Ella va dir no, conte del “El dia de l’incident” – Isidre Grau\nSi aquell dia vaig carregar les culpes al Marcel, és perquè ho teníem tot parlat i més que parlat. D’ençà de la broma pesada del seu aniversari, un any abans, que l’havia avisat: «Quan em toqui a mi, no vull res de tot aquest enrenou, em sents?», i ell havia dit que d’acord, dona, és clar, amb aquella manera tan seva de torçar el cap que no te n’acabes de refiar. Per si n’hi quedava algun dubte, li vaig puntualitzar, síl·laba per síl·laba, que quan jo complís els cinquanta no volia cap dinar de multituds, ni un espectacle pirotècnic com el que havia convertit el pati del restaurant en una falla, ni la gimcana per localitzar els cinquanta regals, ni el vídeo amb la seva vida i miracles —per cert, amb imatges de força mal gust—, ni tants crits, ni acudits poca-soltes, ni allò de tallar-li blens de cabell, i no diguem, la mala passada de tirar-lo vestit a la piscina, davant de seixanta-dues cares que es partien de riure, perquè hi eren tots els de la companyia d’assegurances. I ell que ho entomava tot, amb el somriure de bon jan, tan seu, com si encara hi trobés la gràcia. Ja ho crec que l’hi vaig deixar clar: «No, Marcel, no em facis passar per aquesta vergonya. M’ho promets?» I ell que sí, dona, que ja t’he sentit, no siguis pesada.\nCom que amb ell mai no les tens totes —sempre troba algú a punt de vendre-li motos i negocis ruïnosos—, des d’abans de setmana santa que li havia parlat de la Provença, el viatge que teníem pendent des de feia vint anys, quan ens vam casar pel civil. Llavors era la il·lusió de la lluna de mel de rigor, però al final la vam canviar per París, perquè una cosina seva el va convèncer per aprofitar el pis de la rue Mouffetard, tan rellepat com poc íntim. I no dic que no vagi estar bé, però res comparable a respirar la llum i els aires perfumats de lavanda.\nD’Ais a Grasse, passant pels paisatges de Cezanne i el parc natural del Verdon; pujada fins a Sisteron, parada a Gordes, descoberta dels voltants, i final d’etapa a Avinyó. Tenia la ruta ben estudiada, amb els hotelets i els albergs reservats per a la primera setmana, i un itinerari flexible a la segona. Jo proposava sortir de Barcelona el primer de juliol, el mateix dia del meu aniversari, però ell va argumentar que podíem fer una primera nit al nostre xalet de Costaclara, amb sopar íntim al Cau Blau, el restaurant on ens havíem conegut quan tots dos estàvem aguantant amb pinces uns matrimonis gastats. Si fos per mi, hauríem creuat la frontera de bon matí, ja que sabia per endavant que acabaria rebentada del final de curs a l’escola i, com cada any, em convindria una desconnexió dràstica. Però ves, allò que passa, em va entendrir que ell hagués pensat en el detall del sopar i no vaig gosar dur-li la contrària.\nBen pensat, podia ser un digne preludi de les vacances tan esperades. Passaríem la nit tots dos sols on solíem anar carregats de fills, pares i amics. Mirant-m’ho en positiu, ho vaig anar preparant tot —ell només és bo per fer maletes a última hora—, a còpia d’esgarrapar estones a un tancament de curs tant o més asfixiant que els anteriors. Potser és que m’estava fent gran, i allò de canviar de desena em tenia atabalada, encara que no volgués demostrar-ho. Vaja, que havia fet les reserves per internet, havia comprat les guies, tenia clara la llista de l’equipatge, la nena estava col·locada a casa de la meva mare… En fi, tot allò que a en Marcel ni li passa pel cap que s’ha de fer, fora de dur el cotxe a revisió, que en els seus temes mai no falla.\nPer tant, quan va arribar el primer de juliol tot era a punt i si no vam sortir fins al migdia va ser perquè em vaig passar mig matí enganxada al telèfon, responent les trenta-quatre trucades —les vaig anotar una a una— de gent que em felicitava, amb aquella cantarella de fons enverinat: «Ves, llàstima que marxeu, aquest cop no ho podem celebrar». I jo, dissimulant l’alegria, els deia que les coses han anat així, ja ho celebrarem a la tornada.\nVam dinar pel camí, repetint la ruta de tants caps de setmana fins a Costaclara. No puc dir que hi haguéscap diferència, tret de l’eufòria de començar vacances i del despertar memorable que ja havíem tingut a casa, després que en Marcel em sorprengués amb un conjunt de collaret i arracades amb esmalts de l’artista Torres Anglada. Dins del cotxe, amb totes les finestres obertes, em sentia com si en fes vint-i-cinc, amb aquella eufòria que et fon les obligacions. Fins i tot era com si ell em tornés a contemplar igual d’embadalit com quan uns amics comuns ens van presentar al Cau Blau i de seguida vam notar aquella electricitat. Ara, mig vergonyós, els ulls lleugerament caiguts, però amb la mirada persistent, quan no saps ben bé què insinua. La veritat és que llavors em va semblar més tendre que mai, però, és clar, encara no podia interpretar que m’estava demanant disculpes anticipades.\nEs notava que ja havíem entrat al juliol. Els carrers de la urbanització no eren com els d’hivern o la primavera, normalment tan deserts. S’havien omplert de cotxes i més cotxes i de gent que anava i venia del mar, però, de miracle, encara vam poder aparcar davant mateix de la nostra torre. En Marcel gastava un humor insòlit, força exaltat, i jugava a fer el pallasso. Pretenia entrar-me en braços a casa, com si l’estrenéssim, i encara sort que no li vaig fer cas.\nSí, ho recordo amb tota precisió, va ser ell qui em va obrir la porta amb una mitja reverència i aquell toc còmic que li va sortir prou bé: «Passi, senyora». L’entradeta respirava la quietud reconfortant dels espais que t’has fet a mida i, excepcionalment, el plaer d’estar-hi sols.\nJa vaig advertir que ell es quedava dues passes enrere, mentre jo em dirigia a la vidriera de la sala. Jo mateixa havia fet girar el pom i la porta s’havia badat dos pams, quan va ser com si una deflagració fes explotar la casa.\nImagina’t, tots els llums encesos de cop i vint-i-sis gargamelles cridant:\n—Per molts aaaaanys!!!\nÒbviament, llavors no estava en condicions de comptar-los, però ara ja sé que eren cinquanta-dos ulls pendents de mi, i jo, que m’hauria volgut fondre. No em sentia ni els ossos de les cames i els braços em penjaven.\nD’acord que no hauria de ser cap excusa, però reconec que, per un cop a la vida, no vaig ser prou conscient dels meus actes. Ara només puc afirmar que totes les rialles es van partir amb un sol crit —increïble, però era meu— que va fer tremolar els vidres:\nMentre em buidava l’ànima, em va retornar la força a les cames i a les mans, vaig girar-me i vaig sortir de casa sense ni parpellejar. Encara no m’explico com no vaig ensopegar amb els tres esglaons del porxo.\nHo dic de debò, no recordo que fos jo fins que em vaig veure parada enmig del carrer, sense saber si tirar amunt o avall. Torretes i més torretes, totes calcades, de quan ho fèiem tot en col·lectiu. Cotxes i més cotxes, tot un repertori de blancs, grisos i negres, ben a la moda, i sort que una mica més enllà vaig descobrir la meva salvació: una taca vermella, el Golf lluent de l’Agnès Bardagí, aparcat just davant de casa seva, quatre torres més amunt que la nostra i al cantó dels senars.\nNo m’hi vaig pensar gens. Segur que l’Agnès m’entendria, millor que jo mateixa. Sé que vaig córrer com una boja —devia témer que se’m tallés l’empenta— i no vaig parar fins a desfogar els neguits damunt d’aquell timbre que li havia criticat tantes vegades. «Agnès, no cal que destrossis la Petita música nocturna de Mozart de manera tan dubtosa». Però ella solia passar-se d’original, era de domini en tota l’escola.\nL’Agnès, ai la meva amiga Agnès. Més de trenta anys de vides en paral·lel. Havíem coincidit a Magisteri i havíem entrat el mateix curs a l’escola, quan era una cooperativa de mestres i no podíem ni sospitar que acabaria a mans de quatre pares rics i amb un claustre de funcionaris. Ens havíem casat el mateix estiu amb professors del nostre equip i dos anys després ens havíem deixat convèncer, com tants altres companys i amics d’amics, per invertir a la urbanització de Costaclara, convençuts dels avantatges de viure en comunitat.\nNo sé si ho pensava o no, però segur que ho duia a dins mentre repetia l’embafadora musiqueta i ja em temia que ella hauria baixat a la platja. I llavors es va obrir la porta, però no era l’Agnès qui va aparèixer, sinó la Sílvia Lucas, la profe de Socials, una rossa un pèl extremada, guapíssima, que només duia cinc anys amb nosaltres sense que jo li hagués agafat una confiança especial; ni que hi tingués res en contra, per descomptat.\nEm vaig quedar tan sorpresa, que va haver de ser la pròpia Sílvia qui reaccionés amb millors reflexos que no pas jo.\n—Ah, hola Maria. Passa, passa. L’Agnès és a dalt, ara li dic que baixi.\nVaig avançar cap al vestíbul, però ja m’havia caigut el món a sobre. Davant de tercers, com podria confiar a l’Agnès l’embolic en què m’acabava de ficar? Ella i jo sí que ens ho dèiem tot. Quan a mi se’m va acabar el matrimoni amb en Ricard, ella encara va allargar el seu amb en Julià, el profe de Mates, fins al punt xocant de celebrar les noces de plata i plegar al cap de dos mesos. D’allò ja en feia més de tres anys i era com si se li hagués girat el caràcter. «Ni sonada, em torno a lligar», deia.\nQuan l’Agnès va aparèixer per l’escala de fusta, estava més fresca que una rosa. Sense demostrar pressa i amb aquella ganyota divertida que se li havia anat fent més i més punyetera. Jo em sentia absolutament desvalguda, suposo que amb la cara d’estar a la lluna que ella sovint em retreia després d’aquelles reunions de claustre tenses, res a veure amb les dels nostres temps. I aquella tarda, podent fer el numeret davant la Sílvia, s’ho tornava a passar bomba.\n—Mariiia, què et passa, tan acalorada? —va fer l’Agnès, en una de les seves sobreactuacions.\n—No… res. Sí… No…\nI jo, amb una vacil·lació que ella no va fer res per suavitzar, més aviat la va convertir en teatre.\n—Ai Sílvia, estimada, em sembla que la Maria no s’esperava trobar-te aquí…\nInterpretava molt bé el paper de senyora marquesa, amb una sorna mal dissimulada, i vaig començar a entendre el que fins aleshores havia fet que em rellisqués dels pensaments. Mentrestant, la profe de Socials ens contemplava amb els braços creuats, sense prendre posicions.\n—Nena, no em diguis que no sabies que la Sílvia i jo som més que bones amigues…\n—Bé, sí…, no…, però…\nJo no era allà per aclarir si ella i la Sílvia s’ho muntaven, ni d’altres bromes inoportunes que feien corrien els més joves de l’escola. Jo només intentava explicar-li el cristo que acabava d’armar i no sabia com sortir-me’n. Però em sentia incapaç d’obrir la boca davant d’algú que no sabia res de la pel·lícula, o així ho creia jo. No comptava que l’Agnès és molt llarga i que en coneixia el tràiler abans que jo.\n—Però nena, què teeens? I en Marcel? Que li ha passat alguna cooosa?\nMés que ridícula, em sentia decididament patètica. Però un cop més vaig haver de reconèixer que l’Agnès era experta en gestió de conflictes. Si tenia fama de saber torejar els pares més impresentables, amb mi ho tenia molt més fàcil.\n—Sílvia, cuca, serà millor que ens esperis aquí baix. Em temo que la Maria i jo hem de parlar de certes qüestions delicades. Ens tancarem a la sala de les golfes.\nSense dir ni piu, la vaig seguir per tots els trams d’escala fins arribar a l’espai de sota teulada, idèntic al de casa meva, idèntic al de les cinquanta-quatre torres de la urbanització, però en versió minimalista.\nNo em va costar de confessar-li el desastre, i jo, amb aquella reacció meva tan fulminant que no m’acabava de creure. Paraules i més paraules que l’Agnès atenia massa escrupolosament per no témer que em sortís amb algun estirabot dels seus.\n—Ves per on! Al·leluia! La Maria Valeri ja sap dir que no. L’enhorabona, dona!\n—No te’n burlis, que em sento més que perduda!\nEntre coixins, amb un fons suau de Miles Davis, l’Agnès me’n va demanar més detalls i va fer que m’esbravés amb la parentela que havia deixat plantada, com si dugués gravada al cervell la foto d’aquella coral espantosa. Segur que hi eren els meus tres fills —els dos nois que havia tingut amb en Ricard i la nena amb en Marcel—, i també hi de vien ser els quatre del Marcel amb la Rita, més el fill d’ella amb el seu Víctor actual. Perquè aquest parell no hi podien faltar -eren els últims que fallarien, la Rita sempre tan enganxosa—, igual que el meu ex i la seva barbie Verònica, que no desaprofitaven les ocasions d’exhibir nivell amb la seva cadena d’escoles d’idiomes. També hi havia vist, segur, a segona o tercera fila, el meu germà Quim i la germana d’en Marcel, amb les respectives parelles, i potser amb alguns fills, encara que llavors no sabia precisar quins. A més, asseguda a primera línia, es feia notar la bateria de gent gran, amb els meus pares, els d’en Marcel, i també els d’en Ricard, els meus fidels i commovedors exsogres, que no se’n perdien ni una. Ah, i al cantó de ’esquerra, dreta com un fus, l’estampa de la tia Gabriela Valeri, la més veterana i la que bramava més fort. No, llavors no els havia pogut comptar, però després ja tindria temps de quadrar la llista dels vint-i-sis; els més imprescindibles, segons que encara intentaria excusar-se el càndid d’en Marcel.\n—Déu n’hi do, encara m’hauràs d’agrair que no vagi acceptar la invitació… —vaig sentir que deia l’Agnès, després d’exhalar enlaire el fum del puret que acabava d’encendre.\n—Què vols dir? —vaig saltar, amb uns ulls que se la menjaven viva.\n—Dona, si tens un marit que pensa en tot, no voldràs pas que s’oblidi de mi.\n—Que tu vas parlar amb en Marcel?\n—És clar, em va telefonar, tot preocupat, perquè el clan l’estava pressionant per muntar-te el xou i ell no sabia negar-s’hi.\n—I tu, què li vas dir?\n—Endevina-ho! Si tu no m’havies repetit cent vega-des que no toleraries cap celebració, és que no sé comptar.\n—Ara m’entens? No m’explico com ell s’ha atrevit a fer-los més cas que a mi.\n—Ai, nena! No sé de què et queixes, tens un marit que no te’l mereixes. Ho faria tot per tu, i amb tanta gent que t’adora, com vols que s’hi resisteixi?\n—Estàs de broma? Ell sap com penso, i no sóc de les que parlo per parlar.\n—I tant, la Maria Valeri és una dona conseqüent, racional, tossuda com una mula, però casada amb un tros de pa massa manipulable. Si a més hi ha una mare i una tia que li diuen que té una dona carregada de punyetes, però que estarà encantada amb la sorpresa, ell s’ho empassa… Et va quadrant? Si l’haguessis sentit, com s’anava entusiasmant amb la idea…\n—Però tu li vas dir ben clar que jo no…?\n—Jo sóc un cas a part, estimada Maria, ho hauries de saber… No dec ser gaire de fiar per als teus. Em vaig limitar a dir-li que no comptés amb mi, sense aixafar-li la guitarra. —I has consentit que me l’aixafi a mi?\n—Ep xata, que una servidora ja ha après a no ficar-se en assumptes interns. Prou que m’ha costat… T’ho juro. —Doncs que et quedi clar: he dit que no i ningú no em farà tornar enrere…\n—Bravo! Ni si el teu maridet et ve a buscar i se t’agenolla?\nM’estava indignant, molt més del que em podia imaginar.\n—Ell… Ell és el principal culpable. Sabia perfectament la meva opinió i se l’ha saltada. No el puc perdonar!\n—Bé, és el teu company des de fa vint anys. Tu sabràs perquè l’aguantes! Si no recordo malament, al principi li trobaves totes les gràcies, comparat amb el galtes del Ricard Garrigues… Algú tan respectuós, tan sensible, deies. —Saps perfectament que el Ricard era pura façana, ja el vam patir prou a l’escola. Tu saps com me les feia passar, sola amb les dues criatures, i ell jugant amb negocis fantàstics… I amb aventures no tan fantàstiques… Mai no va tenir vocació de mestre, ni de marit… Ja veus quins aires gasta ara i amb quina arracada s’ha aparellat…\n—Raó de més per creure que algú tan adaptable com en Marcel Pruneda era la teva gran solució. Són paraules teves, nena, què més vols? No crec que hagi canviat tant amb el temps, jo diria que continua igual de fiable i que et té dalt d’un altar… És que potser et molesta? No tindràs pas ganes d’engegar-lo i no t’ho permets? —Agnès! Què estàs insinuant?\n—No insinuo res, pregunto. Et cansa un marit massa tou? T’irrita que et veneri tant que no sap privar-te de la veneració dels altres?\nSe m’estava embussant l’enteniment. No sabia si l’Agnès es venjava del seu fracàs matrimonial o em prevenia del meu.\n—No sé on vols arribar.\n—Doncs parlo transparent, estimada, i no som a l’escola. Oblida la Maria Valeri de les idees clares, la tia tenaç i persistent fins a la medul·la, la infal·lible que no suporta fer de dolenta. Aparca la Maria Valeri maternal, la de les paraules precises, la padrina de les conciliacions… Maria, surt tu, la de carn i ossos, la que està farta que tothom se li enfili a cavall i que avui ha dit prou…\n—Agnès, què… què t’estàs embolicant?\n—Només et recordo el perfil, perquè em sembla que l’has dut massa lluny i no t’adones que a la vida real les coses no funcionen com a l’escola.\n—Que si ara tens la casa plena de gent, potser és que n’hi ha que abusen de tu. És el que t’agrada? Ho dubto, aquest NO d’avui deu ser per alguna cosa, oi? I sí que t’arronses aviat! És que tems per la teva imatge de perfecció? No toleres les festes sorpresa? No serà que et fot que no sigui iniciativa teva?\n—Agnès, et passes amb mi…\nNo es va afanyar a replicar-me. Ben al contrari, va tirar el cap més enrere, jugant amb el fum del tabac, com si ja li agradés que li caigués a la cara. Després la seva veu encara va sonar més fonda i gutural.\n—Perquè et dic les veritats? No te les vaig consentir jo quan em vaig separar d’en Julià? Creus que va ser agradable sentir-me que, si havia aguantat vint-i-cinc anys, millor que continués aguantant?\n—Era molt diferent.\n—Sí, perquè tu eres la sensata i jo vivia ofuscada… Maria, sempre t’ha costat acceptar que la realitat no encaixi amb el que penses. Tens un sentit de l’harmonia envejable, muntes uns equilibris perfectes, les teves opinions solen ser justes… Però no sempre són les més adequades per continuar vivint.\n—I amb aquest sermó, què intentes dir-me?\nContinuava jugant amb les volutes de fum, segura de guanyar la partida.\n—Per exemple, que tens un marit massa fàcil de convèncer, però igual té raons per no fer-te cas. Si l’haguessis sentit abans de penjar, amb aquella innocència que em va dir: «Sí, tens raó, la Maria no en vol ni sentir a parlar, però ja veuràs com després li agradarà». I ara el començo a entendre.\n—Faig cara de dir una cosa per una altra?\n—No, Maria, ja sé que tu ets terriblement conseqüent. Això no treu que si et posessis l’orella al cor, qui sap si no tindries alguna sorpresa.\n—Ara resultarà que no em coneixes…\nL’Agnès va donar per consumit el puret amb què entretenia els dits, va esclafar les restes en el cendrer de vidre maragda i va incorporar del tot l’esquena, com un preàmbul d’aquella mirada directa als ulls amb què pretenia dir-m’ho tot.\n—¿Que vas demostrar coneixe’m, quan et deia que volia separar-me d’en Julià? No et semblava bé, perquè et trencava la imatge que tenies de nosaltres. Que tu haguessis partit amb en Ricard Garrigues era lògic, inevitable, però nosaltres érem la parella ideal, la que havia superat totes les crisis, i no et podíem fallar. No t’importava la meva frustració per no tenir fills, ni que entre en Julià i jo només hi hagués una convivència aparent, que ell ja tingués una vida a part, i que a mi se m’haguessin despertat altres interessos. M’ho discuties tot i avui encara t’has comportat com si no sabessis res de res. Reacciona, Maria! Què més vols? Avui has dit que no, doncs ara aguanta la canya!\nNo sé com hauríem acabat si en aquell precís instant li responc pel que em deia la sang. Però just quan m’ho havia passat pel cap i agafava empenta, va sonar el timbre, de nou el sacrilegi de Mozart, que escoltat des de dins encara em va doldre més. Totes dues ens vam quedar mudes, jo mig espantada i ella mig divertida, sense vaticinar la novetat que ens esperava. Vam distingir els passos de la Sílvia que anava a obrir, i tot seguit un guirigall de veus massa confuses per avançar cap pronòstic.\nDesprés de comptar les seves petjades discretes, la Sílvia va comparèixer a la sala de les golfes.\n—Maria, hi ha una senyora que demana per tu.\n—Segur que és la Rita, l’ex del Marcel. Grassoneta, cabell curt, tenyit d’aram?\n—No n’encertes ni una. No crec que al teu home li anessin tan madures, ni tenyides de ros platí…\n—No! La tia Gabriela, la que faltava!\nAl mateix temps que m’exclamava, va ser com si la silueta de la Sílvia es desdoblés.\n—Sí, noia, la teva tia Gabriela, l’única que els té ben posats per cantar-te les quaranta!\nLa tia no es va quedar a la porta. Ella sola es va convidar a seure al sillonet de vímet, fent veure que esbufegava, com si als vuitanta-vuit anys ja no estigués per pujar escales. Era la tia soltera de la família, la germana gran del meu pare, absolutament incombustible, sempre d’humor, menys quan es posa impertinent i em toca el rebre, com aquella tarda.\n—Maca, avui ens l’has feta grossa! Tu saps la que has armat? I com s’ho ha pres aquest home que no sé com t’aguanta?\n—Tia, si has vingut a defensar-lo, plega. Ell és l’únic responsable d’haver-vos enganyat a pujar fins aquí.\n—Què t’empatolles? Vaig ser jo, la teva tia, qui va haver de treballar per convence’l. Tu no saps la il·lusió que els feia al teu pare i a la teva mare, encara que els tinguis tan acoquinats que mai no diran ni piu. Només passa una vegada a la vida que la filla gran et fa cinquanta anys! Com vols negar-los aquesta satisfacció?\n—Potser hi ha altres maneres de celebrar-ho que muntar aquests numerets, no et sembla?\n—Estàs carregada de romanços. En aquesta família tot se celebra per la porta gran o no existeix. A més, nena, hi ha coses que no han de decidir els afectats, s’han de fer perquè toquen! I la voluntat dels altres, que no compta?\n—I tant que compta! Com al darrer aniversari del Marcel, oi? Allò va ser un circ, amb els mateixos de sempre. És que encara no en teniu prou? Una colla d’hipòcrites que a la cara ens riuen les gràcies i a l’esquena ens trinxen. No, ja portem molts espectacles al damunt, i amb el de l’any passat en vaig tenir prou. No jugo més.\nL’Agnès s’havia quedat bocabadada al seu niu de coixins, mentre la Sílvia no es perdia detall des de la porta. A mesura que jo m’enfilava, més se’ls encenien els ulls, com si m’aplaudissin l’actuació. No negaré que era estimulant. Sort que la tia, cada cop més abrandada, no s’hi veia de cap ull.\n—Ai, em fas gràcia, criatura! Des de quan es diuen les veritats? Sàpigues que ni que fossis Donya Perfecta, que no és el cas, la gent et continuaria deixant verda. Som així, és la salsa de la vida! —Que no és el cas? Què he fet malament? Tu també has vingut a deixar-me verda?\n—Mira que innocent, la nena! Ets una bona combinació de la lloca de ta mare i el perepunyetes de ton pare.\nQuè has fet malament, dius? Vols més que la plantada d’avui? Però si tens ganes de remenar, pregunta-li al Ricard sobre quan li vas posar els fills en contra. I si li agrada gaire tot el que vas escampant de la seva Verònica… Ara, se t’ha de reconèixer que has tingut bona mà per guanyar-te els exsogres, amb les enganxades que t’han estalviat… I no em facis parlar de com et veu la Rita, sort que en Marcel et fa de paraigua…\nLes dues espectadores s’ho estaven passant bomba, però no era jo qui podia fer-les fora, i la tia no tenia cap intenció de bellugar-se del sillonet que li venia a la mida.\n—Però, tia, què t’inventes?\n—Que què m’invento? Demana-ho al Quim, que ja n’està tip de la germana que tot ho fa de primera. O a la teva cunyada, que mai no gosarà anar un pas davant teu amb els sogres.\n—No sé de què em parles… Però, si sóc tan negativa, per què heu vingut tots fins aquí? Per què sempre espereu que us organitzi la vida?\n—Qui gosaria dur-te la contrària, si tot ho encertes?\nSe m’acabaven les paraules, se’m feien miques abans de dir-les. Com podia ser que la tia Gabriela se’m girés d’esquena? Estava a un pas de posar-me a plorar, de tanta impotència, i ella se’n devia adonar.\n—Bé, no cal que t’ho agafis a la tremenda, que tots tenim les nostres coses. Ara bé, avui t’has passat, i si no vols que t’ho retreguin de per vida, sigues sensata i vine amb mi. Tothom entendrà allò d’un mal moment, els nervis que t’han traït…\nEm tornaven les paraules, però no les deixava sortir, de tanta por a equivocar-me. Vacil·laven, reculaven, però no plegaven del tot.\n—És que… Que no… Que no és això… Una vegada que faig pel que penso… Prou!\n—Bah, bah, paraules! Tu ets una persona com cal i t’has de comportar. Ara, et calmes, et rentes la cara, et pentines aquestes grenyes, i m’acompanyes, com si no hagués passat res.\nReconec que m’estava afluixant per dins, com si no hi hagués cap motiu per dur les coses a l’extrem. Ella ja em devia veure rendida.\n—És clar, dona. Tothom té un mal dia.\nNo sabia ben bé què hi podia objectar. La tia ja s’havia alçat, amb decisió, i m’estava oferint una mà perquè m’alcés dels coixins.\n—Ja veuràs que content es posarà el Marcel.\nVa ser com si hagués pronunciat el conjur que reobria la caixa dels trons.\n—El Marcel? El Marcel? És ell qui ha de venir a excusar-se. No tenia cap dret a…\n—Nena, ets tu qui no té cap dret a posar-se així. Què t’has pensat, criatura consentida?\n—Em poso com em dóna la gana, i no penso tornar amb tu!\nM’havia sortit una glopada de mal geni com feia anys que no em recordava, i el que era pitjor, havia aconseguit que la tia tornés a treure el seu cantó més abrupte. Ens havíem declarat la guerra, ni ella ni jo faríem marxa enrere.\nEm vaig aixecar, tota sola, però per plantar-li cara, com si fóssim dos galls.\n—Ja ho saps, ja que t’agrada portar platets, digue-li al Marcel que només tornaré si ell m’ho demana… I amb condicions.\nLa tia va grunyir algun renec inintel·ligible, com si tragués bromera per la boca i foc pels ulls. Sense ni una paraula de més, va girar cua, escales avall, tan de pressa que la Sílvia no la va aconseguir atrapar. El cop de porta va ser antològic.\nAquesta vegada l’Agnès sí que va aplaudir amb mans i ànima. La Sílvia s’hi va afegir amb una rialleta de circumstàncies. Ja no va tornar a baix.\nEls vaig agrair que s’haguessin mantingut al marge de l’esgrima amb la tia. Com també que no m’hi haguessin deixat sola.\n—Ostres, Maria! Com l’has despatxada! Si ho explico a l’escola, no s’ho creuran.\nL’Agnès m’ho va dir per donar-me ànims, però, vés a saber per què, em va fer l’efecte contrari. Com si em pugés la mala consciència, vaig fregar l’atac d’angoixa, amb aquell fred intens que em circulava per l’esquena i em marejava els pensaments. Potser sí que m’havia passat d’impertinent. Jo no tenia res contra la tia —de debò que li admirava el temperament—, ni contra ningú en particular dels ocupes. El meu NO era per la roda absurda que entre tots fèiem girar des de segles.\n—Algú ha de dir prou, o no?\nEl que volia ser una reafirmació contundent havia acabat amb un dubte aigualit. L’Agnès no ho va desaprofitar.\n—I tant, estimada! El més curiós és que hagis hagut de ser tu, la Donya Perfecta, que diu ta tia. —No hi tornis.\nCom si hi volgués posar pau, la Sílvia va treure la seva vena més ocurrent.\n—Què et sembla? El proper, l’engego directament? O tapio la porta?\nNo era que em fes gaire gràcia, sobretot de pensar que res no s’havia resolt, més aviat empitjorat. Però li vaig agrair la bona intenció.\n—No caldrà, Sílvia —va subratllar l’Agnès-. Que no ho has vist, com se sap defensar sola, la Maria? Ja ha entès que cadascú s’ha de treure les puces de sobre.\n—Gràcies, però si teniu alguna idea…, no m’aniria gens malament. Em sento fora d’òrbita.\n—Sí, potser estaria bé —va rumiar l’Agnès, com si s’estigués preocupant de veres per mi—. Vull dir saber com penses organitzar la teva resistència durant les properes hores. Per nosaltres no hi ha problema, a baix tenim una altra habitació.\nNo pensava, ni volia imaginar-me més enllà d’aquell instant endimoniat. Però la Sílvia, com si res, va tenir la virtut de recordar-me el panorama.\n—Per cert, ja has pensat com s’ho deuen prendre els teus fills? I la filla, que encara viu amb vosaltres, oi?\nNo sabia si era per distreure’m o per provocar-me encara més, però hi vaig caure de quatre grapes, com si només parléssim ella i jo. O era que m’agradava divagar amb els núvols.\n—Sí, l’Aina ha fet els divuit, té un mig nòvio, però ja li va bé tenir la vida resolta amb el papa i la mama. L’Oleguer i en Roger ja fa temps que s’han emancipat. Portaven molt malament allò de repartir-se cada quinze dies en cases diferents, i el Ricard, encantat de la vida. Jo m’ho vaig prendre pitjor, però ja m’hi he acostumat. Tenim molt bona relació, no et pensis… I…\nQuè estava dient? Si hagués fet cas del posat cínic de l’Agnès, hauria callat de cop. Però la Sílvia tenia ganes de dir-hi la seva.\n—Ai, tot són maneres de muntar-s’ho, les dues meves es van quedar directament amb l’ex i ara vénen de visita, quan volen. Com que el tribunal va considerar que jo no era una mare fiable…\nSegur que no era el tipus de conversa que preferia l’Agnès. Era més que evident.\n—Quins problemes! En Julià i jo ens ho vam muntar millor, res de fills.\nReconec que jo no vaig ser especialment oportuna.\n—Mira que bé, ara dius això, però no pensaves igual quan intentaves quedar-te embarassada i no hi havia manera, mentre els altres us passàvem al davant…\n—Maria, és que penses repassar tota la meva vida? —va replicar ella, amb força mala llet—. T’adverteixo que la Sílvia ja sap tot el que ha de saber de mi.\nPerò la Sílvia continuava fent els seus vols de papallona i feia com si no ens sentís.\n—Potser és que mai no he cregut en la mística de la maternitat… Estic contenta de les meves filles, si no me les sento al damunt, i elles estan divinament amb el seu pare… i amb una altra dona que és més bona mare que jo… Deu ser així, oi?\nMés aviat sulfurada, mentre es preparava un whisky amb gel, l’Agnès s’havia evadit de la conversa, però jo li vaig seguir donant corda.\n—Doncs jo em pensava que era aquesta millor mare que dius tu… Els quatre del Marcel amb la Rita sempre han estat més a casa que amb la seva mare. Era com si a la Rita li fessin nosa i a mi no em vingués d’un… Com que la Maria hi té tan bona mà!, deien, i ara resultarà que sóc una mala bruixa.\nL’Agnès no es va poder contenir i va tornar a la càrrega.\n—Dona, tant com mala bruixa…! Ningú no t’ho ha dit. Però, ja se sap, a les que aneu de meravelloses, ningú us fa les coses al vostre gust… Llàstima que no estigueu preparades per a les crítiques.\n—Agnès, de què m’estàs acusant?\n—Ai, de res, nena, de res, avui tens la pell molt fina. O sóc jo que cada cop aguanto menys les que voleu estar al centre de tot, com el tall de l’entrepà.\nJo no hi trobava res de divertit, mentre que la Sílvia es va disparar amb una rialla exagerada.\n—Ha, ha, ha! Tens raó, allò de les dones sandvitx que hem comentat tantes vegades! Per què hi deu haver més dones que homes en aquest club?\n—Què dius de dones sandvitx? —vaig protestar jo, incòmoda.\n—Res, Maria. Són coses de l’Agnès i meves, nosaltres ja ens entenem. No va per tu…\nDe cop, era l’Agnès qui tenia ganes de riure.\n—Sí que va per la Maria, i tant! Ben pensat, ella n’és l’exemple més indicat. —M’ho explicareu…?\n—I tant, xata! Les persones sandvitx són les que es deixen atrapar per tantes responsabilitats que acaben sent insubstituïbles…\n—Amb mi que no hi comptin… —encara va papallonejar la Sílvia.\n—En la modalitat dona, són les ideals per carregar amb els pares que no s’acaben de morir i amb els fills que no acaben d’anar-se’n de casa. Pateixen per tot, però no aprenen a delegar perquè, pobretes, no sabrien què fer. Es quedarien sense identitat! T’imagines quina tragèdia?\nL’Agnès anava creixent a cada frase, com si les hagués assajades per al moment de dedicar-me-les, i jo m’astorava de tanta mala bava com hi sabia posar. Entremig, la Sílvia continuava voleiant entre núvols de cotó fluix i de tant en tant les deixava anar, amb aquella falsa innocència.\n—I si a sobre són mestres sacrificades, no diguem!\nNo va caler que ella contestés, l’Agnès li va prendre el relleu.\n—Que no te n’has adonat? A la nostra professió encara n’hi ha un niu, tot i que som una espècie a extingir. Només cal que repassis el claustre…\n—Sí, és clar, començant per la Maria Valeri, la Reina Sandvitx, oi?\n—Ara que ho dius, no et cauria malament el títol.\n—Ets injusta, terriblement injusta!\n—Per què? Ens acabes de demostrar la teva capacitat per posar-te enmig de tots els sidrals. Ara mateix tens la casa plena de gent que t’està fent de pa… Però, ves qui ho havia de dir, avui els has deixat sense tall! Ja no vols ser més el seu pernil! L’enhorabona, Maria Valeri!\n—Ei, senyores, calma! —va acabar intervenint la Sílvia, poc partidària d’amargar-se la tarda.\nL’Agnès no es donava per vençuda i ja havia enlairat un dit profètic, quan va sonar de nou el simulacre de Mozart i la profe de Socials va haver de repetir de portera.\nAquest cop la Sílvia no va haver d’anunciar la visita.\nL’Oleguer anava ben informat i ni tan sols li va demanar permís per pujar les escales. Amb l’estrèpit de les seves vambes del quaranta-cinc, ja vaig saber qui era.\nL’Oleguer, el meu fill gran, vint-i-set anys al món i tres fora de casa, tan aviat es va veure les orelles com a dissenyador gràfic. Un dia ens va dir que ja estava tip de tanta dictadura militar progressista i que volia sobreviure sense fer-se el llit ni rentar el plat cada cop que l’embrutés. Va ser la broma fina per fer-me saber que l’estava ofegant amb les meves normes domèstiques i la inflexibilitat en els horaris. Sort que és dels que s’ho pren tot amb humor i moltes galtes, herència del Ricard, tot i que per ara no li ha copiat l’obsessió pels diners i les ànsies de figurar.\nVaig respirar perquè fos ell el nou enviat, però no comprenia com s’hi havia avingut; ell, que passava de tot i de tothom, especialment en assumptes familiars. Però aviat em va aclarir que no venia en nom de ningú, sinó a títol estrictament personal.\n—Jo plego, m’esperen uns amics a Tossa i arribo tard.\n—Ah!? —encara vaig fer jo, mal amagant la sorpresa.\n—I també dir-te que per molts anys, Marieta, però l’any que ve no cal que ho facis tan complicat. Ets l’hòstia!\n—Nen, no sóc jo qui ho ha muntat. Ja m’agradaria veure’t al meu lloc.\n—I a mi m’agradaria veure’t al lloc del Marcel. La putada que li has fet!\n—Vaja, tu també!\n—Òquei, jo piro. El Roger diu que aguanta una hora més perquè fins a les nou no ha de fitxar a Lloret.\n—Imagina-te-la, enganxada a l’àvia i que no para de somicar, com si fos culpable de tenir una mare que…\n—Res, passo. Un altre dia et poses càmeres ocultes a casa i aprendràs moltes coses que et sorprendran…\n—Segur que la Verònica es deu estar despatxant a gust…\n—Que va!, aquella no diu ni mu, el papa la té controlada, només la deixa riure i explicar sopars de duro, que si la facturació, que si les dues noves acadèmies… Ets tema prohibit, no pot cridar les excel·lències que pensa de tu.\n—Mare, què vols? Si no us podeu clissar! Més val que et preocupis del Marcel, si encara no ha tingut l’infart.\n—Tu també el defenses?\n—És l’únic que no fa comèdia. Li ha passat per massa bon paio, que ja és el que et va bé, oi? Després d’aquesta, segur que no la tornarà a cagar. Però ara potser que afluixis, mareta. Pensa-t’ho!\n—Fill meu, per què m’ataques?\n—Ni atacs ni hòsties! No pots jugar amb el personal d’aquesta manera. Però potser ja no caldrà que et moguis, n’hi ha uns quants que ja han perdut la paciència.\n—Res, la colla de la Rita Morell acaba de guillar. El Marcel s’ho ha pres a la tremenda, però no els ha pogut frenar. O sigui que tens el camp més lliure per quan et rendeixis. —Si penses així, per què no li dius al Marcel que claudiqui ell? Aquesta vegada li toca! —Li envies un colom. Jo m’esfumo. Feliç aniversari, mareta Marieta!\nSense perdre el to, l’Oleguer em va fer un petó a cada galta i va desaparèixer escales avall.\nTornàvem a estar les tres soles, repartides entre els coixins, extenuades com si haguéssim lliurat unes quantes batalles seguides. Tanmateix, l’Agnès va ser la primera de reaccionar. —Noies, convido a una ronda!\nMentre ens passava el whisky amb força gel, hi va posar un toc esportiu. —Em pregunto quant falta per al final d’aquest partit… Vull dir l’estona que trigaràs a ser la dona sensata que torna a casa i s’excusa… —De debò, creus que és el que hauria de fer?\n—O és que penses tramitar la separació directament? També és una opció, és clar.\nA una altra, no li hauria perdonat aquell to desmenjat, humiliant. Però aleshores no estava per guanyar-me més enemics. Preferia escoltar, escoltar fins que se m’encengués alguna llum. La Sílvia, que continuava remenant els glaçons eixuts, s’havia animat a dir-hi la seva, com si fos a la classe d’Ètica.\n—Realment, està vist que l’invent de la família no funciona ni amb rodes.\n—En saps d’algun altre que el millori?\nNo ens esperàvem aquella sortida de l’Agnès. Ni el seu discurs d’escepticisme empedreït que va venir després, ni la humitat que li feia brillar els ulls, encara que els hagués concentrat en el sostre, després de recarregar el got. No m’acabava de creure que ella, la que tenia solucions per a tot, es rendís de forma tan directa. Va esgrimir un argumentari complet, brillant com tots els seus, que tombava tots els models d’estructura familiar al llarg de la història i, com que se la veia satisfeta de la manera que li estava sortint, va acabar negant la viabilitat de qualsevol forma estable de parella.\n—De cap! —va remarcar amb tanta contundència que la Sílvia es va quedar amb la paraula a la boca i va demanar més líquid groc.\n—Bé hi ha d’haver alguna manera d’entendre’s amb la gent… —se’m va ocórrer pensar en veu alta, per allò de no callar—. Alguna manera de conviure sense ofegar-nos els uns als altres… De sobte, va ser la Sílvia qui es va posar a riure, compulsivament, com si hagués entès un acudit d’efectes retardats.\n—Ens diràs què et fa tanta gràcia? —va saltar l’Agnès, més que molesta.\nQuan va ser capaç de dir més de tres paraules seguides, la Sílvia encara hi va afegir una mica de misteri.\n—No ens estem veient per un forat? Tres ties mandroses que no creuen en res?\n—Qui ho diria que som tres mestres que cada dia parlen de fer un món millor, formar criatures lliures i felices, preparar ciutadans responsables i tota la pesca… Visca!\nVa rematar el discurs amb un brindis a l’aire. Llavors l’Agnès es va incorporar lleugerament, va semblar que empassava saliva amb dificultat i que anava a dir-ne alguna de grossa, però després de fer un sanglot etílic només li va sortir una rialla encara més sonora, que s’encadenava amb una altra, i una altra. La Sílvia la va corejar, com si es tragués un pes de sobre, i jo, que més aviat estava per plorar, no vaig dubtar a afegir-m’hi. Allò va ser un desconcert de rialles que no teníem cap pressa per tallar, fins que de mica en mica ens vam anar acostant per acabar abraçades, amb els caps ben junts, mentre els espasmes se’ns anaven calmant.\nQuan vam ser capaces de mirar-nos a la cara, qui més qui menys la tenia ben humida, però no ens vam entretenir en el detall. La Sílvia va ser més que oportuna quan va proposar un últim brindis.\n—I pels que en sàpiguen més! —encara vaig afegir jo, molt fluixet.\nHavíem baixat al menjador totes tres, una mica pets. M’ho deia i m’ho repetia: jo m’havia ficat en un cul de sac, però no servia de res quedar-m’hi. Si el meu rampell havia de fer algun efecte, ja havia complert. L’Agnès em petonejava una galta, tu sabràs, nena, i la Sílvia, amb dificultats per mantenir l’equilibri, em recordava que rectificar és de persones intel·ligents.\nMe n’anava i no me n’acabava d’anar, quan ens va esclatar el maleït timbre a les orelles. Ens vam quedar mudes, gairebé petrificades. Quina nova envestida ens esperava? L’Agnès va ser la més valenta per anar a obrir.\nQuan vaig veure en Marcel a l’altre costat de la porta, el primer pensament va ser clavar-li una bufetada de les que giren la cara al revés. L’havia enxampat amb la mirada de biaix, els ulls de xai degollat, com si tingués por de la bèstia negra que era jo.\nSense ni temps d’aixecar el braç, el segon pensament va ser córrer cap a ell, abraçar-lo i dir-li que aquí no passa res, vida meva, ens en sortirem, com sempre, ja ho veuràs. I és que en aquella fracció de segon ell havia alçat la vista, amb una fermesa que em desafiava. Va ser quan em vaig sentir els seus ulls clavats en els meus, com en els primers temps, i se’m va disparar aquella emoció que en els moments més crítics me’l fa sentir tan dintre meu. Em conec i sé que si arribo a aquest extrem ho tinc difícil per dir que no a res.\nLa veritat és que, a peu de porta, no hi va haver temps ni de bufetades ni d’abraçades. Amb la serenitat tot just estrenada, en Marcel em va dir:\n—Ja no hi ha ningú, tots han marxat. Si vols que també marxi jo, només m’ho has de dir.\nPotser no era res de l’altre món, però hi va posar tanta convicció, i un punt d’orgull ferit, que em semblava un home nou. —Ni pensar-ho. Per què hauries de marxar?\nHo devia dir amb la seguretat que em venia d’ell, perquè de seguida ens vam entendre. Va ser com si se li desglacés la cara, se li van esbiaixar els ulls, les galtes se li van afluixar, mentre els llavis intentaven articular alguna cosa que no li acabava de sortir.\nNo es va fer esperar gaire més i em va abraçar com si li anés la vida. Una mica amb aquell seu gest avergonyit, d’home que se sap amb poca traça, i que mai no perdrà del tot.\nNi ens en vam adonar que l’Agnès i la Sílvia s’havien ficat oportunament a la cuina.\nAra ho recordo tot com una ràfega de vent, cada cop més llunyana, però inesborrable. Aquella tarda res no va ser fàcil. Vam tornar a casa, en silenci, com si desconfiéssim de les paraules.\nA casa, no hi havia ningú, ni rastres.\n—Vols que tornem a Barcelona? —va dir en Marcel, tan sols al cap d’una bona estona.\nMe’l vaig mirar amb cara d’estranyada, com si no l’entengués. Tornar enrere? Per què? Jo només tenia ganes de tornar a coincidir amb nosaltres mateixos, el lloc no era gaire important.\nEncara faltava una mica per fer-se fosc, vam baixar fins al passeig de Mar. No sé les vegades que el vam recórrer amunt i avall, quan se’m va acudir preguntar-li:\n—Que no tens gana?\nSí que en tenia, i jo també. No hi havia cap motiu per deixar perdre la reserva feta al Cau Blau. No va ser el so-par romàntic i sense rellotges que m’havia imaginat, per què tots dos preferíem llevar-nos d’hora i estalviar-nos cues a la frontera.\nL’endemà, abans de passar Narbona, ell ja m’havia explicat tot el safareig que m’havia perdut a casa. No en vam tornar a parlar en tot el viatge. Van ser dues setmanes esplèndides, fins que la Provença ja se’ns va fer petita.\nA la tornada, vaig telefonar a tots els que havia espatllat la tarda del primer de juliol. Crec que em vaig saber disculpar, sense falsos penediments. Segons el cas, els vaig proposar un dinar o un sopar a casa. Tothom em va acceptar la idea, encara que deixaven la data per decidir el setembre.\nAviat farà l’any i quan ens veiem els recordo la invitació pendent. Em diuen que sí, que sí, i tant, però sempre hi ha algun problema d’agenda. També és veritat que a ningú se li ha ocorregut muntar aniversaris sorpresa, i n’han passat de llarg uns quants. I és que jo diria que aquell dia tots vam aprendre alguna cosa tan invisible com valuosa.\nJo, per descomptat. Saber-me capaç de dir que no em fa sentir diferent. I saber que tinc un marit vulnerable encara dóna més mèrit a la veu que per dins em continua repetint: «Me l’estimo, aquest home».\nPrevious post Els amants volàtils\nNext post El dia de l’incident


ANÀLISI | Com cobriran els mitjans la vaga feminista del 8 de març?\nLes treballadores d'El Periódico (periodistes, fotògrafes, infografistes, maquetadores, administració, secretaria, telefonistes, neteja, màrqueting, freelance).\nLes periodistes s’han sumat a la vaga general convocada per aquest dijous. Un manifest per reivindicar l’equiparació de drets laborals en les empreses periodístiques suma avui més de 7.000 adhesions de professionals de diferents mitjans de l’Estat. Més de 400 periodistes catalanes preparen mobilitzacions per demà. En algunes redaccions es debaten entre aturar-se i cobrir la vaga, mentre la precarietat de moltes autònomes dificulta la decisió. Les periodistes s’aturen, però s’aturen els mitjans?\nEl passat dimecres 28 de febrer, Telegram va començar a bullir. Un grup de dones periodistes es van organitzar per aquest canal de missatgeria privada per coordinar-se de cara a la vaga i enviar un manifest per reivindicar l’equiparació de drets laborals en les empreses periodístiques. El manifest suma avui més de 7.000 adhesions de professionals de diferents mitjans de l’Estat.\nLes signants del document es mostren preocupades per la “visió parcial de la realitat que tantes vegades ofereixen els mitjans de comunicació i en la qual falten la presència i les aportacions de les dones”. Les professionals també assenyalen altres discriminacions, que afecten les dones de qualsevol sector, com la bretxa salarial, el sostre de vidre en la promoció, i la precarietat laboral. I subratllen les dificultats per conciliar vida familiar i laboral, perquè “les dinàmiques de treball prioritzen el presencialisme i la lliure disposició i són alienes a les necessitats de cures que tenen totes les persones”. A més, es fa referència a l’assetjament sexual i laboral en les empreses periodístiques, i a la mirada parcial, sobrerepresentada pels homes, dels espais d’opinió i tertúlia: “Hi ha més que suficients dones periodistes i expertes que poden equilibrar aquests espais”, assenyalen.\nLa vaga feminista del 8 de març ha estat convocada a nivell estatal amb el recolzament sindical de CGT, CNT i la Confederació Intersindical. UGT i CCOO s’han afegit amb aturades parcials de dues hores al matí i a la tarda. Cada dona decidirà lliurement si s’hi vol sumar, de la mateixa manera que cada empresa periodística decidirà si dóna suport a la causa feminista i com ho visibilitza. Mèdia.cat ha parlat amb dones de diferents mitjans per conèixer com viuran aquesta jornada històrica [les treballadores d’aquest portal i del Grup Barnils se sumen a la vaga i per això aquest dijous 8 no es publicaran continguts al web ni a les xarxes socials].\nAturar-se i visibilitzar les dones\nLes periodistes dels diaris editats a Catalunya secundaran en bona mesura l’aturada. L’Ara ha acordat en l’assemblea de treballadors que farà un posicionament públic en suport a la vaga. Cada dona decidirà si aturar-se durant tot el dia o sumar-se a les aturades de dues hores, i “el diari publicarà demà un pòster central amb totes les dones que fan l’Ara per visibilitzar la nostra feina”, explica Cristina Mas. L’assemblea de treballadors també demana a l’empresa la formació d’una comissió d’igualtat que estudiï la bretxa salarial i plantegi un protocol per assolir la igualtat.\nEn el cas d’El Punt Avui, el comitè de treballadors proposa a totes les dones del diari secundar la vaga les 24h. Les periodistes se sumaran a les mobilitzacions reivindicatives organitzades al matí i a la tarda. I durant tota aquesta setmana el diari estarà publicant articles sobre el tema agrupats amb tipografia lila. “Busquem donar visibilitat a les dones a través d’entrevistes”, explica Rosa Maria Bravo.\nMés d’un centenar de treballadores d’El Periódico -entre les quals hi ha redactores, fotògrafes, maquetistes, il·lustradores, telefonistes, personal de neteja, etc.-, se sumaran a les aturades. L’empresa els dóna recolzament i “entre avui i demà tots els seus temes tindran com a protagonistes les dones”, explica Eli Vivas. Pel què fa a La Vanguardia, no hi ha consens sobre si fer vaga o no. Sí que s’ha acordat, a l’edició en paper, incloure un fris a totes les pàgines de secció, que obriran amb temes relacionats amb la vaga.\nEls principals mitjans digitals també se sumen a la jornada de reivindicacions. Les periodistes de Nació Digital secundaran la vaga i oferiran un monogràfic especial per explicar les desigualtats entre homes i dones a nivell laboral. “Aquell dia totes les opinions publicades seran de dones”, diu la periodista Sara González. Demà tampoc hi haurà fotos d’homes al diari, que se suma a la vaga i penjarà el llaç lila al costat del logo.\nA Vilaweb, la redacció ha decidit que les dones fan vaga i els homes treballen, “però centrant-se en publicar informació només de la vaga, com fem en casos com aquest”, explica Vicent Partal. No es publicarà el VilaWeb Paper. En el cas d’El Món, algunes periodistes secundaran l’aturada de dues hores.\nA Crític les periodistes faran totes vaga i, per tant, el 8 no hi haurà cap article nou publicat, després d’una setmana monogràfica sobre feminismes. Els homes periodistes, per contra, treballaran com un dia normal. La Directa també se suma a la vaga. “Donarem la remuneració de la jornada de treball a algun col·lectiu feminista i algunes persones de forma militant garantiran la cobertura de la jornada”, diu Gemma Garcia.\nA TV3, el Comitè d’empresa proposa fer una aturada d’una hora al matí i d’una a la tarda (de 12 a 13 h. i de 17 a 18 h.), que les periodistes compartiran amb companyes més precàries per visibilitzar les condicions de col·lectius com les dones de la neteja. Hi ha força rebombori i moltes treballadores han signat el manifest. N’hi ha que faran vaga les 24 hores i consideren que les aturades parcials no són suficients. Pel què fa a l’aparició en pantalla, a Informatius no hi sortiran dones, i a Programes s’estan sumant a aquesta iniciativa també. És molt probable que espais com el “Tot es mou” o l'”Està passant” no es puguin emetre demà perquè les dones que hi treballen s’hauran aturat.\nLa precarietat complica la decisió\nLes companyes de Píkara, una revista amb un enfoc feminista d’àmbit estatal, també secundaran la vaga, doncs el seu és un mitjà horitzontal i autogestionat. Però moltes de les seves col·laboradores treballen en el sector de l’educació, el disseny o les cures, ja sigui com a assalariades o autònomes. Diumenge publicaven un interessant reportatge sobre les dificultats de secundar l’aturada en situacions laborals precàries. “Per una autònoma, plantejar-se fer vaga és una putada”, recollia el text. “Aquest dia és l’únic de la setmana en què impartiré tallers d’igualtat al matí i a la tarda. Si no vaig, no cobro, i potser no tinc feines fins d’aquí dues setmanes. Quin dilema moral!”.\nMés de quatre-centes periodistes catalanes es preparen per una doble mobilització demà. A les 12 del migdia als Jardins Montserrat Roig de Barcelona hi haurà la lectura del manifest signat per milers de periodistes per reivindicar equiparació de drets laborals en les empreses periodístiques. La lectura la faran vuit dones representants de diferents sectors de la professió (ràdio, premsa, televisió, digitals, gabinets de premsa, freelance, agències i fotoperiodisme) i estarà precedida per la lectura del text ‘Som una ganga’ de Montserrat Roig per part de la seva germana, Carmina Roig, també periodista. A la tarda, es trobaran a les 6 a la plaça de la Vila de Gràcia, com a punt de trobada per baixar en bloc a la manifestació general.\nseandotau 12 març 2018\nSusana Pérez Soler, thanks so much for the post.Much thanks again. Really Cool.


El govern de Calonge i Sant Antoni porta al Ple les ajudes COVID i l'oposició presenta la seva pròpia proposta\n30/07/2020 Política - Jordi Rodríguez\nL'equip de govern de Calonge i Sant Antoni.\nEl govern de Calonge i Sant Antoni, format per ERC i Avancem i que està en minoria, proposarà avui al Ple l’aprovació de les bases per a la concessió d’ajuts socials pels sectors i les persones més afectades per la pandèmia de la COVID-19. El govern proposa aprovar ajuts de fins a 1.000 euros destinats a empreses i comerços que s'hagin vist afectats directament per aquesta crisi.\nL’objectiu d’aquests ajuts, segons l'equip de govern, és donar una resposta àgil i eficaç a la situació actual i que aquells autònoms i altres empreses que de manera temporal tinguin dificultats per cobrir les necessitats personals bàsiques, puguin accedir-hi. En aquest sentit, es concedirà una quantitat fixa de 1.000 euros a persones físiques i jurídiques amb o sense treballadors al seu càrrec, quan l'activitat que desenvolupin s'hagi vist afectada pel tancament d'establiments durant l’estat d’alarma. També a aquells que no van haver de tancar però sí que van patir una reducció de la seva facturació. Concretament, 800 euros quan la facturació dels mesos d’abril i maig de 2020 s’hagi vist reduïda d'un 75% o més respecte l’any anterior, i 600 euros quan la reducció hagi estat d’entre un 50% i un 75%. Els ajuts es concediran fins a esgotar el crèdit destinat a la convocatòria, l’import total del qual s’està acabant de definir. La concessió de l’ajut s’efectuarà mitjançant l’assignació d’una puntuació d’acord amb els criteris establerts en les bases que avui passen pel Ple.\nRecordem que el govern municipal de Calonge i Sant Antoni està en minoria en relació als 9 regidors de l'oposició, integrats en els grups Junts, PSC, Republicans i Partit Popular. Aquestes formacions presenten també les seves propostes al Ple municipal d'aquest dijous, en forma de mocions. Demanen una oficina específica per tramitar les ajudes COVID, i també suport fiscal i econòmic al sector turístic local. Per exemple, la reducció del cànon d'explotació de serveis de temporada, de les taxes d'ocupació de la via pública o d'escombraries, així com el fraccionament i l'ajornament dels tributs a pagar.\n04/06/2020 - Societat El govern de Calonge i Sant Antoni defensa el pla de xoc i vol renegociar-lo amb l'oposició\n29/05/2020 - Política L'oposició tomba el paquet de mesures del govern de Calonge i Sant Antoni contra el coronavirus per curt i poc realista


L'Estat convida els funcionaris de Lleida a jurar bandera a Talarn — RàdioSeu 107.2 FM: notícies de La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell i el Pirineu\nSou a: Inici / Notícies / L'Estat convida els funcionaris de Lleida a jurar bandera a Talarn\nL'Estat convida els funcionaris de Lleida a jurar bandera a Talarn\nLa invitació s'ha dut a terme coincidint amb la jura de la promoció de suboficials. La subdelegació puntualitza que s'ha enviat una carta a nivell 'informatiu' i que en cap cas s'obliga ningú a participar-hi\nLa subdelegada del Govern espanyol, Inma Manso, a la jura de bandera del 2013\nLa subdelegació del Govern espanyol a Lleida ha enviat una carta als funcionaris de l'Administració General de l'Estat (AGE) de la demarcació, convidant-los a jurar bandera aquest dissabte a l'Acadèmia General Bàsica de Talarn, coincidint amb la jura de bandera dels suboficials que estudien en aquest centre militar del Pallars Jussà. La subdelegació ha confirmat que s'ha enviat la missiva "informant-los d'aquesta possibilitat", però que "en cap cas", puntualitzen, "no és de compliment obligat". Tot i que la subdelegació no ho ha confirmat, aquesta no seria la primera vegada que s'hauria convidat alguns funcionaris a participar en la jura de bandera, tot i que mai hauria estat de manera tan generalitzada.\nSegons ha indicat la subdelegada del govern espanyol a Lleida, Inma Manso, "la subdelegació ha fet extensiva als directors provincials dels organismes de l'Administració General de l'Estat (AGE) la invitació feta pel director de l'AGBS de Talarn per, tot aprofitant el tradicional acte de Jura de Bandera de la promoció de suboficials que actualment cursa estudis a l'Acadèmia, oferir la possibilitat de Jura o Promesa de Bandera al personal funcionari de l'AGE a Lleida". I ha afegit: "La invitació es fa extensiva al personal de l'AGE atenent la petició feta en aquesta sentit per l'AGBS".\nDes de la subdelegació desconeixen quants funcionaris o personal adscrit a l'AGE Lleida ha atès la invitació, ja que la comunicació feta per la subdelegació "només tenia caràcter informatiu". A la demarcació hi ha aproximadament 1.700 treballadors públics de l'AGE que exerceixen tasques laborals, per exemple, a l'Agència Tributària, Hisenda, la Direcció General de Trànsit (DGT) o a Estrangeria. La jura de bandera és l'expressió pública i individual de lleialtat cap als espanyols i cap a la nació espanyola, així com del compromís de contribuir a la seva defensa.


Pocamandra: Futbol, radio, TDT i telebasura.\nFutbol, radio, TDT i telebasura.\nSóc d'aquelles que quan miro basquet o futbol per la tele, m'agrada treure el so i posar la ràdio. Per allò de fer-ho més emocionant. Ara, la tecnologia m'ha traït i m'ha robat aquest petit plaer. No sé si és culpa del meu flamant aparatet econòmic de TDT però, la imatge m'arriba amb un punt important de retràs i a l'ultim partit Espanyol-Barça, en Puyal em cantava els Gols, els Aiiis, i Uiis, abans d'hora. I això li treu tota la gràcia (la poca gràcia que li queda al futbol). A partir d'ara doncs, radio a seques! que les imatges, si vull (i em temo que sinó també), ja les veure cinc cents milions de vegades en diferit a tots els telediarios i telenotícies de la setmana.\nPerquè, ja que hi som, em pregunto: no en fan un gra massa amb el futbol i les notícies???? Tants periodistes seriosos dedicant-hi hores, és necessari???? Personalment, equiparo la premsa i televisió del futbol, a la del cor. És excessiu i mou diners que 'no toquen'. Però com que el futbol és tradicionalment 'cosa d'homes' s'ha fet un lloc a tribuna, al món del periodisme, i ningú s'atreveix a parlar de tele basura en aquest tema. Jo tampoc!... però tinc molt clar, que un gra al cul d'en Ronaldinho m'importa tan, o tan poc, com un gra al cul de la Isabel Presley (amb quasi tots els respectes).\nescrit per : núria a les 19:20\nTotalment d'acord. LLàstima que hi hagi tants babaus que es deixin enlluernar per aquest mon. Que no veuen els jugadors, quan signen autògrafs, amb quina desgana ho fan?. Amb aires de perdonavides?. Alguns amb la mateixa desgana amb què juguen a futbol. i El mateix passa amb els pilots de motos, de cotxes...etc.\n10 de desembre, 2007 00:25\nSento no ser de la mateixa opinió, però la màgia de la ràdio justament és per la inexistència de les imatges. Així es que no entenc aquells que treuen el so de la tele per escoltar el de la ràdio. Una altra cosa es que em diguis que t'agrada més el comentarista de la ràdio que el que ho fa a la tele, però pensa que el periodista radiofònic fa més comentaris perquè s'imagina que -a priori- els seus oients no tenen cap tele al davant. I justament al revés: el periodista de la tele no parla tant perquè compta amb les imatges que reforcen el que ell explica.\nI respecte el tema que critiques sobre dels futbolistes hi veig una solució: PASSEU DEL FUTBOL. Quan el futbol es quedi sense els milions de seguidors que te actualment s'haurà acabat amb tanta "merda" i sinó.... que li preguntin als pobres esportistes d'esports minoritaris.... aquests sí que no estan per divinitats!!! La cunyíssima.\n22 de desembre, 2007 22:51\nHi ha massa futbol a la tv, clar que sí, però és el negoci. NO pot ser que una petita discuisió sigui notícia cada día, etc, hi ha coses més interesants.\nEn definitiva, que passeu molt bones festes!!\n23 de desembre, 2007 23:14


Es consolida el policonsum: l'addicció a diverses drogues a la vegada\nProjecte Home també detecta un increment d'addictes al 'chemsex'\n5 min. Barcelona 29/12/2017 13:52\nUna de cada tres persones ateses aquest any a Projecte Home té una addicció a dues o més substàncies alhora. És el que es coneix com a policonsum. Entre els policionsumidors, la majoria, el 85%, manifesten una addicció a la cocaïna, un 71% a l'alcohol i un 25% al cànnabis. També s'ha detectat un "ús preocupant" dels psicofàrmacs (benzodiazepines) que no es tradueix en més demandes de tractament perquè són fàrmacs de curs legal, que s'adquireixen amb recepta mèdica "i no es percep el risc que tenen", diu Oriol Esculies, president de Projecte Home Catalunya.\nEn molts casos, els usuaris no són conscients dels riscos de combinar diverses substàncies: més toxicitat, més sobredosis, possibilitat de desenvolupar més trastorns psiquiàtrics i més resistència a demanar ajuda. "Els policonsumidors busquen ampliar o contrarestar els efectes adversos d'aquestes substàncies i combinant-ne diverses aconsegueixen aquestes sensacions", explica Oriol Esculies, director de Projecte Home Catalunya. Per exemple, el cànnabis pot servir per fer baixar l'estimulació de la cocaïna, i els ansiolítics s'usen per substituir la cocaïna quan d'aquesta substància no se'n té a l'abast.\nCarles, superar el policonsum\nEl Carles, de 39 anys, és un exemple del que és el policonsum. Va començar a beure molt jove, amb 15 o 16 anys, i d’aquí va passar al cànnabis i a la cocaïna, substàncies que ha pres de forma combinada des de llavors juntament amb d’altres. Quan una droga ja no li proporcionava els efectes desitjats, combinava una substància amb una altra. “Arriba un nivell que portes tants anys consumint que la droga no et dóna l’impuls del primer dia i busques la combinació per arribar a aquell nivell”, reconeix. Va començar com un consum en ambients de festa però es va traslladar al seu dia a dia. “Et vas tancant i acabes consumint sol”, explica el Carles, que va perdre feines per culpa de l’addicció. El crit d’alerta el va donar la seva parella. El Carles, en tractament, ha fet “un canvi brutal”. “I no està tot fet, és un procés llarg, de tota la vida, perquè és una malaltia crònica”, reconeix. Ara ha recuperat les regnes de la seva vida: “Ara sóc la persona que hauria sigut” si les drogues no s’haguessin creuat en el camí. “Jo no havia sigut mai la persona que sóc ara”.\nAuge del 'chemsex'\nPerò aquest no és l'únic policonsum. Les addiccions a les substàncies sovint també es barregen amb les anomenades addiccions socials, i s'ha observat que el consum problemàtic de drogues sovint es barreja amb addiccions sense substància com el joc patològic o l'addicció al sexe. En aquest sentit s'ha notat un increment del 'chemsex', una de les pràctiques de risc emergents a Barcelona que es caracteritza per l'ús de diverses drogues en contextos sexuals. S'ha detectat, sobretot, a grans ciutats com ara Barcelona, Madrid i València, i és més prevalent entre homes gais de 25 a 40 anys. Tot i que la cocaïna és la substància principal en els casos d'addicció al sexe, en el 'chemsex' també destaquen l'ús de mefedrona, metamfetamina, GHB, ketamina i 'popper', substàncies amb efecte estimulant, afrodisíac, anestèsic i vasodilatador que serveixen per desinhibir-se i per allargar la pràctica sexual.\nProjecte Home alerta que el 'chemsex' és una pràctica d'alt risc per les seves possibles conseqüències, com ara l'increment de les infeccions de transmissió sexual, el risc de sobredosi, el baix rendiment laboral, el deteriorament físic i mental o la depressió.\nL’Enrique, de 45 anys, està en tractament per superar l’addicció al Chemsex, és a dir, al consum de drogues en un context sexual, en què es va iniciar fa tres anys. A través d’una aplicació al mòbil, acudia a les sessions de Chemsex. “Creus que ho tens controlat però les drogues et controlen a tu”, diu. Els caps de setmana consumia en maratons de sexe i drogues -en el seu cas, sobretot GHB, ketamina i speed- i quan arribava el diumenge prenia ansiolítics per descansar abans d’anar a treballar. “Practiques sexe amb molta gent, m’era igual 13 que 14, fins que el cos digui prou”, explica l’Enrique que ara és conscient del risc de les malalties de transmissió sexual. “No hi ha filtre. En aquell moment no penses en el VIH”, reconeix. Va trigar un any en adonar-se que tenia un problema. “Hi ha un moment que toques fons. Vaig deixar de veure els amics i em vaig ficar en ambients de festa. La baixa autoestima et porta a consumir i llavors estàs content amb tu mateix però és tot fictici”, assegura l’Enrique, que ha recuperat la seva rutina.\nCànnabis i TIC entre els adolescents\nPel que fa a les addiccions entre els més joves -de 13 a 21 anys-, el 81% de les persones que acudeixen a Projecte Home tenen problemes d'addicció al cànnabis, combinat amb el tabac i l'alcohol. També s'ha detectat que la gran majoria també abusen de les TIC, principalment del telèfon mòbil i dels videojocs.\nProjecte Home està adaptant els tractaments per atendre aquestes noves addicions.\nL'Auditori de Barcelona acollirà el pròxim 7 de gener el concert solidari de la Jove Orquestra Nacional de Catalunya (JONC) en benefici de l'ONG Projecte Home Catalunya, que atén persones drogodependents.\nEl director de la JONC, Manel Valdivieso, ha presentat el programa del concert, que té com a títol 'Hope!' (Esperança!) perquè "és allò que es necessita quan tot està en contra". En aquest acte, els membres de la JONC, d'entre 16 i 22 anys, tenen l'oportunitat a través de la seva música de "sentir-se útils i veure que tots estem en risc i necessitem ajudar-nos", ha considerat Valdivieso.\nEl concert comptarà amb peces de Schönberg ('Supervivent de Varsòvia'), Strauss ('Lied op.27 núm. 4 "Morgen"'), Schubert ('Canto dels esperits sobre les aigües') i Dvorák, que protagonitza l'acte amb la seva 'Simfonia núm. 9'.


El Govern reserva 6,9 milions per a contractes públics amb entitats i centres de treball - Sabadell Informa!\nInici » Notícies » Política i Economia » Economia » El Govern reserva 6,9 milions per a contractes públics amb entitats i centres de treball\n18 Abril 2015 a 15:00\nEl Govern reserva 6,9 milions per a contractes públics amb entitats i centres de treball\nL’any passat la Generalitat va poder vincular 33 milions amb la inserció laboral\nImatge del web Pixabay\nEl Govern ha aprovat l’acord pel qual es fixen les quanties que han d’assolir els departaments de l’Administració de la Generalitat, organismes autònoms i empreses publiques per al 2015 en la contractació reservada al foment dels objectius socials i en la realitzada als centres especials de treball. La reserva aprovada és de 6,9 milions d’euros amb la finalitat de facilitar l’accés general d’aquestes entitats i centres a la contractació pública.\nLa reserva de contractació pública és una reserva establerta per la Generalitat de Catalunya per a centres i empreses d’inserció laboral per a contractes menors o procediments negociats en àmbits com ara la conversació i el manteniment de béns immobles, serveis de missatgeria, d’arts gràfiques, de restauració o de neteja, entre d’altres. Per això el Govern ha reservat aquest any 5.576.350 euros. Paral·lelament ha aprovat també una reserva d’1.350.000 euros per a la contractació amb centres especials de treball que té com objectiu indirecte la inserció laboral de persones amb discapacitat i la de persones amb risc d’exclusió social.\nTotes dues reserves de contractació aprovades al Consell Executiu posen de manifest el suport de la Generalitat al Tercer Sector de Catalunya, evidentment també el compliment decidit dels objectius previstos de reserva social per al 2014 per part dels departaments, organismes autònoms i empreses publiques.\nEl grau de compliment de la reserva aprovada l’any passat s’ha situat en el 137%. Tot i les limitacions que estableix la reserva social, el Govern va poder vincular contractes i encàrrecs de gestió amb finalitats d’inserció social per valor de 33 milions d’euros. A més, va promoure encàrrecs de gestió amb finalitats d’inserció social per 15,1 milions d’euros.\nLes noves directives europees en matèria de contractació pública aprovades el febrer de 2014 permetran que el Govern pugui establir properament una reserva de contractació social sense límits en els tipus i els objectes de contractes.\n#Catalunya #centres #contracte #entitat #Generalitat #govern #inserció #laboral #milions #objectius #organismes #reserva #socials #treball\nEl Govern reserva 8,7 milions per a contractes públics amb entitats socials i centres especials de treball


El vent causa petits desperfectes i obliga a tancar algunes pistes\nEls bombers han hagut d'actuar per retirar vidreres trencades i arbres caiguts\nEls bombers han hagut d'actuar aquesta tarda al carrer Josep Viladomat d'Escaldes.\nActualitzada 06/02/2017 a les 21:56\nLes fortes ràfegues de vent que han bufat durant les darreres hores han causat petits desperfectes en alguns edificis del país i també han tirat a terra alguns arbres, segons han informat aquesta tarda els bombers.\nEl cos d'ordre ha hagut d'actuar en un edifici del carrer Vial Josep Viladomat, a Escaldes, on s'havien desprès uns vidres; a la zona escolar de la Margineda i a la carretera d'Anyós, per la caiguda d'arbres; i al carrer del Cedre perquè la part d'una teulada estava a punt de caure.\nD'altra banda, les estacions d'esquí s'han vist obligades a limitar avui els accessos a algunes pistes. A Grandvalira han hagut de tancar el sector d'Encamp i a la resta de pistes algunes connexions han quedat tancades, mentre que Vallnord no ha pogut obrir ni Arinsal ni Arcalís (en aquest cas, l'accés a la carretera estava tancat) i a Pal s'ha anat obrint durant el dia de manera progressiva.\nA més, segons l'Agència de Mobilitat, les autoritats franceses han informat que l'accés a França per la RN22 es tancarà aquesta nit a partir de les 22 hores.\nDes de les autoritats franceses informen que l'accés a França per la RN-22 restarà tancat avui a partir de les 22 h.\n— Mobilitat Andorra (@Mobilitat_AND) 6 de febrer de 2017


BIOFILTRE ESTELLA TRACTADA. BIOFILTRE ORGÀNIC Burés Profesional\nHome Inici > Productes > BIOFILTRES D'OLORS > BIOFILTRE D'ESTELLES DE FUSTA\nEl biofiltres d’estella vegetal tractada és procedent de diferents tipus de pi. Aquest material pateix un procés de cribratge i calibració. Aquest procés neteja les impureses del material, separant les branques i altres impropis que s’hi puguin trobar.\nL’estella de pi que utilitza Burés Professional per al farciment de biofiltres. La fusta és un material d’alta qualitat, per la seva eficiència i la llarga vida útil entre 3 i 5 anys.\nL’estella és seleccionada i condicionada per assegurar les millors propietats com a reblert de biofiltres. Passa per un procés d’estellat i un cribratge exhaustiu per assegurar una granulometria adequada i homogènia. Aquest procés garanteix un temps de resistència adequat dels gasos i una adsorció correcte de les olors.\nL’estella de pi és un material molt porós, que proporciona una bona superfície per a crear el biofilm. L’espai porós facilita l’adsorció de les molècules odorífiques , reduint el temps de retenció de l’aire.\nF. TECNICA BIOFILTRO ASTILLA DE MADERA epañol (r01).pdf TECHNICAT DATA SHEET OF WOOD CHIPS FOR BIOFILTER (r01)_eng-GB.pdf


Per què els anomenem persones “frontissa”? - Associació Nous Camins\n31 gener, 2020 per Mónica Redolad a Blog, Etiòpia\nDes d’aquestes ratlles enviem el nostre agraïment a totes aquelles persones frontissa que fan possible que la vostra solidaritat arribi a bon port.\nBen sovint, expliquem com van els nostres projectes, les activitats que es fan i el seu impacte sobre la vida de les persones a qui acompanyem en aquest complex procés del desenvolupament. Expliquem les seves històries i anècdotes perquè ens satisfà compartir amb tots i totes vosaltres el fruit de tants anys de treball conjunt. En aquestes ratlles voldria posar el focus en els “agents locals”, aquelles persones de les comunitats on treballem que fan que totes les activitats i els projectes es puguin dur a terme. En el cas d’Etiòpia, on soc actualment, una d’aquestes persones és en Girma, que, al seu torn, està formant altres persones amb qui construïm equip, i sense aquest equip res seria possible.\nEl primer que cal tenir en compte per entendre el paper que tenen els agents locals de desenvolupament és l’obvietat que nosaltres som estrangeres treballant a Etiòpia. Les diferències culturals són enormes. Per començar, l’idioma és molt diferent del nostre. Però no sols és l’idioma. La manera de pensar, d’entendre, de percebre la realitat també és diversa. L’univers conceptual dels i de les etíops no té res a veure amb el nostre. Què dir dels costums, tradicions, maneres de funcionar, prioritats, etc. Tot i que, com he dit abans, això és obvi, costa temps assumir-ho, acceptar-ho i, encara més temps, intentar reduir al mínim aquest abisme que ens separa.\nPerquè els projectes puguin tenir èxit necessitem persones capaces de ser en els dos “llocs” i reduir les distàncies que ens poden arribar a separar. A més d’agents locals, se’ls anomena homes o dones “frontera” o “frontissa”. La imatge d’una frontissa, des del meu punt de vista, encaixa més amb el que representen, ja que uneixen i articulen dues parts que abans de la seva intervenció estaven separades.\nAquestes persones són essencials. Sense elles els nostres esforços per millorar o transformar les realitats en què treballem tindrien una incidència molt pobra.\nPer tant, quan volem implementar una iniciativa de desenvolupament, és molt important trobar persones “frontissa”. No és fàcil. Perquè aquesta qualitat no es troba en un currículum. Es tracta més aviat d’una actitud, una capacitat que només es pot qualificar treballant al seu costat. Són persones amb una visió àmplia de la seva realitat, que entenen que la seva comunitat necessita millorar, que la nostra presència aquí no és la de “dadors” d’ocupació, d’infraestructures, de medicaments, etc., sinó que volem anar més enllà i el que perseguim és acompanyar les comunitats perquè hi neixi la possibilitat de viure en millors condicions.\nTambé fan el paper al revés, és a dir, ens ajuden a nosaltres a entendre la seva realitat. La nostra és la cultura dels resultats, l’eficàcia i l’eficiència, d’“aprofitar” el temps, la cultura de l’estrès. Però treballem en llocs amb ritmes molt diferents. Potser per a ells els resultats no són tan importants o els entenen d’una altra manera; i la comprensió d’eficàcia i eficiència és totalment diferent. Prova d’això és que aquestes paraules no existeixen en el seu vocabulari, les han incorporat de l’anglès.\nL’art de les persones “frontissa” és saber conjugar aquestes circumstàncies per arribar a l’objectiu que ens uneix: poder gaudir d’una vida millor.\nUn exemple d’aquestes persones “frontissa” són també els directors de les escoles amb què col·laborem amb el projecte d’Aules per a la salut i per a la igualtat. Ells viuen en directe les limitacions del sistema educatiu a Etiòpia, principalment l’escàs nombre d’escoles i professors per a la creixent població infantil. No donen l’abast i la metodologia pedagògica està molt limitada a causa del gran nombre d’alumnes per aula, que fàcilment arriba als 100.\nEns cedeixen un espai setmanal en cada grau perquè els estudiants tinguin l’oportunitat d’aprendre aspectes de la vida que, molt probablement, no aprendran en un altre lloc. Ens ajuden a entendre la realitat de la qual procedeixen els nens i les nenes perquè els missatges de salut i d’igualtat de gènere arribin millor. I ens animen quan ens expliquen, per exemple, que els han vist rentar-se les mans amb sabó, tal com nosaltres els hem ensenyat. Això per a nosaltres és un gran èxit, difícil d’aconseguir si no fos pel suport de tot l’equip educatiu de les escoles.\nUn altre exemple d’aquesta col·laboració és en Gurachu, el director de l’escola primària de Melka Oda, amb la qual col·laborem des de fa alguns anys i de la qual haureu sentit parlar en aquesta campanya de Nadal. En Gurachu és un home entregat a la seva comunitat que ens ajuda a entendre les dificultats que travessen els nens i les nenes quan no poden completar l’educació primària. Gràcies a persones com ell podem focalitzar les accions per optimitzar els recursos.\nAixí doncs, no ens oblidem d’ells. Des d’aquestes ratlles enviem el nostre agraïment a totes aquelles persones que fan possible que la vostra solidaritat arribi a bon port gràcies al seu paper unint els nostres mons, tan propers i, alhora, tan distants.\nHistòria anteriorDia dels Drets Humans: Qui vol ser pobre? Següent històriaDistribuir la riquesa, un repte ineludible i de justícia social


Reflexionem sobre la solidaritat humana, mentre decidim a qui votarem demà | Diari de Tarragona\nReflexionem sobre la solidaritat humana, mentre decidim a qui votarem demà\nQuè fa el Govern per pal·liar les desigualtats? Si la classe política prioritzés de debò els problemes socials, tots hi sortiriem guanyant i s’acabarien els dilemes que en realitat no ens pertoquen.\n20 de Diciembre de 2017 - 12:04 hs\nLa Mirada. Per Montse Llussà: 'Què fa el Govern per pal·liar les desigualtats?'\nAvui, 20 de desembre, és el Dia Internacional de la Solidaritat Humana segons va proclamar l’Assemblea General de les Nacions Unides l’any 2005.\nCuriosament coincideix amb la jornada de reflexió de les eleccions al Parlament de Catalunya més estranyes que es recorden. Que la jornada per pensar i debatre íntimament a qui votar coincideixi precisament amb el dia de la solidaritat, em porta a preguntar-me si practiquem suficientment l’empatia.\nQuan s’apropa el Nadal, potser des del mes d’octubre a tot estirar, és quan més ens sensibilitzem i ens mobilitzem empesos per una mena de corrent encomanadís de ser millors, d’expiar els nostres pecats, de netejar consciències.\nÉs l’esperit nadalenc, que dura tant com les vacances escolars. El gran recapte d’aliments, La Marató, el torró, el tió, els Reis, la donació de sang, les curses, els concerts… Aquests dies tot porta l’etiqueta de solidari. En comprem, hi participem, el tastem, hi contribuïm, ens disfressem, en donem, correm, hi anem…\nGairebé 13 milions de persones viuen en risc de pobresa o exclusió a Espanya\nLa crida a la solidaritat ens convida a ser millors. Les iniciatives ciutadanes apel·len a la nostra consciència. Quantes vegades hem sentit comentaris com aquests? «Durant l’any anem tan atabalats que no estem per res, de casa a la feina, de la feina a casa. Ja fem prou si podem sortir a sopar fora de tant en tant. No és que no vulgui, és que jo també tinc problemes».\nPodem pensar que són excuses… o no. Donem un cop d’ull a les estadístiques.\nGairebé 13 milions de persones viuen en risc de pobresa o d’exclusió social a Espanya segons el VII informe Estado de la Pobreza. Seguimiento del indicador de pobreza y exclusión social en España 2008-2016. D’aquest total el 14 per cent treballen.\nSegons aquest estudi hi ha tres factors que alerten de risc de precarietat, el primer és la pobresa, és a dir, percebre un sou inferior a 684 euros al mes.\nEl segon es refereix a persones que presenten baixa intensitat en la feina, només han treballat una cinquena part de les hores que podrien fer-ho. Aquesta dada cal tenir-la present els estius, quan les autoritats treuen pit per la reducció de l’atur, oblidant intencionadament l’estacionalitat de certs llocs de feina.\nHi ha persones que sobreviuen amb ingressos inferiors als 432 euros al mes\nUn tercer factor es refereix a aquells que pateixen carència material severa i no poden pagar els rebuts de llum, aigua o gas, per als quals tenir televisió en color, telèfon, fins i tot rentadora, suposa un luxe. Hi ha persones que sobreviuen amb ingressos inferiors als 432 euros al mes.\nÉs lícit preguntar-se per què se’ns reclama ajuda? Què fa el govern per pal·liar aquests desajustos? Intermón va destacar sis condicions per mirar d’erradicar les desigualtats, entre les quals cal destacar uns ingressos mínims per garantir una vida digna, transparència per combatre la corrupció, la lluita contra el frau fiscal, reduir la desigualtat salarial i fixar el sou mínim en 1.000 euros.\nSi la classe política prioritzés de debò els problemes socials, tots hi sortiríem guanyant i s’acabarien els dilemes que en realitat no ens pertoquen. Potser per una vegada no recauria sobre nosaltres la responsabilitat que hi hagi conciutadans que no puguin muntar l’arbre de Nadal.\n* Comunicadora. Nascuda a Reus, on va començar la seva trajectòria radiofònica. Treballa al ‘Versió RAC1’. Veu d’espots i programes a Canal Reus, TV3 i TVE. Graduada en logopèdia, és professora de veu a Blanquerna.


CAT - QUI SOM | sabates\nL’ obtenció, captació i/o distribució per a la posterior donació per a fins socials de calçat d’anteriors temporades sense sortida en el mercat i que han quedat en estoc en mans de comerciants i fabricants del sector (el “Calçat Social”).\nL’Associació es crea amb la voluntat d’assumir un paper responsable i actiu en la nostra societat, responsabilitzant i conscienciant als comerciants i productors del gremi, per tal de donar una segona oportunitat a aquell calçat que queda en estoc sense sortida mitjançant la seva donació als grups socials més desafavorits. El Calçat Social que es pretén recuperar i lliurar s’ha de cenyir a unes premisses: calçat confortable, pràctic, sense taló, resistent i durador que serveixi a persones amb pocs recursos en el seu dia a dia. Per aconseguir les seves finalitats, l’Associació realitza les activitats següents:\nCrear un sistema de captació, distribució i entrega del Calçat Social a partir de la col·laboració amb institucions, ONGs i entitats similars amb participació a arreu del món, amb recursos i mitjans per tal de gestionar i fer arribar tot aquest calçat a les persones que realment ho necessiten.\nPortar a terme varies campanyes de comunicació i publicitat per arribar a totes les sabateries, distribuïdors i fabricants. Les campanyes de comunicació, es portaran a terme a través de tots els mitjans possibles i a les xarxes socials, utilitzant portals informàtics que en generin una gran difusió, així com aquells altres mitjans que es considerin oportuns. Quan escaigui, l’Associació podrà subscriure acords de col·laboració amb empreses i entitats de tota índole en el marc de l’objecte de l’Associació.\n© 2017 by Associació Let's Walk - Sabates pel Món


La pel·lícula de Francesc Páez està protagonitzada pel conegut actor Paco Morán\nDivendres, 30 Octubre 2009 12:18\nEl proper diumenge dia 1 de novembre, Mataró assistirà a l’estrena d’“Última Sesión”, una pel·lícula rodada en la seva major part en escenaris mataronins, la qual està dirigida per Francesc Páez i protagonitzada pel veterà actor Paco Morán. El film serà l’encarregat de posar el punt i final a la 31a edició de la Mostra de Cinema de la ciutat.\nLa pel·lícula és una història coral, centrada en diversos personatges relacionats i lligats emocional i físicament amb una sala de cinema que tancarà en breu les seves portes. Paco Morán interpreta Mauri, l’acomodador del cinema, el qual veu com tota la seva vida s’enfonsa en el moment que ha d’afrontar el tancament permanent de la sala. “Última Sessió” es va començar a rodar a finals del 2007 en diferents escenaris mataronins i, per aquest motiu, són reconeixibles emplaçaments tan mítics de la ciutat com el cinema Foment, la plaça Gran, la plaça de Santa Maria o el restaurant Teulada del carrer Sant Isidor. La pel·lícula ha estat produïda per Activa Films, i ha comptat amb el suport de l’IMPEM i l’Ajuntament de Mataró, el qual reivindica amb aquest film el seu ferm objectiu d’impulsar el sector audiovisual i convertir la ciutat en un plató de rodatge.\nProjecte mataroníFrancesc Páez ha comentat sentir-se “molt content” pel fet d’estrenar la pel·lícula a la ciutat, reunit amb tota la gent que ha participat i l’ha ajudat al llarg del rodatge. També ha remarcat que va ser un projecte “escrit íntegrament pensant en Mataró”. I per aquest motiu ha volgut ressaltar les moltes facilitats que li han proporcionat l’Ajuntament i l’IMPEM a l’hora de rodar a la ciutat, cosa que ha fet que el projecte fos “molt fàcil de tirar endavant”. Tampoc ha escatimat elogis per descriure Paco Morán, al qual li ha volgut alabar “la seva professionalitat, constància i implicació”, alhora que es mostrava sorprès per la seva vitalitat, tenint en compte que supera els 80 anys d’edat.\nPer tal que la pel·lícula arribi al gran públic, la productora està actualment en un procés de negociació amb diverses distribuïdores de cinema i televisió amb la intenció d’estrenar el film a principis de l’any vinent en qualsevol dels dos mitjans. Pel que fa als futurs projectes de Páez, el director està rodant el curtmetratge “Ombres d’ahir”, el qual està becat per Can Xalant Centre de Creació i Pensament Contemporani de Mataró. A més, Páez està buscant finançament per poder tirar endavant el seu segon llargmetratge, que, en principi, començarà a rodar-se a mitjans de l’any vinent.


Espanya crea el 25% dels llocs de treball d'Europa, però el motor de l'ocupació és l'hostaleria\nEl 43% dels contractes laborals dels últims cinc anys són temporals\n4 min. Madrid 16/01/2020 14:08\n651x366 L'hostaleria ha sigut un sector clau en la recuperació de l'ocupació a l'Estat / K. TRIAY L'hostaleria ha sigut un sector clau en la recuperació de l'ocupació a l'Estat / K. TRIAY\nEspanya fa anys que és el segon soci de la UE amb la taxa d'atur més elevada –actualment un 14,1%–, només superada per Grècia. Però la recuperació econòmica dels últims anys a l'Estat ha facilitat la creació d'ocupació a un ritme molt superior a la resta de països de la zona euro. A Espanya, de fet, s'han creat un de cada quatre llocs de treball del total de l'eurozona des del 2014, segons recull l'informe sobre ocupació presentat aquest dijous per Manpower.\nLa crisi econòmica va impactar amb força a Espanya i a altres països del sud d’Europa. En els pitjors anys, l’atur espanyol va arribar a superar la taxa del 25% i es va convertir en el país amb més desocupació de tota la UE. Des del 2013, però, Espanya ha reduït la taxa fins al 14%. El punt de partida, amb un atur desbocat, i el bon creixement del PIB espanyol expliquen que l’Estat lideri ara a Europa la creació d’ocupació. Si es compleixen les previsions del 2020, en els últims vuit anys s’hauran creat 2,6 milions de llocs de treball. “Gairebé s’han recuperat els nivells precrisi”, apunta Josep Oliver, professor emèrit d'economia aplicada de la UAB i autor de l'informe.\nEl creixement de l'hostaleria ha sigut tan "espectacular" que ja no pot augmentar més, segons Josep Oliver\nAra bé, a diferència de crisis anteriors (en què el sector del comerç i de la construcció van ser els motors de la recuperació de l'ocupació), en aquest cas han sigut l'hostaleria, el turisme i els serveis a empreses, sectors amb elevada precarietat laboral. El 2008, abans de la crisi, el pes del sector de l'hostaleria en l'ocupació era al voltant del 7% i actualment representa el 8,7%. També s'ha disparat la creació de llocs de treball al sector dels serveis a empreses: ha passat del 12,4% el 2008 al 14,2% el 2019. Amb tot, el sector serveis en el seu conjunt representa el 73,7% de l’ocupació, un percentatge que té tendència a augmentar.\nOliver explica que el creixement del sector de l'hostaleria ha sigut tan "espectacular" en els últims anys que ja no pot augmentar més. "Estem en màxims històrics. En el mitjà termini es pot anticipar que serà difícil créixer al mateix ritme. Som al final d'una etapa", ha subratllat durant la presentació de l'informe.\nEspanya crea el 25% dels llocs de treball a la UE, però la qualitat de l'ocupació és molt baixa. La reducció de la taxa d'atur s'està fent en bona mesura amb contractes temporals, molt característics de l'hostaleria i el turisme. Segons l'informe, el 42,9% dels contractes que s'han fet entre el 2014 i el 2019 són temporals. Després d’un lleuger creixement dels contractes indefinits en els últims anys, la previsió a curt termini és que l’ocupació indefinida torni a caure. En resum, Espanya avança en la creació d’ocupació però no progressa en la millora de la qualitat. Segueix sent una de les grans assignatures pendents del mercat laboral.\nAmb tot, l'informe confirma una moderació en la creació d'ocupació per a aquest any a Espanya amb un creixement de l'1,3% (davant el 2,1% del 2019), que milloraria lleugerament el 2021 amb un creixement de l'1,4%. En aquests dos anys, Manpower calcula que es crearan uns 270.000 llocs de treball anualment, menys que els 346.000 del 2019. La moderació de la creació d'ocupació va en línia amb la desacceleració econòmica prevista per aquest any i el que ve. “Tot i això, hauríem de ser capaços de continuar generant llocs de treball nous a taxes més elevades que la mitjana de la zona euro”, subratlla l’autor de l’informe.\nL’informe no fa referència als plans del govern espanyol per apujar més el sou mínim interprofessional (SMI) o derogar alguns aspectes de la reforma laboral, però el president executiu de ManpowerGroup Espanya, Raúl Grijalba, ha advertit que “una modificació substancial de la flexibilitat en la contractació o de l'SMI afectarà la creació d'ocupació, especialment en les pimes i en el sector serveis”.\nEl creixement de l’ocupació segueix, però aquest any i el que ve ho farà menys que en anys anteriors. La previsió de Manpower apunta a un 1,4% per al 2021.\nSón els llocs de treball que es calcula que es crearan aquest 2020. Són força menys que els 346.00 del 2019.\nA Espanya només el 62,4% de la població d'entre 15 i 64 anys té feina (dades del 2018), per sota del 75,9% d’Alemanya i del 67,4% de la zona euro.


Raquetes a la Torreta de l'Orri sota la lluna plena\nPàgina d'inici\tAgenda\tRaquetes a la Torreta de l’Orri sota la lluna plena\nDel 23 al 24 de febrer de 2013 - Soriguera / Llavorsí (Pallars Sobirà)\nLa Torreta de l’Orri, situada al cor del Pallars Sobirà, està considerada un dels millors miradors del Pirineu. Té més de 2.400 metres i des de dalt s’observen veritables imatges de postal. L'empresa Molta Ruta et proposa arribar-hi amb un itinerari de cap de setmana i sota la llum de la lluna plena.\nEl primer dia es farà una excursió amb raquetes per descobrir els clars de lluna de la zona. Es farà nit al refugi Comes de Rubió, dins del Parc Natural de l’Alt Pirineu, i l’endemà s’arribarà a la Torreta de l’Orri, des d’on et sorprendran els boscos nevats del vessant sud.\nLa sortida tindrà un cost de 80 €, que inclourà l’acompanyament d’un guia titulat, mitja pensió al refugi, assegurança i un obsequi. Si et convenç el pla, només cal que facis la teva reserva.\nComes de Rubió de la Ribalera\n25566 Soriguera / Llavorsí (Pallars Sobirà)


L’antiga gespa del camp de futbol es reutilitza als jardins del passeig de Febrer Soriano\nEls 1.895 metres quadrats de gespa artificial que el passat estiu es van retirar del Camp de Futbol Municipal Àngel Pitxi Alonso s’han reutilitzat i s’han col·locat als jardins del passeig de Febrer Soriano, en el tram que va des de l’antiga N340 fins a l’estació, així com els parterres dels dos ovals.\nLa Regidoria de Medi Ambient ha coordinat els treballs de trasllat i reubicació de la gespa, que han consistit a col·locar una malla antiherba baix de la gespa, emplenar amb graves per anivellar el sòl i compactar el terreny.\nAmb aquesta iniciativa es pretén aprofitar el material en bon estat i allargar així la vida útil de la gespa. «Hem apostat per una iniciativa sostenible que incideix en la reutilització i el reciclatge dels materials que encara es troben en bones condicions», assegura la regidora de Medi Ambient, Filo Agut. «Al mateix temps —afegeix la regidora—, millorem la imatge dels nostres espais públics, traent el màxim profit als recursos i contribuint al desenvolupament sostenible del municipi».


Sembla màgia, un cap de setmana que transforma casa teva - Reus Tarragona Mobles Perpinya\nSembla màgia, un cap de setmana que transforma casa teva\nPerque això és el que vols, que casa teva sigui acollidora, que tingui aquells detalls que veus o que notes en altres espais i que vols per la teva vida.\nNo t’amuinis, tenim la sol.lució i et donem 4 pistes perquè les posis en pràctica en un cap de setmana.\nLa resposta són els papers pintats de paret, o revestiments murals, ja que no tot són papers, hi ha fibres naturals, vinils, escenes o textures per pintar a sobre….i molt més.\nEn un rebedor o un passadís, sense posar ni treure mobles, posem un paper a la paret i ens queda vestit, acabat, original. Podem fer combinacions de papers si volem més marxa, amb una paret estampada i les altres més llises, però si no volem arriscar podem posar una textura d’un color suau a totes les parets per aconseguir elegància, calor o frescor depenent del color. Com ja sabeu els colors freds tipus blaus i verds donen frescor, imagineu el rebedor verd aigua pastel en un espai on hi ha el terra de fusta o de colors foscos, o torneu a imaginar el paper de color teula o color vi en un espai on el terra és blanc o gris…\nEn un menjador el paper completa la decoració, ens dona un toc d’originalitat que no aconsegueix la pintura, no cal que sigui tota la paret sencera, podem deixar 25 o 30 cm sense paper abans del sostre d’aquesta manera abriguem igualment la paret sense omplir excessivament. No t’enganyis en pensar que els estampats han de ser molt cridaners, amb papers més discrets també serem eficaços en el que volem, donar confort i aquell toc de acollidor que busquem.\nLa teva habitació és freda i buida, tot i que té els mobles que ha de tenir ? Falta alguna cosa a la paret però no saps quins quadres posar. Estàs buscant quadres, però hauries de buscar paper de paret per posar a la paret del capçal com a mínim, o a totes les parets.\nAquell racó despullat que mai t’ha agradat com queda, o simplement vols una renovació sense fer grans inversions….\nMàgia no, un cap de setmana dedicat a casa teva.


Veterans som tots!: Un "puto" punt més!\nUE Horta 4 - Vallès Calafell CP 4\nNo ha pogut ser, novament. Els veterans del Vallès Calafell CP no han pogut sumar la primera victòria i s'han endut un empat de la pista de l'UE Horta, que sap a poc, després d'un partit que tenia controlat durant molts minuts. La victòria era vital per mantenir la categoria i la pressió s'ha notat al final del partit. També ha faltat confiança en la victòria i fe en l'equip, normal després de no guanyar cap partit des de fa temps. Però, la veritat és que hem estat més a prop que mai de sumar els tres punts i, aquest fet, ens ha de donar moral. L'Horta es converteix en l'únic equip que no ens ha pogut guanyar a la lliga A, però això no és consol.\nLes instal·lacions de l'UE Horta són enormes, pròpies d'un club amb 4.000 socis i on s'hi practiquen moltíssims esports. En primer lloc, ens han enviat a un vestidor compartit, però més tard ens han canviat a un per a nosaltres sols. Així hem pogut deixar les bosses i els efectes personals amb tranquilitat.\nEl partit ha començat bé pels interessos calafellencs, el primer gol no ha trigat en arribar. Després de cinc minuts de domini visitant i clars contracops amb perill, Javi Luna ha estat capaç d'obrir el marcador. El 0-1 feia justícia al què es veia sobre el terreny de joc. L'UE Horta ha començat el partit sense canvis, però abans del descans han aparescut dos jugadors més de pista. Josep Maria Hernàndez ha fet una molt bona primera part.\nNo obstant, als pocs minuts, l'UE Horta ha fet l'empat. Novament, es repetia la història a la que ja estem acostumats. Però, el Vallès Calafell CP ha estat capaç de jugar amb tranquilitat i s'ha avançat, de nou, en el marcador. Epi, en una jugada protestada pel porter local, ha marcat el 1-2. L'àrbitre Masdeu ha donat el gol per vàlid, tot i les protestes dels jugadors locals que deien que no havia entrat la bola.\nL'UE Horta ha disposat d'un penal dubtós per a fer l'empat, però no ho ha aconseguit. El Vallès Calafell CP havia estavellat dos boles al pal uns instants abans de fer el tercer. Javi Luna marcava l'1-3 que donava tranquilitat als visitants. El Vallès Calafell CP hauria pogut fer algun gol més abans del descans, però el porter local ha tingut una molt bona actuació.\nAl descans, l'1-3 demostrava la superioritat ver-i-blanca i feia pensar que la victòria estava a l'abast i no es podia escapar. Havíem de jugar amb ofici i no perdre els papers, l'equip estava preparat per a fer-ho.\nLa segona part, però, ha començat amb un gol de l'UE Horta que ha sorprès als visitants. L'equip ha afluixat lleugerament el ritme en atac i ha intentat assegurar en defensa.\nNovament, en diversos contracops, el Vallès Calafell CP ha disposat d'ocasions clares de gol i, en tres ocasions, els xuts dels davanters visitants s'han estavellat al pal, novament. La mala sort tornava a aparèixer i l'equip pensava en encaixar una nova derrota.\nEls dubtes s'han apoderat de l'equip i l'UE Horta, en una jugada provocada pel porter local, ha descentrat els jugadors calafellencs i ha aconseguit que se n'anessin del partit durant uns minuts.\nNo obstant, ha estat el Vallès Calafell CP qui ha aconseguit fer el 2-4 que semblava decisiu. Javi Luna ha sabut rematar una passada d'Epi i ha aconseguit un nou hat trick, el segon consecutiu.\nAquest marcador ha donat ales al conjunt visitant, tot i que el desconcert defensiu anava apareixent. L'UE Horta ho ha sabut aprofitar i ha marcat dos gols consecutius, en cinc minuts. El porter calafellenc no ha pogut fer res, ja que tres dels quatre gols han entrat per l'escaire.\nQuedaven deu minuts i el Vallès Calafell CP, després d'encaixar l'empat, ha demanat un temps mort. L'equip s'ha tranquilitzat, però el partit ha entrat en una dinàmica de contracops i ocasions de perill en una i altra porta.\nEl porter local ha tingut molta fortuna en algunes rematades clares del Vallès Calafell CP i el marcador no s'ha mogut. L'UE Horta, després de fer l'empat, s'ha tancat més en defensa i semblava estar satisfet amb l'empat. No obstant, ha buscat sortir al contracop, però sense encert.\nEn els darrers minuts, els dos equips han apretat per aconseguir el gol de la victòria, però no ha arribat. El Vallès Calafell CP és qui ha estat més a prop d'aconseguir-ho, disposant d'algunes clares rematades que el porter local ha aturat.\nEn el darrer segon, els jugadors locals han protestat un penal a l'àrea visitant que l'àrbitre, encertadament, no ha xiulat. Aquest marcador no satisfà les aspiracions del Vallès Calafell CP, ja que la victòria era clau per aspirar a sortir del descens. Però, l'UE Horta ha estat l'equip que no ens ha pogut vèncer en cap dels dos partits a la lliga A. Segurament, els jugadors locals també estaran decebuts per no haver-ho pogut aconseguir. Cal seguir lluitant i no baixar el cap, cada cop està més difícil i la moral minva. No és normal que no guanyem cap partit, però així és la realitat. Segur que ho aconseguirem quan menys ens pensem!\nPublicado por Ramon Ferré Menéndez en 2:46\nEtiquetas: desplaçaments, Horta, lliga A veterans, partits\nAnònim 4 d’abril de 2013, a les 7:33\nÀnims i a disfrutar, que per això juguem en aquestes edats!!!!\nRamon Ferré 4 d’abril de 2013, a les 11:44\nGràcies David! Ens veiem dilluns i disfrutarem del partit. Una abraçada!\nIvan Boekestein 5 d’abril de 2013, a les 12:39\nA menjar llimona amb una mica !!! De sucre perquè això es imperdonable 2-4 i empatan helllloooooo no pot ser . Som hi calafell !! de aquí uns anys sortirà videos del equip de veterans 12-13 i no han guanyat CAP partit hé no pot se !!!!!!!!!\nRamon Ferré 5 d’abril de 2013, a les 12:40\nT'esperem dilluns per a animar-nos!!!