un privilegi restringit a les classes privilegiades: noblesa i burgesia. En la majoria dels casos, obrers i pagesos quedaven condemnats o bé al pur i dur analfabetisme, o bé a adquirir només uns coneixements mínims, que no podien mai anar més enllà de llegir, escriure i realitzar elementals operacions de càlcul numèric.\nDesprés del cop d'estat bolxevic d'octubre de 1917, per tal de mantenir-se al poder, Lenin va fomentar una revolució social contra els explotadors, és a dir, contra nobles i burgesos; ara bé l'extermini dels membres de les antigues èlits socials implicava eliminar les úniques persones dotades d'una certa formació. Després de la Revolució, molta gent d'origen obrer o pagès passà a formar part de la casta dirigent del nou règim, el qual, per això, es ressentia de la incultura de molts dels seus quadres. Així, a A People's Tragedy. The Russian Revolution (1891-1921), Orlando Figes menciona el cas d'un anglès que, en època de Lenin, va aconseguir viatjar d'un extrem a l'altre de l'URSS sense posseir cap mena de passaport ni document identificatiu; quan havia de presentar-se a alguna autoritat soviètica, l'anglès els ensenyava una factura del seu sastre, i els funcionaris soviètics -en molts casos, analfabets- veient un paper imprès escrit i amb un segell -el de la sastreria- es pensaven que allò ja era un document oficial. Aquest fou el context que permeté a un pagès semianalfabet com era Lysenko graduar-se a l'Escola d'Horticultura d'Uma (1921) i a l'Institut Agrícola de Kiev (1925)\nTot i que, durant els anys vint, a l'URSS tenir uns orígens familiars burgesos o nobles constituïa un estigma, per tal de mantenir un cert nivell d'activitat, en alguns llocs clau, com ara l'administració, l'exèrcit i les universitats, es va haver de tolerar que hi exercissin papers dirigents persones d'estracció burgesa. En molts casos, resultava raonable dubtar de la fidelitat al règim comunista d'aquesta gent, que, el 1917, havien pogut donar suport a la Revolució de Febrer -que liquidà el tsarisme i va obrir la possibilitat d'instaurar a Rússia una república parlamentària- però no pas al cop bolxevic d'Octubre, que dugué Lenin al poder; però s'havia de confiar en aquests especialistes burgesos perquè no quedava cap més remei.\nVers 1930, tots els científics soviètics, en especial els de la generació gran, tant els que, en biologia, defensaren el mendelisme com els partidaris del lamarckisme, eren d'origen burgès. Per això, s'hi podia contraposar Lysenko, fill d'una humil família pagesa. L'anti-intel·lectualisme de Lysenko, que defugia els debats teòrics per centrar-se en els resultats pràctics, podia presentar-se com l'actitud d'un home del poble, en contraposició a uns científics burgesos, indiferents -o enemics- als interessos del proletariat.\nEl triomf de Lysenko fou un més dels exemples de la política seguida arran de les purgues stalinianes, de substituir els tècnics burgesos, com ho era el mateix Vavilov, per tècnics proletaris; encara que, com es va mostrar en el cas de Lysenko, el seu origen popular no significava pas millor preparació ni més aptitud. En una Rússia no bolxevic, tsarista, regida per un govern parlamentari sorgit de la Revolució de Febrer de 1917 o bé dominada per un règim autoritari resultant d'una victòria dels exèrcits blancs -antibolxevics- en la guerra civil de 1918-21, molt probablement, Lysenko, i moltes persones més com ell, no hauria pogut fer l'ascensió social que va dur a terme; els tècnics proletaris eren gent que ho devia tot a la Revolució i que, per aquest motiu resultarien dòcils al poder comunista; la seva competència i preparació real no era pas una qüestió primordial.\nEn conclusió, el dogmatisme marxista, la promesa de solucions miraculoses per a una economia devastada per la pròpia política de Stalin i els seus orígens socials foren els trumfos de Lysenko per guanyar la partida als seus adversaris; una confrontació en què el debat científic hi destacà, precisament, per la seva absència.\nEn l'Europa dels anys posteriors a la II Guerra Mundial, França fou, juntament amb Itàlia, el país occidental on va tenir-hi més força el Partit Comunista; Maurice Thorez, secretari general del PCF des de 1930, fins poc abans de la seva mort (1964), fou ministre d'estat i vice-primer ministre de 1945 a 1947; en honor seu, el règim soviètic va decidir anomenar Thorez una ciutat d'Ucraïna. És interessant veure-hi com, vers 1950, quan Lysenko gaudia del seu màxim esplendor a l'URSS, va produir-se dins del PCF un debat sobre el lysenkisme. En l'article de J. T. Desanti La Ciència, una ideologia històricament relativa, hi trobem tot l'arsenal ideològic de justificació del lysenkisme:\na) postular l'existència d'una ciència burgesa contraposada a una ciència proletària, en conseqüència, la ciència és un element de la lluita de classes i, per tant, una matèria en què hi ha d'intervenir el Partit\nb) la ciència és fruit del treball humà, amb el qual, es determina la naturalesa, la qual s'ha de transformar. És a dir, ací ens trobem amb el vell tòpic marxista que no es tracta de comprendre com és el món, sinó transformar-lo segons les nostres necessitats\nc) el desenvolupament d'una ciència sempre reflecteix la consciència i els interessos d'una classe\nAquests postulats dugueren molts comunistes francesos a elogiar el treball científic de Lysenko. Naturalment, la diferència entre França i l'URSS és que a França, els comunistes no disposaven del poder repressiu de l'Estat per imposar les seves tesis i eliminar qui no les acceptès\nA partir de 1948, l'aparell polític del PCUS i de l'Estat Soviètic -bé, en realitat, resulta difícil establir on acabava l'un i on començava l'altre- va donar ple suport a Lysenko, presentant-lo com la primera figura de la ciència a l'URSS. El primer revés de Lysenko va venir el 1955, dos anys després de mort Stalin, el seu mecenes, en què tres-cents científics de totes les disciplines van signar un manifest demanant la destitució de Lysenko; Kruixtxev va destituir-lo, però va nomenar en lloc seu, Olxansky, un deixeble de Lysenko; per tant, no s'havia aconseguit res. Ara bé, la caiguda de Kruixtxev (1964), obligat a dimitir pels seus camarades de la cúpula del PCUS va significar la fi del lysenkisme; tot i així, el físic Andrei Sakhàrov encara va haver d'oposar-se en les eleccions a l'Acadèmia de Ciències de 1964 a la candidatura d'un lysenkista. Finalment, el 1965, les teories de Lysenko foren condemnades a l'URSS i es tornà, en la mesura que fou possible, a la genètica i biologia científica, és a dir, mendeliana i darwinista.\nDurant la dècada de 1920, els científics soviètics foren pioners en la síntesi dels coneixements de genètica amb la teoria darwiniana de la selecció natural, mitjançant l'estudi de plantes i animals salvatges, que va dur a comprendre els mecanismes de la selecció natural; els soviètics feren aportacions com ara l'estudi de la combinació de gens. L'escola soviètica fou reconeguda per haver arribat a explicar l'evolució de les espècies com a resultat de canvis genètics seguint les lleis de Mendel. Prova del prestigi internacional dels biòlegs soviètics, fou haver escollit Moscou per dur-hi a terme un congrés internacional de genètica, que va haver de ser suspès arran de la pressió dels lysenkistes, i haver-ne elegit president Nikolai Vavilov, fins i tot després que s'hagués hagut de decidir reunir el congrés a Edimburg.\nCom és obvi, tot això quedà estroncat arran de la imposició del lysenkisme, el qual va deixar la ciència soviètica a la cua del rànking mundial. De fet, als països antigament integrats a l'URSS, encara no s'han recuperat dels efectes que va tenir el rebuig de la biologia científica per Lysenko; a moltes generacions d'estudiants, els fou impossible estudiar biologia i genètica, ja que, en les escoles i universitats, era obligatori ensenyar-hi el lysenkisme, quedant del tot exclosa la biologia burgesa, és a dir, científica; per això, l'URSS quedà al marge de la revolució genètica esdevinguda al món desenvolupat a partir de 1950, clau en l'increment de la producció agrícola als països rics. A França, la situació no va arribar a aquests extrems, simplement perquè el PCF no va tenir mai prou poder com per imposar la seva dogmàtica al conjunt de la societat.\nAra bé, com és de preveure, les conseqüències del lysenkisme no afectaren només l'àmbit científic. L'aplicació de les teories lysenkianes, que, segons Stalin havien de ser la panacea per incrementar la producció agrícola a l'URSS, provocaren desastroses collites a Crimea, Sibèria i a Ucraïna; el 1963, l'URSS va haver d'importar blat, cereal que anys enrera havia exportat. En fi, com deia un acudit força freqüent als països comunistes, Quina primera matèria hauria d'importar el Sàhara després de cinc anys d'economia planificada? Resposta: Sorra.\nUn dels exemples de la pèssima gestió econòmica dels governs comunistes fou l'episodi dels tarongers del llac Balaton (Hongria); en un moment donat, el règim comunista hongarès va intentar impulsar econòmicament la regió del llac Balaton conreant-hi tarongers. Un agrònom va avisar-los que el projecte era inviable perquè, en una regió de clima fred com era l'àrea del llac Balaton, hi resultava impossible la supervivència dels tarongers; el govern comunista no en va fer cas, va gastar-se una suma enorme de divises per adquirir les llavors dels tarongers, que moriren tots al cap de poc de ser plantats. En vista d'aquests resultats, les autoritats comunistes prengueren la decisió de processar per sabotejador l'agrònom que els havia avisats. En el relat d'aquest fet no s'hi acostuma a mencionar la intervenció ni de Lysenko ni de cap dels seus deixebles -i potser no va produir-se-; ara bé, la idea de sembrar tarongers al llac Balaton es pot considerar lògica únicament si hom accepta les teories lysenkianes, segons les quals, els tarongers haurien desenvolupat mutacions per adaptar-se a un clima fred.\nEl lysenkisme s'explica pel caràcter totalitari de l'URSS; ara bé, no hi ha hereus de Lysenko en les societats democràtiques?, és a dir, institucions o moviments polítics capaços de negar la realitat científica si la jutgen contrària als seus interessos ideològics. Aci creiem que podem enumerar-ne uns quants:\n1. Sectors espanyolistes valencians, sobretot de dreta, però també d'esquerra, disposats a afirmar l'existència d'una llengua valenciana del tot diferent al català. Amb això tenen l'argument per negar cap mena d'identitat cultural entre València i Catalunya.\n2. Grups catòlics reaccionaris disposats a legitimar postures homofòbiques en unes suposades teràpies capaces de guarir l'homosexualitat\n3. El govern espanyol pretenent crear amb els arxius expoliats pel franquisme un arxiu sobre la Guerra Civil quan una noció elemental de l'arxivística és el principi de procedència, és a dir, que els arxius s'han d'organitzar seguint l'organigrama de les institucions que els van crear, quedant fora de lloc els arxius temàtics, perquè, com s'afirma a tot arreu del món menys a Espanya, els arxius temàtics no són autèntics arxius.\n4. Grups alternatius que blasmen, sense cap mena de fonament científic, la descoberta d'aliments transgènics.\n5. La negació que el castellà hagi estat mai una llengua d'imposició, enlloc del món, ni tan sols a Amèrica, Galícia, Euskadi i els Països Catalans.\nNaturalment, en una societat democràtica no s'usen els mètodes repressius d'un règim totalitari; ara bé, no es poden negar els efectes perniciosos de la manipulació de la realitat científica amb fins polítics.


MARXEM DE COLÒNIES – Col·legi Mare de Déu de la Mercè\nPer fi marxem de colònies! Ara va de debò!\nDesprés de l’any passat en què malauradament no vam poder marxar de colònies, aquest any tenim l’oportunitat de passar amb els vostres fills i filles uns dies de descans, de desconnexió i de gaudi que creiem que mereixen més que mai. És l’oportunitat de compartir jocs i rialles, de conèixer nous indrets i de viure aventures que recordaran per sempre.\nHem organitzat unes activitats fantàstiques perquè l’alumnat de P5 d’E. Infantil; 2n, 4t i 6è de primària, i 2n i 4t d’ESO s’ho passi d’allò més bé.\nQui no voldria ara, arribar a la reserva índia de Cabrera de Mar com ho farà els alumnes de P5 i poder fer l’indi més que mai; o ser uns pirates intrèpids que acompanyaran la Lola Barrabum, pirata de la Goleta Maresme, com ho faran els alumnes de 2n de primària.\nEls nens i i nenes de 4t de primària passaran uns dies a Torre Ametller a Cabrera de Mar gaudint d’unes activitats fantàstiques per descobrir el plaer de jugar junts, de reforçar els seus vincles i viure la cooperació com mai, i els alumnes de 6è tancaran la seva etapa de primària a la Cerdanya, i viuran uns dies increïbles fent tot un reguitzell d’activitats com ara: circuit de cordes, kimball, tir amb arc, entre d’altres.\nEls de 2n d’ESO, de ben segur que estan esperant amb candeletes anar a Torre de Mora a torrar-se al sol, i per als de 4t…, seran les seves últimes colònies com alumnes del col·legi, i que millor que anar a Port Aventura, fer caiac, pàdel surf, i moure l’esquelet amb la ballaruca de la nit…\nEsperem doncs, que gaudeixin de les seves estades i en guardin el record.


On som, coneixe'ns | Costa Daurada\nI si escollim la millor destinació?\nI si escollim la Costa Daurada? Situada a la part sud de Catalunya, concretament a la província de Tarragona, és una zona que destaca per les seves precioses platges. De fet, es coneix així pel color daurat de la sorra quan el sol hi impacta. Preparats per descobrir-la a fons? Som-hi!\nQuan penses en desconnectar, normalment t’imagines deixant l’asfalt i descobrint muntanyes, boscos, rius, mars i cels estrellats a mitjanit. Però si aquestes imatges comencen a venir-te al cap, el problema està servit. Has de triar! Mar o muntanya? Cultura o oci? Món salvatge o civilitzat? Però saps què? A la Costa Daurada no fa falta que tiris una moneda a l’aire, pots tenir-ho tot. El gran somni de tot mortal. Des d’una nit romàntica en un poble perdut a les muntanyes de Prades a una de les millors platges del Mediterrani. Passejar entre les joies del modernisme o els vestigis de la civilització romana o gaudir de l’adrenalina d’un dels millors parcs temàtics del món, PortAventura World. També a taula es produeix aquesta gustosa dicotomia. Carns ben guisades a l’interior i peix o marisc a les llotges dels pobles costaners. A més, els clàssics calçots sucats amb salsa romesco o les gustoses amanides de bonítol amb salsa xató conviuen amb les tendències més hipsters, com la recuperada cultura del vermut que s’afegeix a una emblemàtica cultura enològica, amb una representació d’algunes de les Denominacions d’Origen més apreciades de Catalunya. La Costa Daurada és, a més, un paradís per als més petits de casa, ja que ofereix la possibilitat de gaudir de la serenitat de la naturalesa al mateix temps que permet participar en un munt d’activitats divertides i pedagògiques.\nSis micromons per descobrir\nLes comarques són les nostres divisions territorials més petites. Àrees geogràfiques que inclouen diferents municipis amb certa unitat natural i històrica. La Costa Daurada en té sis, cadascuna amb el seu particular estil. Juntes, formen un mosaic digne de conèixer, per etapes o en una sola ruta. Tu tries!\nEl Tarragonès: Patrimoni Mundial de la UNESCO\nQue fàcil ens ho posa aquesta comarca situada a l’equador del litoral català. I és que totes les bondats del mediterrani tenen la seva màxima expressió aquí. No és estrany que els romans s’instal·lessin en aquest territori per tal de construir un dels imperis més influents de la història. El Pont de Diable, l’Arc de Berà, la Vil·la Romana de Centcelles a Constantí i la Vil·la Romana d’Els Munts d’Altafulla, també declarats Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO, són algunes de les restes arquitectòniques d’aquella època. Un clima benigne, una costa que mira al mar, extensos camps d’ametllers, oliveres i vinyes que es transformen en una gastronomia molt rica i en uns vins exquisits. Sense oblidar la seva capital, Tarragona, una agradable ciutat mitjana, catalogada com a Patrimoni Mundial de la UNESCO, on els veïns se saluden al matí i els enamorats passegen per les Rambles fins a topar-se amb el mar al Balcó del Mediterrani. El nucli antic de la ciutat, arrossega ara la que va ser l’antiga Tarraco cap a la modernitat, amb els seus estudis d’art i els seus locals de moda. Més enllà de la vida urbana, al nord de la comarca, destaca l’espai natural de Els Munts de Torredembarra que sumen als Castells del Gaià, com espais on la naturalesa segueix lluint amb tota la seva autenticitat.\nBaix Camp: un passeig entre el modernisme i el vermut\n“Per a fer les coses bé és necessari: primer, l’amor; segon, la tècnica” deia Antoni Gaudí, l’arquitecte català més internacional. Reus és, després de Barcelona, la ciutat que té més edificis modernistes i, per tant, un lloc que ha sabut conjugar amb èxit l’amor i la tècnica que deia el mestre. El Museu del Vermut- una beguda l’origen de la qual molts situen a aquesta ciutat- demostra aquesta vocació de Reus per reinterpretar la seva cultura més recent. Si sortiu de l’ambient urbà, trobareu camps i més camps d’avellanes, així com el Castell d’Escornalbou, una mansió senyorial que data de l’Edat Mitjana i des de la qual s’albira un paisatge natural excepcional. De fet, les muntanyes de Prades representen un dels racons perfectes per perdre’s-hi i gaudir de rutes de senderisme. A la part sud de la comarca, és obligada la visita a l’Ermita de la Mare de Déu de la Roca a Mont-Roig del Camp, un poble que va inspirar al pintor Joan Miró, i a qui podem conèixer de més a prop gràcies a la ruta El Paisatge dels Genis. I si ets més de sentir la brisa marina dels acollidors pobles mariners, et recomanem un passeig per la platja de Cambrils o fer el Camí de Ronda entre l’Hospitalet de l’Infant i Vandellòs, on un cop allà no et pots perdre el museu dedicat a l’oli. Els sibarites també tenen alguns musts en aquesta comarca. El menjar blanc de Reus, una crema dolça aromatitzada amb canyella típica de la zona, n’és un d’ells. Per no parlar de les patates de Prades, que encara es cultiven de manera sostenible i gairebé artesanal i que podreu provar amb alguna recepta típica als restaurants de la zona.\nBaix Penedès: platges, artistes i xató\n“Cada segon que vivim és un moment nou i únic a l’univers, un moment que mai tornarà...” deia el compositor del Vendrell, Pau Casals. Possiblement, ell trobava aquesta sensació de plenitud, d’estar absolutament connectat amb el present, quan feia vibrar les cordes del seu violoncel. Però si no saps tocar un instrument o filar una melodia, també pots gaudir d’aquests instants d’una altra forma. Com? Doncs amb una de les teves aficions preferides: viatjar. El Baix Penedès és una terra amb caràcter. Les vinyes i les platges formen una curiosa simfonia de colors que van del terra a l’ocre, passant pel verd i el blau elèctric. Els pobles de costa són una destinació habitual dels estiuejants, que troben en les seves platges i en els seus camins de ronda un lloc idoni per regenerar-se. A més, aquesta zona disposa d’una surgència natural d’aigua, concretament a Coma-ruga amb propietats terapèutiques! A l’interior de la comarca, la naturalesa i el patrimoni cultural permeten realitzar caminades de nordic walking i rutes en bicicleta de diferents nivells. Dormir serà també tota una experiència en si mateixa, ja que en aquesta zona existeixen alguns dels projectes d’agroturisme i enoturisme més innovadors del moment. Joves que aposten per recuperar la història dels seus avis sense renunciar a les facilitats de les tecnologies o a l’estètica més contemporània. Una recomanació imprescindible: busca un restaurant amb encant i demana la carta. Un vi de la DO Penedès i una amanida de bonítol amb una bona salsa xató, això sí, amb Vinagre Avgvstvs, és una de les combinacions amb què segurament encertaràs.\nLa Conca de Barberà: els monestirs i els pobles perduts\nA tots els indrets del món hi ha terres que se situen als marges. No estan ni molt al nord, ni molt al sud, ni molt a l’est, ni molt a l’oest. Per això, de vegades han estat cruïlla de cultures, i en altres ocasions, abandonades a la seva sort. La Conca de Barberà podríem dir que és un d’aquests llocs. Paradís per als amants del senderisme que trobaran múltiples rutes, essent la més famosa la del GR175, que creua les muntanyes, monestirs i pobles encantadors on es té la sensació d’estar lluny de la mà de l’home. El Monestir de Santa Maria de Poblet, declarat Patrimoni de la Humanitat, i un dels temples més importants de la Ruta del Cister, és l’eix místic que corona aquesta ruta. I si a més tens curiositat per la cultura dels temples, no et perdis tampoc el castell templer de Barberà de la Conca. I què dir-ne de la seva capital? Montblanc és una encantadora ciutat medieval. I no només ho és, sinó que llueix amb un simple cop d’ull, sobretot si tens la sort de visitar-la quan se celebra la Setmana Medieval, les festes de la recreació històrica local. Les coves de l’Espluga de Francolí representen un món desconegut de roques i estances subterrànies que segur que seduiran els més petits. La Conca de Barberà estarà encantada de permetre’t aquest viatge en el temps que tant ens agrada fer quan ens prenem un descans.\nAlt Camp: les arrels dels castellers i els calçots\nDe ben segur que quan penses en dos símbols catalans per excel·lència, la primera cosa que et ve al cap són els castellers - aquestes torres humanes impossibles! - i algú inclinant el cap per deglutir -fent equilibris amb la mandíbula- un calçot ben untat de salsa romesco. Doncs bé, si et sonen aquestes estampes, hauries de saber que aquestes dues tradicions tenen el seu origen a la comarca de l’Alt Camp. Què millor que conèixer el Km 0 d’aquestes manifestacions culturals? Aquesta terra conserva l’encant de la Catalunya rural, amb els seus estaments socials i la seva arquitectura modernista. Podràs recórrer els cellers i les conegudes com Catedrals del Vi, que s’estenen per molts municipis, així com l’autenticitat dels pobles que conflueixen en una acollidora capital, Valls. Més enllà de la terra habitada que ha donat lloc a aquesta cultura, s’estén tot un món natural preciós. Les muntanyes de Prades i del Gaià amaguen racons carregats de misticisme i llegendes fascinants. L’espiritualitat està latent entre les seqüències de camps que ens condueixen al Monestir de Santes Creus, un dels tres que forma la Ruta del Cister. Allà hi descansen els reis de la Corona d’Aragó: Pere el Gran i Jaume II. Així doncs, si et vols submergir en els fonaments de la cultura catalana, en aquesta comarca hi trobaràs els millors estímuls. Respira arrels!\nPriorat: sense presses i amb vins\nDiuen els habitants d’aquesta comarca que el Priorat és una terra per a descobrir sense presses. I no s’equivoquen. Com saben de sobres els més savis, aquí les petites coses, o les coses petites -segurament no importa l’ordre de l’adjectiu- es converteixen en grans. Parar de lluitar contra el rellotge per a aliar-se amb ell i deixar que el temps es dilati cada cop més. La cura pels cultius tradicionals, el respecte per les muntanyes i els grans paisatges del Parc Natural del Montsant, l’han convertit en una zona que es rendeix al concepte de sostenibilitat i que és admirada pels seus territoris veïns. La màxima està molt clara: només quan s’estima una cosa es pot cuidar. Així ho demostra la seva gent, que viu majoritàriament de la vinya, l’olivera, l’avellana i l’ametller. La Denominació d’Origen de Qualitat del Priorat amb vins coneguts a tot el món i la cada vegada més emergent Denominació d’Origen Montsant, juntament amb el preuat oli de la Denominació d’Origen Siurana, formen part del seu patrimoni immaterial. Si tens cotxe, el millor pla és posar-te al volant i gaudir d’un roadtrip lluny de qualsevol velocitat apressant. Els preciosos nuclis de Siurana o Albarca són parades obligades, així com també Escaladei, un poble ple d’encant que es troba als afores de la famosa Cartoixa, que data del segle XII, i que és considerada la primera cartoixa de la Península Ibèrica. Quan caminis sense buscar, sense rumb aparent, descobriràs tot allò que apareix a les guies. Cellers familiars, petites ermites o castells abandonats. La vida t’està esperant. Sí, sí, allà fora!


El TGV Perpinyà - Figueres s'inaugura oficialment avui - Alt Empordà\nEl TGV Perpinyà - Figueres s'inaugura oficialment avui\n27 de gen. 2011, 4:37 publicada per Alt Empordà [ actualitzat el 27 de gen. 2011, 4:43 ]\nEl servei funciona des del 19 de desembre passat\nAvui s'inaugura oficialment la línia TGV de Figueres a Perpinyà i a París, un trajecte cobert per trens de la companyia francesa SNCF (reserves). El president de la Generalitat de Catalunya, Artur Mas; el ministre de Foment espanyol, José Blanco, i el secretari d'estat encarregat de transports de França, Thierry Mariani, seran les autoritats dels dos estats que faran el recorregut entre aquestes dues estacions, i que ja funciona des del 19 de desembre. Aquell dia no es va fer cap mena d'inauguració oficial.\nAmb l'obertura d'aquest tram de gran velocitat, el trajecte entre Figueres i París dura menys de cinc hores i mitja, amb escala a Perpinyà i a les ciutats occitanes de Narbona, Montpeller i Nimes. Hi ha dos trens en cada sentit: la sortida de Figueres és a les 11.06 i a les 15.02; la de París, a les 7.20 i a les 15.20. No tota la ruta és de gran velocitat, tanmateix, perquè encara falten els trams de Montpeller a Nimes, i el de Montpeller a Perpinyà.\nPel sud, la línia de gran velocitat també és incompleta, i no hi ha cap data concreta per a acabar les obres de la línia entre Barcelona i Figueres. Aquest trajecte, doncs, es continua fent amb tren convencional. A més a més, cal tenir en compte que el TGV no té l'estació pròpiament a Figueres, sinó Vilafant. Una nova línia d'autobusos uneix des d'avui l'estació Figueres-Vilafant amb l'estació de trens de Renfe amb vuit viatges diaris: quatre d'anada i quatre de tornada, coordinats amb l'arribada i la sortida dels trens.\nfont: vilaweb.cat / video: tramuntana.tv


El Teatre Principal de la Rambla tanca la persiana | Cultura | EL PAÍS Catalunya\nEl Teatre Principal de la Rambla tanca la persiana\nLes sales no tenen activitat des de fa mesos i els rètols han estat retirats\nBarcelona 5 FEB 2017 - 21:12\tCET\nEl Teatre Principal, la setmana passada. CARLES RIBAS\nLes bombetes que anunciaven el Teatre Principal en la façana de la Rambla de Barcelona han desaparegut. Les taquilles han estat tapiades i el gris fosc del gran edifici propietat del grup Balañá no registra cap activitat des de fa uns mesos. Encara que ningú ho confirma, ni l’Ajuntament de Barcelona ni la propietat, el teatre ha tornat a tancar la persiana després de l’enèsim intent de donar-li vida quan va obrir el 2013 –llavors feia sis anys que estava tancat– amb la gestió, compartida en una primera etapa, del grup Balañá amb l’empresari de l’espectacle Carlos Caballero, que al setembre del 2014 es va veure involucrat en una batuda policial iniciada per una trama de prostitució.\nNo hi ha rastre de l’empresa que gestionava el teatre, Principal Project, i la web del Principal està “permanentment tancada”. Responsables de locals de restauració del final de la Rambla coincideixen a assenyalar que l’activitat del teatre va cessar entre novembre i desembre. En aquesta època va ser quan un equip d’operaris van buidar el mobiliari del teatre per la part posterior, segons van explicar a aquest diari veïns de la zona. “No hi ha notificació de res i l’Ajuntament no ha instat el precinte”, puntualitza el districte de Ciutat Vella a preguntes d’aquest diari.\nA finals de desembre es podien veure unes bastides a la façana de la Rambla del Principal. D’això sí que en tenia notícia el districte: “La bastida està col·locada per eliminar rètols, focus de façana i altres elements que incomplien l’Ordenança del Paisatge Urbà a un requeriment del districte i emmarcat dins del Pla d’Inspecció de la Rambla”. Ciutat Vella tampoc ha tramitat cap expedient més relatiu al teatre en l’últim any, cosa que ja va ser polèmica des que va obrir, el 2013. Ho va fer amb les llicències històriques que ja tenia: la de teatre de la sala gran –amb un aforament per a 600 persones– i la complementària de sala de festes de la sala Latino, per a 300 persones. En realitat, la sala gran va ser reformada per tenir dues vides: la de teatre amb sopars espectacles i la de discoteca, com van fer publicitat durant temps a la seva pàgina web. Una activitat per la qual no tenien llicència i que van desenvolupar sense problemes i sense cap tipus de requeriment del districte de Ciutat Vella, llavors dirigit per la regidora Mercè Homs amb el govern convergent de Xavier Trias.\nLa causa que va iniciar el Jutjat d'Instrucció número 10 de Barcelona per una denúncia d'una treballadora que va afirmar que en diversos locals de prostitució es narcotitzava als clients per desvalisar-los segueix oberta, encara que no ha registrat massa activitat. L'operatiu es va centrar en dos locals de striptease de Barcelona: Night Club i Fuego. Van ser detinguts a la tardor de 2013 un cap i tres agents de la Guàrdia Urbana. En la mateixa investigació van ser arrestats dos empresaris: Juan Balcells (propietari d'aquests negocis) i Carlos Caballero, promotor al Teatre Principal, que també va ser escorcollat encara que no precintat. El que s'investiga en el cas de Caballero (que no ha pogut ser localitzat per aquest diari) és si va existir algun tracte de favor de responsables municipals en la concessió de llicències. Això de desprenia, almenys, del contingut de les converses telefòniques intervingudes pels Mossos.\nLes coses van canviar un any després quan l’Ajuntament va ordenar el cessament de l’activitat de la sala gran com a discoteca. El canvi d’actitud municipal es va produir el novembre del 2014, poc després que Caballero fos detingut i posat en llibertat, quan els tècnics del districte van decidir actuar per dues denúncies de soroll. Després de sis mesos de tancament, les sales van tornar a la seva activitat fins que a l’octubre del 2015, ja amb el govern municipal d’Ada Colau, el districte va precintar la sala gran. El gremi que agrupa les sales de festes de Barcelona també va denunciar Caballero perquè gestionava l’espai com a discoteca sense tenir les llicències per a això, segons va aclarir un representant d’aquesta entitat.\nEl Teatre Principal, encara que amb un altre tipus d’edificació, es va construir a principis del segle XVII en uns terrens donats a l’antic Hospital de Sant Pau, que havia de nodrir-se dels beneficis dels espectacles. Aquesta relació amb l’església, a través de la Muy Ilustrísima Administración, va arribar fins al final de la Guerra Civil. En la seva època de màxima esplendor, a mitjan del segle XIX, el Principal va ser rival del Liceu perquè els dos programaven òperes. La família Balañá el va adquirir a mitjan del segle passat i la seva activitat principal va ser durant dècades la d’espectacles de revistes, teatre i òperes.\nL’espai, com li va passar a la mateixa Rambla, va entrar en decadència i va tancar el 2006. Durant anys, el govern socialista de Jordi Hereu va intentar, sense aconseguir-ho, arribar a un acord amb la propietat per adquirir-lo. Va reobrir el 2013 amb la gestió de Caballero i per a la seva reobertura es van invertir, segons van explicar llavors l’empresari i el grup Balañá, sis milions d’euros en la reforma dels espais amb una profusió de barres de bar inaudita perquè n’hi havia 13 entre les dels accessos, les de la sala gran –un calc de la discoteca Luz de Gas–, la Latino i les del frontó Jai Alai pel qual Caballero va demanar llicència de discoteca que va ser denegada per l’Ajuntament. També van quedar aparcats altres plans ambiciosos com reconvertir part de l’edifici de la Rambla de 15.000 metres quadrats –a més de les sales i el frontó cal sumar els antics billars Monforte i la Cúpula Venus– en un hotel.\nI el que ara es dona per descartat és que l’Ajuntament intenti obtenir la propietat del Principal, cosa que es va apuntar a l’inici d’aquest mandat municipal –per un acord amb Esquerra Republicana– que perseguia l’adquisició del Principal i de l’Antiga Foneria de Canons del final de la Rambla per part de l’Ajuntament per revitalitzar aquesta part del passeig barceloní. La idea de comprar el Principal ha decaigut per complet i els actuals gestors de l’àrea de Cultura– dirigida pel socialista Jaume Collboni des del pacte amb Colau– no veuen viable una inversió tan important en un edifici que, a més, caldria modificar-lo de dalt a baix. L’empresa Balañá ha declinat contestar qualsevol pregunta d’aquest diari.


Pica-Tasta a Calafell | Turisme Catalunya | Agenda d'esdeveniments\nPica-Tasta a Calafell\nEl cap de setmana del 10 al 12 de setembre serà l’últim cap de setmana del Pica-Tasta Monturiol, i amb aquest, la fi de la iniciativa per a dinamitzar el carrer durant els mesos d’estiu, per a ajudar als empresaris de l’oci nocturn, afectats molt directament per la pandèmia de la Covid-19, a poder continuar amb la seva activitat.\nDe 20h fins a 24h al Pica-Tasta es podrà gaudir de diferents ofertes gastronòmiques de qualitat i de proximitat que els establiments locals oferiran.\nCada cap de setmana s’ha realitzat una temàtica diferent per tal de dinamitzar el Carrer Monturiol, però en aquest, es manté la música Rockabilly.\nEn diferents punts del carrer sonarà un fil musical instal·lat especialment per a l’ocasió i diumenge comptarem amb el concert de Six in Town. Un grup que ens oferirà temes propis i cançons molt conegudes d’aquest estil. Tot això maridat amb les especialitats que cada establiment local oferirà.\nAl centre del carrer Monturiol hi haurà un simulador de realitat virtual a càrrec de l’Escape Room Calafell (amb un preu que oscil·larà entre 2 i 4 euros, depenent del joc).\nRecordar que, per accedir al Pica-Tasta, s’haurà de passar pel control d’accés, ubicat a cada entrada de carrer. Els assistents hauran d’utilitzar el mobiliari de les terrasses que hi haurà al llarg del carrer per a gaudir de la música, el beure i el menjar, ja que ningú podrà estar dempeus, d’acord a les mesures vigents.\nPer més infomració, visita turisme.calafell.cat


L'IVACE i l'Ajuntament d'Elx reuneixen els representants de l'ecosistema emprenedor per a organitzar la 14a edició de FOCUS Pime i Emprenedoria\nEstàs en: Inici > Notes de premsa > L'IVACE i l'Ajuntament d'Elx reuneixen els representants de l'ecosistema emprenedor per a organitzar la 14a edició de FOCUS Pime i Emprenedoria\nL'Institut Valencià de Competitivitat Empresarial (IVACE) i l'Ajuntament d'Elx han reunit en el Centre de Congressos d'Elx ha mig centenar de representants de l'ecosistema emprenedor de la Comunitat Valenciana per a començar a abordar els reptes de la 14a edició de FOCUS Pime i Emprenedoria 2019 (22-7-2019)\nLa trobada per excel·lència per a emprenedors i start ups de la Comunitat Valenciana se celebrarà el 5 i 6 de novembre en el Centre de Congressos d'Elx sota el lema “Transformació digital, innovació i competitivitat”.\nA aquesta reunió han acudit representants de l'ajuntament d'Elx, dels tres Centres Europeus d'Empreses Innovadores (CEEIs) de la Comunitat, així com de les entitats i agents de l'ecosistema emprenedor de tot el territori.\nPer al representant de l' Ivace, Marinao Carrillo, “el vertader valor d'un esdeveniment d'aquestes característiques és la implicació de totes les entitats i agents de l'ecosistema que participen en aquest”.\n“A tots ells, des de la Conselleria d'Economia Sostenible i des de l' Ivace agraïm el seu treball i esforç per ajudar-nos a acostar aquesta macrojornada per tot el territori de la Comunitat”.\nEl conseller d'Economia Sostnible, Rafa Climent, es va comprometre en la seua primera legislatura a portar aquesta trobada per tota la Comunitat. Per això cada any aquest esdeveniment se celebra en una provincia diferent.\nL'IVACE és l'entitat encarregada de promoure el Focus, dins de la seua política de suport a l'emprenedoria i la pime i a través del cofinançament dels Fons FEDER de la Unió Europea.\nFins el mes vinent de Novembre, des del Comité de programació han previst un total de 17 esdeveniments sectorials als deixe anar i ample de tota la Comunitat amb els quals pretenen dinamitzar l'emprenedoria i la cultura empresarial.


Bonig: "Hui és més necessari que mai la defensa dels valors que representa la Constitució"\n6 de desembre de 2020 (12:20 CET)\nWhatsApp Image 2020-12-06 at 10.22.23\nLa presidenta del PPCV, Isabel Bonig, ha assenyalat amb motiu del Dia de la Constitució Espanyola que "hui és més necessari que mai la defensa dels valors que representa la Constitució".\nBonig ha felicitat el Dia de la Constitució "a tots els valencians, castellonencs i alacantins" amb un missatge distribuït en les xarxes socials. En ell la presidenta del PPCV assenyala que "tot allò que ens uneix, ens enforteix. En aquests temps difícils i convulsos que vivim, renunciar a estar units és condemnar-nos a ser menys forts. Per respecte als nostres pares i generositat amb els nostres fills, no podem perdre els nostres valors".\nEn el vídeo explica que "hui és més necessari que mai la defensa dels valors que representa la Constitució. La CE és la història d'un èxit col·lectiu. Va ser l'inici de la història més gran de prosperitat econòmica, social, d'igualtat, i de llibertat per a tots els espanyols, pensàrem el que pensàrem, estimàrem a qui estimàrem i resàrem a qui resàrem. Per això des del PPCV felicitem a tots que des de posicions diferents i diferents van ser capaces de construir una història d'èxit col·lectiu".\nBonig també s'ha referit a la concessió del Consell, amb motiu del Dia de la Constitució, de la Distinció de la Generalitat per la Defensa dels drets i llibertats constitucionals 2020 als catedràtics Ernest Lluch i Manuel Broseta, tots dos a títol pòstum, i a l'ONG internacional Save the Children. "Ens sembla fenomenal, però que sàpia el senyor Puig que el govern socialista de Sánchez pacta el pressupost, que és la llei més important de govern d'un país, amb els qui van matar al senyor Broseta i al senyor Lluch".\nLa líder popular ha assenyalat que "cal no oblidar mai la dignitat de la memòria democràtica de les víctimes. Dignitat, respecte i justícia sempre amb les víctimes, que no ho oblide mai el partit socialista i que no ho oblide mai el senyor Puig".


El cervell al ritme de la música - El·lipse\nCiència i societat 04.03.2020\nEl cervell al ritme de la música\nAlexandre Celma Miralles, estudiant de doctorat a la UPF, ens explica la seva recerca sobre les bases neuronals del processament del ritme en humans i altres espècies.\nEscrit per Alexandre Celma Miralles\nMoure's al compàs d'una cançó requereix d'una gran coordinació per part del nostre cervell. Foto de Alexander Popov a Unsplash.\nAlexandre Celma Miralles va ser un dels joves investigadors que van participar a la competició de divulgació científica Rin’4, organitzada per la Universitat Pompeu Fabra (UPF). En aquest article, ens explica la recerca de la seva tesi doctoral, que acaba de dipositar.\nImagina que sortim de festa a un concert de barri, i en el moment més àlgid la cantant ens anima a aplaudir seguint el ritme de la música. Immediatament tothom comença a aplaudir portant la pulsació, i a moure’s al compàs de la cançó. Aquesta sincronització entre els moviments dels individus i la música no és tan trivial com sembla, ja que la música va més enllà del so: és un conglomerat d’estímuls multimodals.\nEl cervell ha de lidiar amb informació auditiva, visual, vestibular i propioceptiva per tal de sincronitzar els moviments del cos amb els patrons rítmics que percep a través de cada sentit. La informació que rep el cervell es transforma en oscil·lacions neuronals, o sigui, canvis en l’activitat elèctrica de les neurones que poden correspondre’s, per exemple, amb els ritmes dels estímuls auditius o visuals que es processen.\nQuan escoltem música, la informació auditiva, visual, vestibular i propioceptiva que rep el cervell es transforma en oscil·lacions neuronals, o sigui, canvis en l’activitat elèctrica de les neurones.\nPosant elèctrodes sobre el cap de participants, podem enregistrar els “ecos” d’aquestes oscil·lacions en forma d’electroencefalogrames (EGG), i descobrir si les oscil·lacions neuronals se sincronitzen amb la pulsació i el compàs de la música. Aquesta tasca la realitzem des del grup de Llenguatge i Cognició Comparada del Centre de Cervell i Cognició, dirigit per l’investigador Juan M. Toro. El nostre objectiu és entendre millor les bases biològiques del ritme de la música, tant les estructures neuronals que permeten processar-lo com l’evolució d’aquestes habilitats en altres espècies.\nLa informació sensorial que rep el cervell es codifica per grups de neurones que oscil·len a diferents ritmes. Aquestes oscil·lacions es poden enregistrar com electroencefalogrames (EEG) per estudiar-ne les freqüències amb la transformada ràpida de Fourier (FFT). Això permet relacionar l’activitat neuronal amb els ritmes de la música.\nEn un primer estudi (1) hem abordat la percepció de la pulsació i el compàs (i.e. com la pulsació s’agrupa) a nivell visual. Tant en la música en grup, com en la direcció i la dansa, els estímuls visuals són importantíssims per sincronitzar-se. Per estudiar la projecció del compàs sobre una pulsació visual, vam enregistrar encefalogrames de músics mirant un cercle intermitent. Seguidament els vam demanar d’imaginar-se una estructura ternària (la del vals) per agrupar els cercles intermitents en cicles de tres. Només amb la imaginació, l’activitat neuronal dels músics es va sincronitzar amb la freqüència del compàs ternari, fet que suggereix que el compàs no es troba restringit a la modalitat auditiva. Així doncs, el cervell sembla capaç d’aplicar mecanismes similars en diferents sentits. La dansa i la música podrien ser manifestacions artístiques que divergeixen en organitzar sons i gestos a nivell temporal.\nEn un segon estudi (2) abordem la percepció del compàs dins de l’àmbit espacial del so. Si a l’auditori escoltem una orquestra simfònica, trobem a la dreta instruments greus com el contrabaix o la tuba tocant notes més lentes, i a l’esquerra instruments més aguts, com el violí o la flauta, tocant notes més ràpides. La disposició dels ritmes ràpids i lents en l’espai podria estar lligat amb la integració de la pulsació i el compàs. Per estudiar-ho, vam enregistrar els encefalogrames de músics i no-músics que escoltaven un mateix so alternant de costat a costat seguint un patró ternari: dreta-esquerra-esquerra, dreta-esquerra-esquerra… Aquesta alternança en l’espai va provocar que les neurones se sincronitzessin amb la freqüència del compàs ternari. La sincronització de les neurones dels participants que havien estudiat música era més acurada per al compàs i la pulsació que els que mai no havien rebut formació musical, fins i tot quan els primers atenien una pel·lícula muda per tal de distreure’ls. Aquesta troballa evidencia que, tot i que tradicionalment s’ha associat més amb la visió, l’espai també té un paper rellevant en l’oïda i la percepció rítmica.\nFins ara hem vist que el ritme de la música va més enllà dels límits “sonors” que tradicionalment se li han establert. No obstant, una peça clau de la nostra recerca és entendre com han evolucionat aquests mecanismes cognitius a diferents espècies (3). Pel que fa al ritme de la música, s’ha observat que animals com la cacatua Snowball o el lleó marí californià Ronan són capaços de sincronitzar-se amb la pulsació de cançons. També hi ha ocells cantaires que poden distingir la pulsació en ritmes regulars, i primats no-humans que poden seguir-la mitjanament amb el dit. Nosaltres hem volgut estudiar la percepció rítmica d’un mamífer llunyà als humans: les rates de laboratori.\nAnimals com la cacatua Snowball o el lleó marí californià Ronan, així com ocells cantaires, poden distingir la pulsació de cançons… poden també les rates?\nEn un primer estudi (4), les rates van ser entrenades amb reforç positiu per tal que distingissin ritmes regulars de ritmes irregulars. Quan se’ls va presentar ritmes a noves velocitats, aquests rosegadors van ser capaços de detectar-ne la regularitat temporal. En un segon estudi (encara en revisió) les rates van ser familiaritzades amb un fragment de la cançó “Moltes felicitats”. Quan se’ls va presentar una versió que mesclava els ritmes (la durada de cada nota) però mantenia l’ordre de les notes, les rates van reaccionar diferent. En canvi, no ho van fer quan se’ls va presentar una melodia que mantenia el ritme de la cançó utilitzant només una única nota. Això significa que van basar la seva discriminació en l’organització dels ritmes de la cançó. Aquests estudis apunten que les rates són sensibles a la regularitat i a l’estructura rítmica dels sons, i que aquests aspectes universals de la música van més enllà de l’espècie humana. Així doncs, cada cop que anem a un concert de festa major, seria interessant imaginar-se que potser no som els únics animals que estem gaudint dels ritmes de la música.\n(1) Celma-Miralles, A., De Menezes, R. F., & Toro, J. M. (2016). Look at the beat, feel the meter: top–down effects of meter induction on auditory and visual modalities. Frontiers in human neuroscience, 10, 108.\n(2) Celma-Miralles, A., & Toro, J. M. (2019a). Ternary meter from spatial sounds: Differences in neural entrainment between musicians and non-musicians. Brain and cognition, 136, 103594\n(3) Kotz, S. A., Ravignani, A., & Fitch, W. T. (2018). The evolution of rhythm processing. Trends in cognitive sciences, 22(10), 896-910.\n(4) Celma-Miralles, A., & Toro, J. M. (2020). Regularity discrimination in rats (Rattus norvegicus) and humans (Homo sapiens). Journal of Comparative Psychology, 134, 3.\nAlexandre Celma Miralles va fer el Doctorat Internacional en Biomedicina al Centre for Brain and Cognition (Universitat Pompeu Fabra) i actualment treballa al Centre per a la Música del Cervell (Aarhus University). La seva recerca se centra en els orígens biològics de la cognició musical, explorant les bases neuronals del processament del ritme en humans i l’evolució d’aquestes habilitats temporals en altres espècies.\nTrobada la relació entre l'obesitat i la deterioració de la memòria


Lluïsos d'Horta - Subvencions Ajuntament de Barcelona\nAquesta setmana ha finalitzat el periode per la presentació de subvencions a l'Ajuntament de Barcelona per a l'exercici del 2018. Lluïsos d'Horta hem presentat 8 projectes i hem sol·licitat un total de 45.500,00€ de subvenció.\nAquests són tots els projectes que hem presentat\nProjecte de Dinamització dels Lluïsos d’Horta\nAquest projecte contempla totes les activitats que realitzem de cara a la població en general.\nTot això es desenvolupa mitjançant els següents grups d’activitats:\nGrup Coral Horta. Està format per 3 grups. Coral d'adults, coral de joves (Xor Cove) i coral infantil (notas.cat) En l'actualitat està composat per 70 cantaires amb tres direccións.\nTeatre. Conformat per un total de més de 180 actors i actrius.\nEsbart Folklòric d’Horta.- L’objectiu és difondre la nostra cultura i les nostres arrels, mitjançant la Dansa Popular d'arrel tradicional.\nFotogràfica. Aquesta activitat es dedica al foment i pràctica de la fotografia.\nVocalia d’animació infantil.- Aquesta activitat està constituïda per un grup de voluntaris, generalment pares, i que organitzen tallers, casals a l’ hivern, setmana santa, estiu i setembre i espectacles de titelles o teatre infantil.\nCinema. Es projecta una pel•lícula infantil els cap de setmana lliures d’altres activitats.\nExcursionisme. Sortides culturals a museus o poblacions de Catalunya buscant sempre el component cultural.\nA mes a mes d’aquestes activitats habituals —com a seccions de l’entitat— també en desenvolupem altres més puntuals, com:\nVespres de jazz. Cada tercer dissabte de mes s’ofereix un concert de jazz amb grups catalans.\nOpera de Cine. Neix amb l’ intenció d’acostar aquest art musical i teatral als nostres socis i simpatitzants a través de la projecció en la pantalla de cine.\nVermuts musicals. Es programen actuacions musicals en viu i de petit format un diumenge al mes en horari de vermut (12-13h) al bar dels Lluïsos d'Horta.\nMatins de clàssica. Cada mes organitzem un concert en format petit amb els músics molt propers al públic per crear un ambient d’intimitat.\nFesta de Sant Jordi.\nTrobades de germanor. Organitzem dinars i sopars tot seguint el calendari de festes i tradicions catalanes.\nActes de Solidaritat i de participació de les activitats del barri com la Campanya Mans Unides.\nCampanyes diverses promogudes per d'altres entitats o escoles.\nActivitats promogudes per d'altres entitats Rua carnestoltes, Festa Major, Cavalcada Reis, festes del comerç, altres.\nPressupost Total: 80.000,00€ - Subvenció demanada: 20.000,00€\nEnguany tornem a presentar, conjuntament amb l’Arquebisbat de Barcelona, la campanya de Cinema Espiritual, adreçada als nens a partir de 4r de Primària fins als joves de Batxillerat, i per la que durant les deu edicions prèvies, ja hi han passat més de 25.000 alumnes.\nL’objectiu de la campanya de Cinema Espiritual és fomentar el diàleg i la reflexió entre els alumnes, mitjançant la projecció d’una pel·lícula que serveix de fil conductor.\nPressupost Total: 12.000,00€ - Subvenció demanada: 5.000,00€\nGrup de teatre per a discapacitats intel·lectuals anomenat “DisArt” (Grup de Teatre DisArt- GTD-), emmarcat dins de l’Escola de Teatre dels Lluïsos d’Horta.\nOferim un espai destinat a la creació i la producció artística, i alhora un espai de retrobament entre els seus participants. A més a més també oferim una eina més per a les persones amb discapacitats intel·lectuals per comunicar-se amb el seu entorn. La nostra intenció també és que aquesta comunicació esdevingui d’anada i tornada entre aquest grup de teatre i la resta dels participants en les activitats de Lluïsos d’Horta.\nPressupost Total: 7.500,00€ - Subvenció demanada: 3.000,00€\nEl projecte pretén seguir portant a terme la marxa de l’hort ecològic urbà gestionat fins ara per Caliu. Es proposa seguir amb l’actuació que gira entorn l’agricultura ecològica, amb un hort per hortalisses i una zona enjardinada amb plantes aromàtiques i medicinals.\nPressupost Total: 20.000,00€ - Subvenció demanada: 10.000,00€\nProjecte que vàrem començar pels anys 90 per donar a conèixer el tennis taula per tot el barri, esport que estem practicant ininterrumpudament des dels anys 60.\nPressupost Total: 4.000,00€ - Subvenció demanada: 1.500,00€\nEspectacles professionals als Lluïsos d'Horta\nUn cop al mes oferim els següents cicles culturals fets per professionals:\nVespres de jazz.\nMatins de clàssica.\nPressupost Total: 17.000,00€ - Subvenció demanada: 6.000,00€\nPublicat el 27 Gener 2018\nQuè ens passa? Home Què ens passa? Activitats Qui som? --Junta Directiva --Missió, Visió i Valors --Socis, Voluntaris, Beneficiaris --Estatuts i Règim Intern --Memòries d'Activitats ---Any 2017 ---Any 2016 ---Any 2015 ---Any 2014 ---Any 2013 ---Any 2012 --Contacta amb nosaltres --Història --150èspai --Imatges històriques Què fem? --Seccions ---Cinema ---Esbart ---Excursionisme ---Fotografia ---Manualitats ---Teatre ----L'Auca ----GTM ----Escola de Teatre ----Teatre de les Festes ----Decorats ----Escenografia ----Obres representades ---Tennis Taula ---VAI ----Casals --A més a més ---Cinema de Valors ----Organització ---Vespres de Jazz ---Òpera de Cine ---Exposicions al Vestíbul --Tallers --Multimèdia --Vídeos --Publicacions --Obres representades


Què és el Geocàtxing? - Socpetit.cat\nQuè és el Geocàtxing?\nEl Geocàtxing és una activitat esportiva que consisteix en que un usuari amb un GPS amaga un “tresor” (un contenidor), i publica les coordenades exactes, de manera que altres usuaris de GPS puguin anar a la “cerca del tresor”.\nLes úniques normes són: si agafes alguna cosa de dins del catxé, has de deixar-ne una altra, i has de registrar la teva visita al llibre de visites. En teoria qui va amagar aquest catxé ha buscat un bon lloc on no es pugui trobar amb facilitat per persones alienes al joc, però no sempre s’aconsegueix.\nEl Geocàtxing està obert a tothom que tingui un GPS i sentit de l’aventura. Hi han amagatalls per tot el món.\nCom practicar Geocàtxing:\nPrimerament entra a la web www.geocaching.com i registrat gratuïtament a la web, seguidament fes clic a “Amagar i cercar un catxé”, al desplegable “Play”.\nIngressa el teu codi postal o adreça i fes “Cercar”.\nEscolleix un catxé de la llista i fes clic al seu nom.\nPosa les coordenades al teu GPS i utilitza’l per fer la recerca.\nSigna el llibre de registre seguint les instruccions especifiques de cada catxé i posteriorment registrar-ho a la web.\nAixí de fàcil i de complicat, ja que hi ha diferents graus de dificultat, tant pel que fa a la dificultat per trobar-lo com del terreny per arribar fins l’amagatall.\nAlguns tipus de catxés (“Tresors”)\nMega. Mega és un esdeveniment al què assisteixen 500 persones. Se sol oferir als geocatxers un dia ple d’activitats diverses. Aquests grans esdeveniments atreuen geocatxers de tot el món i sovint es duu a terme anualment.\nCatxé Tradicional.Aquest tipus catxé conté, com a mínim, un contenidor i un llibre de registre. Els contenidors més grans generalment inclouen articles per intercanviar. “Nano” o “micro catxés” són recipients molt petits que només tenen un full de registre.\nMulti Catxé.Un Multi Catxé consisteix en un catxé que per resoldre has d’anar anteriorment a dues o més ubicacions. La ubicació final és un contenidor físic. Hi ha moltes variacions, però la majoria de multi catxés tenen una pista per trobar el segon catxé i el segon té un suggeriment per al tercer, i així successivament.\nCatxés Misteriosos. Els Catxés Misteriosos poden implicar la resolució de complicats trencaclosques que primer haurà de resoldre per determinar les coordenades.\nEvent. Un event és una reunió d’equips per parlar de Geocàtxing. Moltes vegades també s’aprofita per anar a la geocerca de catxes programats per l’ocasió.\nLetterbox. Un catxé Letterbox és una altra forma d’anar a la recerca de catxes, habitualment hi ha un segell a l’interior del contenidor, no és un element destinat a intercanvis, el segell té la intenció de romandre al contenidor perquè els visitants puguin utilitzar-ho per gravar la seva visita.\nWherigo, Un catxé Wherigo seria una recreació més o menys complexa del que podria ser com un videojoc. Et permet interactuar amb els elements físics i virtuals com ara objectes o personatges amb l’objectiu de trobar el catxé físic.\nEarthcatxé. Visitar una Earthcatxé és una activitat a l’aire lliure que tota la família pot gaudir. Un Earthcatxé és un lloc especial que la gent pot visitar per aprendre sobre una característica única o aspecte de la nostra Terra. Un Earthcatxé inclou un conjunt de notes educatives i els detalls sobre on trobar la ubicació (latitud i longitud). Per poder loguejar el catxé s’ha de respondre una sèrie de preguntes que formula el propietari del mateix.\nCito. Un Cito consisteix en netejar un parc o altres llocs per part de la comunitat de jugadors de Geocàtxing. És la nostra manera de contribuir a la nostra comunitat i preservar el nostre entorn.


La sarsuela torna a ser protagonista a la Fira de Xàtiva després de molts anys d’absència – Blog Ajuntament de Xàtiva\n7 Agost, 2018\nEl concert líric es celebrarà el dia 19 d’agost i comptarà amb cantants de primer nivell com el xativí Ignacio Giner, Carmen Avivar o Pedro Quiralte\nXàtiva, 7 d’agost de 2018.- L’Ajuntament de Xàtiva ha acollit aquest matí la presentació oficial del concert líric de sarsuela que es celebrarà el proper diumenge 19 d’agost al Camp de la Murta, emmarcat en la Fira d’Agost. A la presentació han estat presents el regidor de Cultura Jordi Estellés, el president de la Societat Musical la Primitiva Setabense Jaume Solís, el director de la Banda Paco Sánchez Roca, el tenor Ignacio Giner i la Reina de la Fira Paula Valor.\n«La Fira naix en una vessant comercial però amb els anys ha destacat també per la seua cultura i les seues tradicions i per això fa mesos que contactarem amb la Primitiva Setabense per a aquest projecte. Tenim personatges importants en aquesta ciutat, artistes de gran rellevància, i per això hem preparat aquesta gala lírica», ha destacat el regidor de Cultura, Jordi Estellés.\nL’espectacle, apte per a totes les edats, comptarà amb l’orquestra de la Primitiva Setabense, conformada per gent jove, junt amb un elenc de cantants de primera línia amb la participació del tenor xativí Ignacio Giner, a qui acompanyarà la soprano de València Carmen Avivar i Pedro Quiralte, baix-baríton de Castelló de la Plana.\n«La sarsuela té relació amb els nostres orígens. En èpoques pretèrites era un dels espectacles principals de la Fira. És un gènere atemporal, i està bé que de tant en tant recuperem eixa identitat però amb un esperit renovat i modern. L’espectacle que anem a oferir el va a realitzar gent molt jove, que es desviu per la música», ha explicat el director de la Banda, Paco Sánchez Roca.\nEl tenor Ignacio Giner, per la seua banda, ha reconegut que serà «un orgull» cantar de nou a la seua localitat, i ha insistit en que serà «un concert molt agraït per al públic». Al concert s’interpretaran diverses ‘romanzas’ i duets, amb peces conegudes però també amb altres poc escoltades i de gran bellesa. A més a més cal destacar la dificultat de l’espectacle atenent a que aquest es celebrarà a un espai obert, com és el camp de la Murta.\n«No ens limitem a fer música de banda, i per sort comptem amb altres formacions com una orquestra de nivell», ha recordat el president de la Societat Musical la Primitiva Setabense, Jaume Solís, qui ha afirmat que col·laboren en tots els esdeveniments que sorgeixen a la ciutat i no es tanquen a cap projecte. «Aquesta cita amb la sarsuela és un bon exemple. L’espectacle és molt digne i il·lusionant, perquè a Xàtiva feia anys que aquest estil va desaparèixer del mapa, i és desconegut per a moltes generacions de joves».\nLa Reina de la Fira, Paula Valor Gil, ha aprofitat la presentació per a convidar a la gent a assistir a aquest concert líric, i a gaudir de la cita que es celebrarà el diumenge 19, penúltim dia de la Fira d’Agost.\nTags: concertFira Xàtivala Murtasarsuela\nXàtiva debatrà sobre la celebració de la Fira en la Comissió Sociocultural\nby Jesus Felix · Published 19 Maig, 2020\nFira de Xàtiva 2018. Espectacles a la Glorieta\n15 Agost, 2018\nby admin · Published 15 Agost, 2018 · Last modified 17 Agost, 2018\n17 Agost, 2018\nby Jose Lagardera · Published 17 Agost, 2018\nNotícia següent Programació Gran Teatre Tardor-Nadal 2018\nNotícia anterior Els últims 31 joves del Programa Avalem Joves Plus s’incorporen als seus llocs de treball\nCultura i oci / Turisme / Urbanisme i habitatge\nL’ermita del Puig recupera el seu aljub medieval


09/06/2018 Nou forats de joc també valen pel títol de campió de Catalunya\nEl Vallès Golf acull aquest dissabte el Campionat de Catalunya de 9 forats, una de les noves competicions que ha posat en marxa la FCG amb gran acceptació entre els federats catalans\nUn total de 68 jugadors i 12 federades catalanes lluitaran aquest dissabte pel títol de campió de Catalunya de 9 forats, que acull el camp de Vallès Golf, en aquesta nova competició de la FCG. Un torneig que requereix concentració màxima des del primer forat, amb l'objectiu d'aconseguir la millor volta en nous forats, que la FCG reconeixerà als millors com a nous campions de Catalunya. Gran acollida de la nova competició, que permet competir al màxim nivell i pel títol català a jugadors de fins a handicap 28 i obre les portes a molts jugadors que fins ara no se sentien motivats a lluitar per un títol oficial català. Es disputaran nou forats stroke play scratch, i aconseguiran el títol el jugador i jugadora que acumuli el resultat més baix. Hi haurà premi per al campió i campiona scratch a més de premis als primers classificats handicap, masculí i femení, de handicap inferior i superior. Sens dubte, una competició molt oberta i bonica, que requereix donar el màxim des del primer moment i, sobretot gaudir del joc i passar una bona matinal competitiva. Com en totes les competicions oficials de la FCG, ens acompanyaran els patrocinadors principals Adidas TaylorMade i Finques Bourgeois, a més dels partners federatius, La Roca Village, Wunder Training, Segura Viudas, Golf Estudio, NACEX, Coca-Cola, Aneto Natural, i Dilmah. Molta sort a tots els participants en aquest singular campionat de Catalunya de 9 Forats!