Joaquín Yarza Luaces - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n16 agost 1936\n6 març 2016 (79 anys)\nHistoriador de l'art, professor d'universitat, escriptor, medievalista, catedràtic d'universitat i historiador\nJoaquín Yarza Luaces (Ferrol, 1936 - Barcelona, 6 de març de 2016) fou un historiador de l'art gallec. Format a la Universidad Complutense de Madrid, esdevingué professor de la Universitat de Barcelona, i després catedràtic de la Universitat Autònoma de Barcelona, on va desenvolupar una llarga tasca docent. Estudiós de Gil de Siloé, fou un dels definidors de la personalitat de l'escultor Alejo de Vahía. Medievalista eminent, es va dedicar a l'estudi de la miniatura medieval i renaixentista.\nUna de les seves obres més consultades i reeditades és Arte y arquitectura en España 500-1250 (Madrid, Cátedra 1979). Dirigí el catàleg d'escultura i pintura medieval del Museu Frederic Marès de Barcelona (1991). Entre les seves troballes destaca, el 1996, l'estudi del Llibre d'hores de la reina Maria de Navarra, obra del pintor català Ferrer Bassa, cosa que el portà a posar en dubte, per comparació estilística, l'autoria dels murals del Monestir de Pedralbes, documentats com d'aquest pintor i considerats com la seva gran obra. També ha estudiat els Retaules gòtics de la Seu de Manresa (1993), en una edició destinada a un públic culte però no necessàriament especialitzat. Fou comissari de diverses exposicions i té una àmplia nòmina de deixebles.\nFou membre de la Junta de Calificación, Valoración y Exportación de Bienes del Patrimonio Histórico Español, del Ministerio de Cultura, i de la junta homònima de la Generalitat de Catalunya.\n↑ Boto Varela, Gerardo. «Joaquín Yarza Luaces, el magisterio que no cesa» (en castellà). El País. [Consulta: 7 març 2016].\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Joaquín_Yarza_Luaces&oldid=24090497»


Voluntariat Local + Equips de treball - SED Catalunya – Solidaritat Educació Desenvolupament\nVoluntariat local i equips de treball\nLA FORÇA DEL VOLUNTARIAT A CASA NOSTRA CANVIA TOT EL MÓN\nNou! Camps de Treball Urbà!\nJa està tot en marxa pels Camps de Treball Urbà d’aquest Nadal! Si vols viure una experiència de voluntariat amb nosaltres, contacta amb sedcatalunya@sed-ongd.org\n27, 28 i 29 de desembre de 2018\nA TRAVÉS DEL COMPROMÍS DE DESENES DE PERSONES TIREM ENDAVANT ESDEVENIMENTS COM LES CURSES SED, LA QUINA SOLIDÀRIA O LES FORMACIONS A LA SOLIDARITAT INTERNACIONAL.\nDiversos grups de voluntariat es reuneixen de forma periòdica arreu del territori per tal de dinamitzar activitats al seu entorn. A Lleida, Mataró o Girona, per exemple, els grups locals apleguen diferents persones d’edats diverses que s’organitzen de forma assembleària per organitzar esdeveniments per sensibilitzar, recaptar fons o incidir en la societat. En aquests esdeveniments també hi ha desenes de persones que col·laboren de forma puntual, fent d’un dia de voluntariat la seva aportació a SED. Qui fa el que pot no està obligat a més!\nA través d’aquest voluntariat també arribem a les plataformes d’ONGs del territori i a la població general, ja que les persones que formen part d’aquests grups també fan xerrades en diferents entorns i vinculen el teixit associatiu i comercial a SED.\nEls equips de treball són grups més reduïts de persones que s’especialitzen en una tasca de SED i hi col·laboren, a vegades de forma permanent, puntual o periòdica. Gràcies a l’Equip de Formació es programen i realitzen les formacions d’Iniciació a la Solidaritat Internacional, que compten també amb alguns formadors voluntaris que aporten la seva expertesa en un camp d’interès per al procés formatiu. Altres equips de treball, com el de Veïnatge Universal, tenen un funcionament menys sostingut en el temps i són més variables.\nEl teu compomís té nom propi\nSegur que en algun moment pots posar les teves passions al servei de SED. Si t’agrada la música, la lectura, l’esport o l’art, o si et dediques a la ciència, la tecnologia, l’enginyeria, l’economia, el disseny o l’educació segur que tenim tasques en què pots ajudar.\nHi ha grups locals actius a Lleida, Girona i Mataró, però se’n creen de nous cada any.\nEls equips de treball, igual que l’equip permanent, el de formació i el d’incidència, també incorporen gent nova cada any. Tu també pots trobar la manera de participar-hi i fer així el teu voluntariat per contribuir a la Justícia Global!\nPer col·laborar amb SED no cal cap requisit específic; la teva força de treball, ganes i qualitats ho són tot per a nosaltres. Si compleixes algun d’aquests trets, hauries de posar-te en contacte amb nosaltres perquè necessitem gent com tu!\nQue creguin que un món diferent és possible i vulguin treballar per fer-lo realitat a qualsevol racó del planeta.\nQue siguin capaces de comprometre’s amb una organització com SED i vulguin treballar de forma puntual o continuada per les mateixes finalitats que nosaltres.\nQue no es puguin quedar quietes al sofà davant d’aquest món injust que necessita que ens movem per canviar-lo.\nVoluntàries de la vida\nQue creuen que hi ha coses que no tenen preu, o que hi ha coses que s’han de fer des del cor, amb vocació i amb l’esperança que un món millor és possible.\nAquest any des de SED Catalunya volem construir la Pau en positiu. Consulta els nostres materials de treball.\nVes a Cultura de la Pau


El Consell fixa sancions de 60 a 60.000 euros per infringir les mesures contra la covid-19 - VilaWeb\nEl Consell fixa sancions de 60 a 60.000 euros per infringir les mesures contra la covid-19\nVegeu ací quines accions estan sancionades i el cost de cada infracció\nInfringir les mesures de prevenció de la covid-19 al País Valencià comportarà sancions d’entre 60 euros, en el cas de faltes lleus, fins als 60.000 euros en el cas de les molt greus, segons el nou decret llei del Consell que estableix el règim sancionador en aquest àmbit. El decret llei, aprovat avui, contempla sancions d’un màxim de 100 euros per incomplir l’obligació de l’ús de màscara o fer-ne un ús inadequat, i d’entre 30.000 i 60.000 euros per vulnerar de forma reiterada el deure d’aïllament domiciliari de persones que siguen positiu en coronavirus.\n[EN DIRECTE] Seguiu l’última hora dels nous brots de coronavirus\nLa consellera de Justícia i Interior, Gabriela Bravo, ha dit en la conferència de premsa de presentació que ‘no es pot permetre que comportaments irresponsables i insolidaris’ posen en perill els valencians i provoquen rebrots ‘que poden derivar en mesures encara més dràstiques que ningú vol ni podem permetre’ns’. Bravo ha reivindicat que aquesta norma no té ‘afany recaptatori’, sinó una finalitat ‘dissuasiva’ i que la ciutadania i els responsables de locals d’oci coneguen el catàleg d’infraccions per a ‘persuadir i evitar que es produeixin’. Segons que ha afegit, tot allò que es recapte amb aquestes sancions es destinarà a lluitar contra la covid-19.\nAmb aquest decret, que contempla també el tancament de negocis i locals, la Generalitat centralitza la tramitació i imposició de les sancions, sense perjudici de les competències dels ajuntaments i del govern espanyol. Els responsables de les sancions seran les persones físiques o jurídiques que incórreguen en alguna de les accions tipificades, i en el cas dels menors d’edat en seran responsables els pares o tutors legals.\nVegeu ací la guia de sancions:\nEs consideren infraccions lleus, susceptibles de ser sancionades amb multes d’entre 60 i 600 euros, les següents accions:\n1. Incomplir l’obligació de l’ús de màscara o fer-ne ús inadequat. Aquesta infracció només podrà sancionar-se amb un màxim de 100 euros.\n2. Per part dels establiments públics, el fet d’obviar l’obligació d’informar els clients sobre l’aforament del local, la distància mínima interpersonal o l’ús de màscara.\n3. Incomplir les mesures generals d’higiene i prevenció en locals públics o privats quan no supose risc de contagi o el risc afecte menys de 15 persones.\n4. L’incompliment de l’aïllament per part de contactes directes d’un malalt confinat, encara que no siguen en covid-19.\nEl decret llei considera com una infracció greu i penada amb multes d’entre 601 a 30.000 euros el fet de vulnerar:\n2. La prohibició d’organitzar o participar en reunions, festes o qualsevol altre acte privat o públic que impliquen una aglomeració o en els quals es dificulte de prendre les mesures sanitàries.\n3. La distància de seguretat entre taules o agrupacions de taules en els locals oberts al públic i terrasses a l’aire lliure.\n4. Les mesures d’higiene i l’obligació de neteja i desinfecció dels accessos d’un recinte i les localitats on s’assegui el públic.\n5. La prohibició d’usar espais d’un establiment per a activitats no permeses.\n6. Les mesures d’higiene per a qualsevol mena d’establiment quan supose risc de contagi o afecte més de 15 persones.\n7. L’aïllament domiciliari que han de guardar els positius en covid-19.\nLes infraccions molt greus, i que poden implicar una multa d’entre 30.001 a 60.000 euros, són:\n1. No respectar els límits d’aforament, ni les mesures de prevenció i higiene per part dels establiments oberts al públic quan supose un risc greu que afecte més de 150 persones.\n2. Sobrepassar l’aforament d’un establiment si hi ha menors d’edat i/o majors de 65 anys.\n3. Organitzar reunions o festes, de caràcter privat o públic, que impliquen una aglomeració que impedesca l’adopció de les mesures sanitàries o hi haja presents menors d’edat i/o majors de 65 anys.\n4. Impedir la inspecció per part dels agents de l’autoritat o funcionaris, així com la negativa a col·laborar-hi.\n6. Vulnerar de forma reiterada el deure d’aïllament domiciliari per part de persones positives en covid-19.\nPer a aquestes sancions també preveu la suspensió o prohibició de l’activitat, la clausura del local i la inhabilitació per a l’organització i promoció d’espectacles públics i activitats recreatives per un període màxim de tres anys i de forma acumulada fins a un màxim de 10.


Joan Roma: March 2018\nNO ÉS HORA DE RETRETS - art. Regió 7\nNO ÉS HORA DE RETRETS.\nNo és hora dels retrets, sinó del retorn a la normalitat, al país. En els darrers anys, s’han construït dos relats, diametralment oposats, respecte de cap on anar , i sobretot com anar-hi, fins arribar al dramàtic moment actual.\nEls partits independentistes, varen creure poder tirar endavant, de forma unilateral, el camí cap a la independència, imaginant una via fàcil, lliure i sense entrebancs, especialment complicats. Es donava per fet, la paràlisis del govern central, la inacció dels tribunals, el recolzament de la comunitat europea i internacional, i no quedava cap altre obstacle que la voluntat popular. Una voluntat, interpretada com a clarament majoritària, encara que no disposés de la majoria social, ni de la representació dels dos terços del Parlament ( 90 diputats) indispensables per a poder modificar les normes vigents.\nEl guió construït, parlava de manifestacions, concentracions, mocions, ....com a base per aconseguir la independència. I considerava suficient, la força obtinguda, en les consultes del 9 N, 1-O, i eleccions al Parlament, com a element fonamental per tirar endavant, la decisió presa: independència unilateral, trencant amb l’Estat, i l’estat de dret, figures essencials de preservar, en un sistema democràtic.\nPer l’altre costat, els constitucionalistes, dintre dels quals m’incloc , considerem lícites totes les idees, i tots els objectius, sempre i quan es defensin, per la via de l’estat de dret. Entenent per estat de dret, el conjunt de lleis i normes que regulen el funcionament del conjunt de l’Estat. No pot haver-hi democràcia, sense el compliment de les lleis vigents. Lleis que tots els càrrecs institucionals hem jurat complir i fer complir. Res més senzill, doncs, que acatar la legislació, agradi o no, fins no sigui canviada. I no és de rebut, veure com polítics que han jurat les normes fonamentals, es permeten convertir-se en perjurs, sota el criteri de pensar que només estan obligats a complir les lleis que els agraden, però no les que els desagraden.\nEn resum, d’aquests dos relats, n’ha sortit un país fortament dividit, enfrontat, i perdut en un laberint d’accions i reaccions de difícil sortida. Podem quedar-nos, en les discussions i retrets del perquè hem arribat fins aquí, o de com s’hauria d’haver actuat, anys enrere, o en temps de la Transició. El pas del temps és inexorable, i no en traurem res de la confrontació estèril. Ara, és hora de construir un nou relat, diferent dels dos que hem tingut, per trobar una nova via raonablement satisfactòria.\nHi ha hagut errors enormes, en el passat, respecte justes reivindicacions que no s’han tingut en compte. El comportament del govern central, ha estat lluny del que hauria hagut de tenir, envers les sensibilitats socials, culturals i històriques dels catalans, però no podem justificar aquests comportaments, amb la via empresa, de trencament de totes les normes vigents. El traspàs de la via política, a la via dels tribunals, ens ha portat al lloc on estem ara, amb greus repercussions personals, polítiques i socials. Per sortir-ne, millor no mirar al passat, per a construir un present diferent. Un present totalment respectuós amb la legalitat, començant per elegir president /a, formar govern, iniciar la legislatura en el Parlament, i construir ponts de diàleg, dintre de Catalunya i d’aquí, cap en fora.\nPer fer-ho, arribats al punt on estem, res millor que un govern transversal. Un govern amb presència de partits independentistes i constitucionalistes, per a pactar un programa de govern pels propers quatre anys. Fugim de la provisionalitat, i posem les bases per normalitzar el país. Tardarem anys a aconseguir-ho, perquè hi ha ferides profundes i trencaments difícils de curar, però no queda altre remei que intentar-ho. No és hora de retrets, és hora de construir.\nPRIMERS CAMPAMENTS - art. Diari de Terrassa\nQuan volten pel poble ,els primers nens i nenes amb uniformes d’agrupaments escoltes, sabem que arriba Pasqua. I sí, tenim ja en el municipi, al voltant dels primers tres-cents joves que s’han instal·lat, en els camps preparats per acollir-los durant uns dies, com ve sent habitual, des de fa molts anys.\nSaldes i Borredà, son els dos principals llocs de destí , per a molts agrupaments que busquen en el Berguedà, la natura i la tranquil·litat que no tenen, a les seves ciutats. Aquesta presència obliga els ajuntaments a estar preparats per si cal donar un cop de mà, en cas de necessitat. La immensa majoria ve preparada i organitzada, però de tant en tant tenim algun grup que cal avisar sobre els inclemències del temps, i no permetre improvisacions que ens portarien problemes, a tots plegats.\nAquests dies, les temperatures de nit, poden arribar perfectament als tres o quatre graus sota zero, de manera que dormir en tendes de campanya, es converteix en un art de bon material, i perfecte instal·lació. Si a tot plegat, hi afegim alguna tempesta, no és fàcil arribar mullats al poble, cas de fer alguna caminada des del campament.\nPer aquest motiu, sempre tenim a punt les escoles del poble, per si han d’acollir algun grup que no vingui prou preparat, o que es trobi amb algun imprevist de prou entitat, com per justificar l’acolliment. No solament ara per Pasqua, sinó a l’estiu, quan a finals de juny comencin arribar els campaments d’estiu, amb grups de tota mena, que s’aniran rellevant, a raó de cada desena o quinzena de dies.\nCom Alcalde, sempre hem donat el màxim de facilitats per a poder venir al poble, perquè ho considero una doble bona inversió. En primer lloc, que el jovent de ciutat conegui la realitat dels petits pobles, és molt positiu, perquè els hi trenca algunes imatges que no coneixien o només coneixien per televisió. En segon lloc, perquè toquen natura cada dia, i aprenen a que pot ser amable i perillosa ,alhora. Poden trobar-se algun estiu, amb tempestes seques, plenes de llamps i trons, com mai havien vist ni somiat, o tempestes de pluja que obliguen a saber com s’han de col·locar les tendes per no quedar xops. També aprenen la prudència necessària, per no fer travesses d’un lloc a un altre, sense planificar i preparar bé el desplaçament, sota el perill de perdre’s o passar nits a l’aire lliure, amb temperatures que res tenen a veure amb les de la ciutat, d’on provenen.\nEn tercer lloc, hi ha la previsió de futur. Tot infant que ve al poble, segur hi tornarà al cap d’un temps ,curt o d’uns anys. Es una de les millors inversions perquè si cada any, passen pel poble uns dos mil infants, son dues mil veus que parlen del poble i el seu entorn, a parents i amics, que tindran interès en veure personalment, el poble on han estat.\nI per evitar males pràctiques, ajuntaments, serveis de joventut del consell comarcal i Generalitat, ens posem d’acord per vigilar i inspeccionar els grups , garantir que tinguin els monitors adequats, i ben formats. En el passat, hem tingut algunes experiències de males pràctiques, en grups esporàdics, plens de bona voluntat, però mancats d’eficàcia, que ha motivat l’increment de vigilància i supervisió. I també, darrerament, s’han eliminat alguns llocs d’acampada que no eren els més adequats per acollir campaments, per la seva proximitat a torrents o rieres, o per no estar prou ben comunicats, cas d’haver d’acudir en casos d’emergència.\nAixí, doncs, arribats els primers campaments, hem entrat a la primavera, i ben aviat tindrem la segona tongada, amb l’arribada de l’estiu. Per a molts nens i nenes, la primera experiència de contacte directa amb la natura i la vida en un campament. Una bona experiència.\nRECUPEREM LA SENYERA - art. el 9 Nou\nRECUPEREM LA SENYERA.\nCuriosa contradicció la que vivim i patim, en relació al nostre símbol més representatiu i estimat : la senyera. Prohibida durant la llarga nit del franquisme, amb dures batalles, per la seva recuperació i exhibició, penada amb dures penes de presó, mostrada amb orgull i solemnitat, una vegada recuperada la democràcia, l’apartem, l’amaguem o directament la substituïm per una altra que no representa tot el poble català, sinó només a una de les parts: l’estelada en versió blava o vermella.\nQuedarien parats, bocabadats i indignats, els nostres avantpassats, a la vista d’aquest menyspreu, envers el símbol que ens unia i ens representava. I molt més, aquells milers d’activistes i patriotes de la causa que aprofitaven qualsevol esdeveniment per a treure-la dels amagatalls per exhibir-la, amb greu perill , per a la seva integritat física i professional.\nDavant aquesta contradicció, algun dirigent independentista, em va explicar que retirarien les estelades, i recuperarien la senyera, una vegada assolida la independència. Havien decidit ???, aquesta estratègia, no sabem qui, d’una manera transitòria, provisional, durant el temps que durés el procés. Estranya estratègia i estranya decisió, la de substituir un símbol global , per un de particular, però el cert és que tenim el territori ple d’estelades, i buit de senyeres.\nArribats en el punt on estem, no sé si els protagonistes i impulsors d’aquesta mesura, creuen haver assolit els objectius buscats. El que sí considero lamentable, és haver arraconat i amagat el nostre símbol nacional, i seria hora de recuperar-lo per retornar-lo al lloc que li correspon.\nEn aquest llarg procés que hem viscut, hi ha hagut grans contradiccions amb el que sempre havia defensat el catalanisme polític, social i cultural. La decisió d’uns pocs, ha estat acceptada silenciosa i covardament per molts, amb considerables danys al patrimoni comú de tots els catalans.\nS’ha caigut en la trampa , típica dels populismes, de qui no està amb mi, està en contra meva, i si els primers son els que reparteixen el carnet de bon o mal català, se’ls hi permeten accions que mai s’haguessin hagut de permetre.\nEls edificis públics, els espais comuns, no han de ser patrimoni d’uns pocs, sinó de tots. Es per aquest motiu que hi ha reglamentat els símbols que poden estar-hi, amb el degut respecte per a tots ells. No és de rebut demanar respecte pels propis, i menystenir els dels altres, perquè no es pot construir res, des de la divisió i el sectarisme. Aquest ha estat un dels grans errors dels partits independentistes, volent imposar uns símbols, unes maneres, unes decisions i fins i tot un trencament de les regles de convivència, sota el criteri que els seus arguments havien de passar per damunt dels dels altres.\nAixí hem arribat on estem. Un país, exemple de progrés i qualitat de vida, ha perdut el prestigi guanyat al llarg de molts i molts anys, i ens hem ficat en un forat de difícil sortida. Alguns prepotents i il·luminats, es varen creure portadors de la veritat única i indiscutible que podien imposar, malgrat no disposar d’una majoria social que les recolzés, ni unes lleis que les sustentés. L’aventura no podia acabar bé, i el fracàs estava més que anunciat des del principi.\nSom a temps de recomposar els danys causats, acceptant els errors comesos, i refent els ponts trencats. I una bona manera de començar una nova etapa, seria recuperant els símbols que sempre ens han representat i pels quals sempre hem lluitat. Recuperem la senyera, posem-la en tots els espais públics i comuns, i qui cregui que vol continuar amb “la seva”, que la posi en els seus espais particulars. Respecte per les idees particulars, però compliment estricte de la llei de tots. Aquest és el principi fonamental que sustenta un país democràtic.\nLA INCONSCIÈNCIA DELS INCONSCIENTS - art. Blogesfera socialista\nLA INCONSCIÈNCIA DELS INCONSCIENTS.\nPer raons dels càrrecs actuals que ostento, i pels contactes que mantinc, per càrrecs anteriors, he pogut tenir accés a nombrosa informació sobre tot el relacionat amb el procés independentista, de manera que ningú s’estranyi de la duresa i contundència d’algunes de les meves afirmacions, en aquest o altres articles que publico, en diferents mitjans de comunicació de la Catalunya Central i territoris adjacents.\nA ningú agrada veure persones a la presó, a ningú li agrada veure com persones fugides van sent detingudes, com tampoc a ningú agrada saber, com de contundents seran les actuacions futures , a nivell judicial, contra persones que ostenten o han ostentat càrrecs de representació política o funcionarial.\nPerquè hem arribat en aquest punt ? Hi ha hagut un cúmul de circumstàncies, que han portat nombroses persones, amb importants càrrecs de govern, a exercir les seves funcions, amb ànims messiànics, pensant que representaven “el sentiment i desig del poble català” i que aquesta representació les alliberava dels juraments fets, respecte els deures de complir i fer complir els preceptes constitucionals i estatutaris.\nMoguts per aquesta voluntat, creien poder fer el que tenien de fer, per assolir l’objectiu decidit: la independència de Catalunya, al cost que fos. Es podia trencar tot, es podia prescindir de tot, com tal s’arribés a l’objectiu perseguit. Sembla impossible, en persones amb prou coneixement de la realitat, o amb prou contactes externs com per arribar a aquestes conclusions, però el cert és que es va iniciar un camí cap al desastre, amb ben poques o nul·les opcions de reeixir.\nI en aquest camí hi ha hagut de tot. Des de persones sinceres, honestes, voluntarioses, emportades per un sentiment de pertinença a un col·lectiu elegit per alliberar Catalunya del Madrid diabòlic, etern enemic dels catalans, fins a d’altres persones que simplement passaven per allà, i varen creure adient aprofitar la ocasió per treure’n uns bons beneficis, fossin a nivell de càrrecs ben remunerats, fossin mitjançant contractacions interessants o pensant en un futur proper, cas de sortir bé, l’experiment, estar ben situats per recollir beneficis.\nDe tot i més, hi ha hagut en aquest llarg procés. S’han dut a terme accions, increïbles, pel que tenen d’inconscients, agosarades o simplement impensables en un país democràtic. Varen menysprear el govern Rajoy, creguts que un president tant inepte i tant poc eficient, podia reaccionar de manera contundent. Varen menysprear el poder de l’Estat, però sobretot varen ignorar el que comporta trencar amb l’estat de dret, protegit pels alts funcionaris de l’Estat, i sobretot protegit per un poder judicial, inexorable en la persecució de delictes, relacionats en posar en perill l’existència del propi Estat que han jurat defensar.\nTanta ignorància, tanta il·luminació i tanta inconsciència, va produir moviments insensats que han donat peu a arribar a la situació actual. Conec bé, els avisos, advertències, consells... donats per juristes de prestigi provat, a tots els membres del govern català, als membres de la Mesa del Parlament, a alts càrrecs dels Mossos d’Esquadra, i a càrrecs rellevants dels partits independentistes. I no solament foren juristes de prestigi els avisadors, sinó altres polítics catalans , espanyols i d’altres nacionalitats que varen fer arribar la insensatesa de les accions que portaven a terme o que tenien previstes.\nAtrevir-se a riure de les resolucions i advertiments del Tribunal Constitucional, contra decisions de la Mesa del Parlament o del Consell Executiu, és impropi de persones prudents. En alguns casos, varen rebre 7 ( set) resolucions del TC, contra actes que volien emprendre, i tanmateix les varen ignorar.\nA tots ells, se’ls va avisar i advertir de les greus conseqüències que patirien si les portaven a terme. No varen fer cas a les advertències i ara pateixen o patiran l’acció implacable de la justìcia. No parlo de venjança, perquè, no estic d’acord en acusacions de dependència o sotmetiment dels jutges als dictats del govern, per cada un que pugui acceptar pressions, n’hi ha 99 que no les permetrien.\nTampoc em fico en si és correcte o no l’acusació de rebel·lió. A diferència de molts articulistes i opinadors, no sóc jurista ni pretenc donar lliçons de dret a ningú. Serà el tribunal, qui ho dictamini, i agradi o no el que resolgui, ho haurem d’acatar. Tant senzill com això. Però, acabo dient que sap greu la situació en la que es troben alguns dels protagonistes, però eren conscients del que feien, i tanmateix varen obviar i menystenir tots els informes, dictàmens, avisos, consells i perills en els que es ficaven. No poden al·legar desconeixement ni sorpresa, perquè era evident ,el final que els esperava.\nI convindria tenir present els danys i perjudicis causats a centenars de milers de persones. De fet, a tot el país i a tot l’Estat. Som milers i milers els que hem vist trencades amistats de molts anys, els que han patit desavinences familiars, els que han perdut o perdran lloc de treball, ... algú pensa en tota aquesta gent ? Algú ha avaluat els greus danys a la convivència, en un país que era modèl.lic ? Algú creu que la inconsciència dels inconscients, no ha produït uns danys terribles, que tardaran molts anys a guarir ? Qui se’n fa responsable ? Ho hem de carregar tot a les espatlles de Madrid , o hi ha responsables amb noms i cognoms, aquí mateix.\nAcabo. Puc assegurar com a militant socialista, que el PSC ha fet tot el possible per evitar trencaments i derivacions perilloses del procés. No hem estat nosaltres els impulsors del 155. El 155 es podia haver evitat amb la convocatòria d’eleccions anticipades, o simplement amb una actuació ,mínimament prudent dels partits de govern. Estem cansats ja de la sempiterna acusació dels partits independentistes, contra nosaltres, per imputar les conseqüències del que han fet ells. Que cadascú assumeixi els propis errors, i sobretot que eviti la seva repetició.\nXOC DE TRENS ? - art. Nació Digital Solsona\nXOC DE TRENS ?\nEn aquestes mateixes pàgines de Nació Digital, vaig exposar fa mesos, el perquè del fals concepte de “xoc de trens”, entre Catalunya i Espanya, en el marc del procés independentista. La desproporció de forces és tant enorme, que era impensable parlar d’un xoc de trens. Més aviat parlava d’un xoc ,entre un tràiler i un 600.\nQuan parlo de forces, no em refereixo a forces de seguretat, ni militars, no. Em refereixo a les eines que dona a cadascú l’estat de dret, i al fet d’estar dintre de la UE, on determinades conductes i accions, queden fora de tota cobertura legal.\nNo hi havia cap possibilitat d’èxit en la fugida endavant , protagonitzada pels partits independentistes, degut a errors incomprensibles en els plantejaments i estratègies adoptades. Quan es repassen les accions i actuacions dutes a terme, s’arriba a la conclusió que varen ser dissenyades per somiadors, aventurers i polítics inexperts. Només així es poden entendre els canvis constants de guió, o la creença d’una realitat europea i internacional, totalment inexistents.\nVarem ser molts els que avisàvem del mal camí emprès i de la impossibilitat d’arribar a port. Quan un vaixell perd la brúixola , té el timó espatllat, i el timoner no sap cap on anar, és impossible arribar al destí volgut. Doncs bé, estem en el pitjor dels escenaris. Acaben de detenir l’ex president Puigdemont a Alemanya, i tot fa pensar en la detenció de la resta d’ex membres de l’anterior govern, en els països on s’han refugiat.\nEl predicat xoc de trens, s’ha convertit en el xoc previsible, desproporcionat en quan a forces d’una banda i una altra. Les presses i les improvisacions, a més del mal càlcul de forces, han produït aquest resultat. I el pitjor fou, trencar amb l’estat de dret. Si algú vol fer un pols a algú altre, ha de procurar carregar-se de raons legals, per evitar caure en el descrèdit. En el nostre cas, els partits independentistes no van voler seguir els exemples escocès i quebequès, en el sentit de respectar la legalitat vigent.\nAquí, l’excusa de tenir un govern central poc dialogant, prepotent, i clarament centralista, va justificar trencar amb l’estat de dret. Greu error, perquè es van perdre moltes de les raons que donaven força al moviment. Totes les idees es poden defensar en democràcia, però sense voler-les imposar per vies no democràtiques. I aquí es varen voler imposar lleis, vulnerant les lleis fonamentals, contingudes en la Constitució i l’Estatut.\nAquest va ser l’immens error dels partits independentistes, perquè els va fer sortir de les vies de la democràcia, per entrar en la il·legalitat i la imposició de normes, sense el degut aval de les urnes. Vull recordar que com a Diputat, vaig participar en el debat i votació del Reglament del Parlament, a més de l’actual Estatut. Per acord entre tots els grups parlamentaris, varem pactar que qualsevol modificació de les normes, hauria de comptar amb els dos terços de la Cambra Catalana. Es a dir, fan falta 90 diputats, per modificar les regles de joc, i no ho poden fer ni 72 diputats ni 70. Han de ser 90, perquè així ho varem establir tots els diputats del Parlament.\nI els dies 6 i 7 de setembre de l’any passat, aquest acord català, sense cap intervenció de Madrid es va vulnerar. Greu error, perquè es va entrar en la il·legalitat , i d’aquí, cap a noves il·legalitats, tombades per resolucions del Tribunal Constitucional. La resta ho sabem: desobediència, prevaricació, malversació, possible sedició o rebel·lió. Una bola de neu, que en pocs mesos va créixer, sense ànims, valentia o seny per aturar-la, i retornar a la legalitat. Estem en un moment de gran fragilitat . Ara és quan la situació requereix l’esforç i la saviesa de persones valentes i prudents, que sàpiguen gestionar la crisis, com per portar-la a bon port. Ens cal elegir president/a, formar govern, i obrir una nova etapa, allunyats de les aventures i decidits a normalitzar el país. Per fer-ho, dosis immenses de seny aquí i allà. Tots anem en el mateix vaixell.\nINSISTIR I PERSISTIR EN EL DESGAVELL, art- Regió 7\nINSISTIR I PERSISTIR EN EL DESGAVELL.\nEsgotats ja, tots els adjectius existents i imaginaris, respecte els tràmits per elegir president i poder formar govern, he decidit substituir l’article enviat anteriorment, per aquest . En l’anterior, llençat a la paperera, feia referència a la paràlisis del Parlament de Catalunya, i el dany que causa a tot el país i la seva gent, el no tenir govern, ni acció parlamentària. Algun dia podrem valorar, en la justa mesura, els danys causats, però queda clar que son i seran immensos. Els més entestats i fanatitzats, no els volen reconèixer i traspassen les culpes al govern central, però la realitat és que mai ningú podia imaginar tantes bestieses, en tant poc de temps.\nEscric aquestes ratlles, abans de saber com ha acabat la convocatòria de ple, i les vicissituds posteriors, a nivell polític i judicial. Es igual, perquè la nova iniciativa té tots els números per acabar fatal. Per a alguns, no ve d’aquí, enfonsar una mica més el prestigi de Catalunya, i amb ell, el d’Espanya. Creuen que com pitjor les coses vagin, millor per les seves aspiracions. De fet, tampoc ningú especifica quines son les aspiracions perquè tot el guió ha quedat destrossat. Encara no s’han donat compte que per molt que viatgin per l’estranger, per molt que vulguin fer creure que, a Espanya ,no existeix, l’estat de dret, no hi ha cap possibilitat d’implementar la república.\nAixí, doncs, ens hem de preguntar, cap on ens porta aquesta gent ? Tampoc sé ben bé, qui és aquesta gent ? Qui realment mana a nivell de Junts x Cat ? Qui a nivell d’ERC ? i qui a nivell de la CUP ? Com és possible que un parell de persones, noves en política, semblin portar el timó, sense carta de navegar ni brúixola, vistos els resultats. Com es pot presentar un candidat a president, sense haver-ho consensuat, amb els tres grups sencers ? I com es poden fer consultes, per part del President del Parlament, via telefònica, amb una convocatòria urgent, sense complir amb uns requisits mínims de protocol i normes establertes ?\nCada vegada tinc més clar, que si s’havia d’aplicar el 155, millor haver-ho fet el dia 8 de setembre, després de les pitjors sessions parlamentàries ,de la història de Catalunya. Unes sessions, només vistes en països llunyans, sense democràcia consolidada, exemple de falta de respecte a les lleis vigents. Ens haguéssim estalviat els dolorosos efectes del dia 1- O, amb una desproporcionada i estúpida actuació política i judicial, que tant d’arguments ha donat a una part dels independentistes. I també s’hagués evitat, arribar a la situació actual, amb persones empresonades i altres, a l’estranger.\nPerò, és que a banda de tot el vist, comprovem com es busca empitjorar la situació, amb constants desafiaments als jutges, tribunals, i a l’estat de dret. No compartir decisions judicials, és comprensible, jo tampoc comprenc algunes de les seves decisions, però no per això, hem de trencar amb la legalitat i emprendre vies totalment il·legals, a més d’il·lògiques . I creure que darrere de tota decisió judicial hi ha la mà del govern central, és desconèixer el funcionament de la justícia, per molt que la puguem criticar.\nPrecisament, quantes més decisions mal destres, políticament parlant, ha pres el govern central, més exigència de respecte a l’estat de dret, hauria d’haver-hi hagut a Catalunya. Doncs, no. Han volgut trinxar la legalitat, sotmetent el Parlament a decisions i actuacions mai vistes ni contemplades en el Reglament del que ens vàrem dotar els parlamentaris, anys enrere. Havíem jurat complir i fer complir els preceptes del seu contingut, i veiem com cada dia que passa, surt algú, justificant saltar-se’l o interpretant-lo al seu gust. Encara alguns protagonistes no han comprès, ni acceptat la derrota de la unilateralitat i la impossibilitat de continuar per les vies absurdes que han emprès. Una bona mostra de viure en una altra realitat, i una demostració clara que el poble català no els importa realment.\n# posted by joan roma cunill @ 12:34 AM\nESCOLES RURALS, EN PERILL - art.Diari de Terrassa\nESCOLES RURALS, EN PERILL.\nActualment, hi ha prop de cent escoles, a Catalunya, en perill de desaparició per manca d’alumnes. Una escola, entra en perill de tancament, quan no supera els cinc alumnes inscrits. Això, demostra el grau d’envelliment i desertització d’una gran part del territori català, fins el punt d’esdevenir un dels grans problemes del país, encara que molts, ara tinguin en el cap, altres dèries, d’impossible solució i divaguin per l’estranger, a la recerca del poder perdut.\nLa crua realitat, és que de nou-cents quaranta-set municipis que té Catalunya, n’hi ha sis-cents que perden població, des de fa anys, i arribats a un cert punt de petitesa, la davallada es converteix en irreversible. Vol dir que per sota dels dos-cents o tres-cents habitants, recuperar forces, i recuperar habitants és molt, molt difícil, per no dir impossible.\nPerquè hem arribat en aquest punt ? Era irremeiable aquest descens ? Com moltes coses en la vida, no hi ha gairebé res impossible. Ara bé, convé posar-hi els recursos i esforços necessaris per trencar aquesta tendència. A diferència del que s’ha fet en altres indrets, aquí, s’ha parlat molt de reequilibri territorial, de compensació entre territoris, de desenvolupament rural...però, la realitat , pura i dura, és la que és. La dinàmica segueix el seu curs, sense polítiques aturadores o compensadores.\nAquí, caldria haver fet, el que va fer Suïssa, en el seu moment, com també alguns altres països, amb tendències concentradores a les ciutats. Fomentar l’activitat rural, mitjançant compensacions, a tots els nivells i en tots els àmbits. No simplement, creant una Direcció General de Desenvolupament Rural, amb pocs recursos i poques atribucions, sinó amb una autèntica política global del govern i amb ell, de tots els departaments. Parlo de la Generalitat, com ho hauria d’haver fet, el govern central.\nA tot Espanya, hi ha més de dos mil nuclis urbans, a punt de desaparèixer. Una situació crítica que aboca una bona part de l’interior del país, a la complerta desertització amb tot el que significa, d’abandonament de camps i conreus, falta de protecció del territori, modificacions de paisatges i altres mals, llargs d’enumerar.\nLa falta d’oportunitats, porta els joves a marxar, envelleix la població, molts serveis es van aprimant, fins a desaparèixer, i amb ells, la poca gent que queda, decideix marxar, o esperar el darrer adéu. En tots aquests pobles, l’escola, és el símbol de la resistència i la permanència. Un poble es defineix, per un ajuntament, una escola, un campanar...quan un d’aquests elements es perd, la pèrdua sol ser irreparable. No s’estranyi ningú dels grans esforços per superar les dificultats i mantenir els serveis bàsics. Als anteriors, hem d’afegir-hi el consultori mèdic, la farmàcia, alguna botiga, bar , restaurant...elements essencials d’activitat econòmica i social.\nFins fa dos anys, la Generalitat no va acceptar una demanda, de molts anys enrere, com fou la de poder posar un cicle infantil, dintre de les escoles rurals. Era una manera d’arrelar els més petits, en el poble, evitant haguessin de marxar, i quedar-se fora del poble. Ara, ho tenim, pagant, els ajuntaments, però els grans retards, produeixen grans danys, i costa remuntar el temps perdut. I si una cosa cal dir, és que les escoles rurals, tenen uns avantatges impossibles d’aconseguir en les de ciutat. Una educació personalitzada, propera, arrelada al poble i a la gent, sana i saludable, de manera que el resultat educatiu és esplèndid. Es hora d’atrapar el temps perdut i aconseguir salvar, quantes més escoles rurals millor, perquè son fonamentals per evitar la pèrdua de vida en el territori de l’interior del país. Pocs governs han cregut important el reequilibri territorial, ara en podem veure les conseqüències.\n# posted by joan roma cunill @ 11:42 PM\nPARLAMENT PARAT - art. Blogesfera socialista\nDurant anys, els diputats varem batallar per convertir el Parlament, en el centre de la política catalana, amb esforços considerables, per evitar ser “tapats” per l’acció de govern. Els governs Pujol, no eren gens proclius, a venir a donar explicacions en el Parlament i encara menys, a ser supervisats i controlats, de manera que les tensions eren habituals, a l’hora d’exigir la primacia de la Cambra Catalana.\nMalgrat aquestes dificultats, el Parlament va anar complint amb les seves obligacions, i amb els lògics alts i baixos, la seva feina era visible, i sobretot eficaç. Tots els governs, en un estat democràtic, han de ser supervisats i controlats per la oposició, i el lloc per fer-ho, és el Parlament.\nAquesta és una de les tasques. N’hi ha una altra, tant o més rellevant, com és la legislativa. La d’elaboració de lleis, modificació o reforma, per posar-les al dia. O simplement per fer-ne de noves, d’acord a les necessitats del temps que vivim.\nUna de les anomalies, una més, de les que estem vivint, és la paràlisis del Parlament, a l’espera d’elegir president, formar govern i iniciar la tasca parlamentària. En prop de quaranta anys de democràcia recuperada, no s’havia donat mai la situació que patim. I dic patim, perquè és inquietant veure passar els dies, les setmanes i els mesos, sense una data concreta, per posar en marxa l’acció de govern.\nNo consola, en absolut, alguns exemples d’altres indrets on varen patir retards, tant o més perllongats. Mal d’uns, consol de tontos. Es més, allà continuaven tenint un govern, en funcions. Aquí, ni això. I tots sabem que governar obliga a prendre decisions petites o grans, tots els dies de l’any, i per molt que continuïn alguns alts càrrecs i funcionaris, no hi ha cap acció de govern, pròpiament dita. En tot cas, resolució de petits temes tècnics, i prou.\nA tot el país, hi ha multitud de peticions que esperen resolucions de govern. De fet, moltes ja venen d’anys enrere, per culpa d’una gran inacció del darrer govern, més preocupat per mostrar la seva astúcia, en determinades accions , que no pas dedicació diària, a resoldre els temes quotidians.\nSovint em pregunto, tant malament anaven les coses, com per emprendre el camí del procés ? Eren certes les topades, les incomprensions, i perquè no, el menysteniment del govern central, envers moltes demandes catalanes, però abans d’iniciar una fugida cap a “terres ignotes”, calia buscar altres formules més viables i eficients. Ara mateix, es bo seguir el camí del País Valencià, per comprovar una altra manera de fer les coses. Serà interessant veure’n els resultats.\nPerò, tornant al que deia. No podem tenir el Parlament parat. I no es posarà en marxa que no tinguem govern constituït, i efectiu. El país està perdent unes oportunitats que no tornaran, i no es pot frustrar tot un poble, per les dificultats d’entesa entre dues o tres forces parlamentàries. El panorama sorgit de les eleccions, era força previsible, i ha donat prou representació com perquè es pugui formar govern. No s’entenen les dificultats ni l’entestament en voler fer propostes sense viabilitat. La política és l’art del possible, i no és de rebut, contemporitzar i pensar que el temps arreglarà les coses. Portem massa temps, sense govern, i amb el Parlament parat. Es hora de posar en marxa i deixar propostes d’unilateralitat que no son viables, per passar a governar , a fi de resoldre els problemes immediats dels ciutadans.\n# posted by joan roma cunill @ 8:06 AM\nCONTINUA L'EMBOLIC, I EL DELIRI VIATGER- art. Nació Digital Solsona\nCONTINUA L’EMBOLIC I EL DELIRI VIATGER.\nLes necessitats del país, i la seva gent, han passat a ser coses secundàries, i l’important és anar embolicant la troca, i donar peu, a les ànsies turístiques dels fugitius, a l’estranger. Es increïble, el grau de despropòsits que es poden acumular amb tant poc de temps, i el grau d’insensatesa que demostren els capdavanters del principal partit independentista, Junts x Cat, en les persones d’Eduard Soler i Elsa Artadi. Cada dia que passa, demostren la total incapacitat per gestionar resultats, i portar la nau ,a port.\nI en aquest deliri viatger, creuen sumar punts i trobar complicitats, en els països visitats, com si fossin portadors de la bona nova, o de noves formes d’entendre la política. No tenen ni idea de la fortalesa de la democràcia i de l’estat de dret que impera en aquests països, i de la sensació de ridícul espantós que produeixen, quan expliquen com varen dur a terme un cop d’estat civil, en el Parlament de Catalunya els dies 6 i 7 de setembre de l’any passat, o com de natural troben, carregar-se la Constitució i l’Estatut d’Autonomia.\nTampoc entenen, la qualificació de covardia, per la fugida a l’estranger, deixant mig govern , en el país, sotmès als tribunals i a penes de presó, quan ells gaudeixen dels privilegis d’una vida, envoltada de comoditats i luxe. I no son conscients de les conseqüències de la fugida, pels qui s’han quedat aquí, ni pel que representa per a ells, el futur. Un futur, sense retorn possible, amb greus problemes per a allargar la fugida, quan hagin de renovar carnet d’identitat i passaport, o quan algun jutge decideixi emprendre accions judicials, amb ordre de captura, ni que sigui pels temes menors.\nCreuen que omplir un local amb un centenar de persones, fa tremolar les estructures de l’Estat espanyol, i el porten a uns nervis i tremolors, com mai havien sentit...Santa Innocència, com de fàcil és viure en una altra dimensió, i quants esforços han de fer, per fer veure que estan treballant per la causa.\nUna causa, que comença a tenir esquerdes importants. Ho estem veient en les noves actituds d’Omnium, o amb les batusses internes a l’ANC. I més greu encara, amb les clares discrepàncies dintre de Junts x Cat, entre els fidels a Puigdemont, i els representants del PDECAT, Com igual d’importants, son les diferències amb ERC, cansada de veure un espectacle diari, que els deixa en un paper d’actor secundari, de molt mal portar.\nEs fa difícil fer pronòstics, però si dura gaire aquest espectacle, ERC i PDeCat, potser hauran de pensar en si no els convé arribar a algun acord amb el PSC i els Comuns, per conformar algun pacte i trencar la via morta en la que es troben ells, i amb ells, tot el país. L’ex Conseller d’Economia, Mas – Culell, bon coneixedor de la realitat del país, i especialment de la seva economia, ja ha deixat clar que les empreses i entitats que han marxat, no tornaran. Hi ha, doncs, uns danys definitius, però poden augmentar si no s’atura la bogeria política que vivim, protagonitzada per persones, mediocres que viuen una altra realitat.\nI tenir com a prioritat fer mal a l’Estat, en comptes de pensar en el mal propi, ni en recuperar les institucions, és la millor manera de demostrar que quan més aviat prescindim d’aquests personatges, millor pel país. A veure si alguns valents, donen el pas, i aconseguim no fer més shows, ni demostracions d’estupidesa màxima, i retrobem el seny perdut.\n# posted by joan roma cunill @ 2:11 AM\nCOMARCA. RESULTATS DE MAL ADMINISTRAR - art. La Rella\nCOMARCA: RESULTATS DE MAL ADMINISTRAR.\nAgraeixo l’article del Sr. Ambrós de Lluçà (La Rella num.438), comentant un de meu anterior, respecte el futur de la comarca del Lluçanès. Avança que no és polític, però vol opinar. Només faltaria. Es més, tot el contingut de l’escrit és cert, detallat i molt ben exposat. Felicitats, doncs, i espero poder-ne continuar parlant, en el futur.\nEl problema de constituir una nova comarca, a dia d’avui, ve donat per la por del govern ( veurem quan en tinguem un de nou, què vol fer) a generar una nova tanda de peticions que vagi trossejant el territori, fins a límits desconeguts, i insostenibles. M’explico.\nCada nova comarca, suposa haver-li de concedir un mínim de 600.000 euros per a poder funcionar. En tenim 42, i si s’obre l’aixeta, en poden sortir mitja dotzena més, la qual cosa fa molt problemàtic el seu finançament, en temps complicats. Però, també hi ha el problema, de la permanent inestabilitat en els territoris que es volen segregar, i això sempre espanta a qui governa. D’aquí que, alguns partits, es plantegin tirar enrere, i anar cap un nou mapa supramunicipal, basat en mancomunitats i no en consells comarcals, molt polititzats, i poc pràctics, perquè no hi tenen representació tots els municipis. Bé, veurem com evoluciona el tema.\nAra bé, tornant al Lluçanès, hi ha un problema afegit, perquè els resultats de la consulta va deixar un panorama complicat de gestionar. De 13 municipis, 5 es varen manifestar en contra, i en algun altre, el resultat va ser molt ajustat. No es pot forçar la integració de pobles, en una comarca, sinó volen. Vaja, malament podria funcionar la nova comarca, si es força la integració i els ajuntaments decideixen no participar-hi, ni fer aportacions econòmiques, ni anar a les reunions...\nAquí rau, un dels problemes, de cara a la constitució de la nova comarca. Curiosament, el Parlament, no va aprovar aquesta constitució , tot i tenir una àmplia majoria per fer-ho, els partits de govern. Què passarà en el futur ? No ho sé, perquè , per no tenir, encara no tenim govern, però costarà veure la seva aprovació, per les raons exposades. Per això, en el meu escrit animava a tirar endavant una via alternativa, més pràctica, com és una Mancomunitat de Municipis. De fet, el Consorci ja fa aquestes funcions. Seria, oficialitzar una nova realitat. Ara bé, com és lògic a qui pertoca és als lluçanesos ,decidir. Nosaltres, simplement opinem.\nPROCÉS MORT, CONFLICTE VIU - art. Regió 7\nPROCÉS MORT, CONFLICTE VIU.\nFa pocs dies, Carles Puigdemont, es preguntava “pot un jutge, ignorar el vot de dos milions de catalans ?” Doncs, sí. Es més, fa una certa vergonya veure el populisme, i la demagògia, en que es mouen alguns independentistes, a l’hora d’ignorar la trajectòria que ha tingut el procés. I que un ex president, i ex alcalde, es faci aquesta pregunta, és que no ha entès, en absolut, els fonaments de la democràcia.\nPrecisament, en una democràcia, imperfecta potser, però consolidada, com la nostra, pertoca als jutges i als tribunals, vetllar pel compliment de la legalitat. Del que en diem, “estat de dret”, i els tribunals, no solament han de tenir en compte els vots de dos milions de catalans, sinó els drets, dels set milions i mig que vivim aquí. I amb nosaltres, els quaranta- sis milions d’espanyols que conformem Espanya, regits per la Constitució, votada i acceptada com a regla fonamental de convivència, i garantia dels drets i deures de tots els ciutadans.\nTant senzill com això. Precisament, el greu error dels promotors del procés independentista, fou ignorar els drets dels qui no pensaven com ells. En democràcia, es poden defensar totes les idees, també les de independència, però mai voler-les imposar, trepitjant els drets dels qui no la veuen possible, o simplement, no la desitgen. Les lleis es poden canviar, però no imposar. I els dies 6 i 7 de setembre de l’any passat, es varen voler imposar unes lleis que no tenien cobertura legal, dintre de l’Estatut d’Autonomia de Catalunya ni dintre de la Constitució. A més, és va voler fer, vulnerant el Reglament del Parlament. En democràcia, cap il·legalitat pot esdevenir fonament de dret.\nEl procés ha mort, però el conflicte és viu. La pretensió d’una separació unilateral de Catalunya respecte Espanya, va ser fruit d’una estratègia, desconeixedora de la força d’un estat. I no em refereixo de la força física, sinó de la legal, com s’ha pogut comprovar. Ara, alguns volen fer veure la desproporció de la reacció de l’Estat, però era més que previsible aquesta reacció, i les seves conseqüències. De fet, a tots els impulsors, se’ls havia explicat quines serien les conseqüències i el més que previsible resultat. Ara, tothom el pot veure. I sí, hi ha elements per la controvèrsia, com si hi ha hagut rebel·lió o simple sedició, però els delictes comesos son de tant gran embalum, com per acabar amb sentències contundents.\nI aquí rau, el conflicte i la llarga trajectòria que viurem. En un moment, en que voldríem retornar, el més aviat possible a la normalitat, els partits independentistes van promovent accions , en la direcció oposada. Allargar la transitorietat, la dependència del 155, la paràlisis de tota l’administració , a l’espera de nous invents, portarà a viure aquesta etapa, com la més negativa de la història contemporània. I ben aviat, es produiran fets que incrementaran el conflicte i la controvèrsia. No menys d’una trentena de persones seran portades a judici, amb greus càrrecs, com per acabar amb sentències de presó. I moltes altres, rebran requeriments respecte d’accions dutes a terme, amb menys gravetat i intensitat, però amb sancions de diversa consideració. En aquest apartat penso en alcaldes, però també en un bon nombre de càrrecs de la Generalitat , que varen tenir comportaments, no ajustats a dret.\nEstem, doncs, en un període d’alta tensió, que obligaria a actuar amb una gran prudència i serenitat, en comptes de forçar situacions de paràlisis del Parlament, i negativa a recuperar les institucions perdudes. O simplement congelades, a l’espera de l’aixecament del 155. No reconèixer els errors, ni veure que el procés va ser un engany, i no té recorregut, és la pitjor via per no recuperar la normalitat. El procés està mort, però el conflicte és viu, i més que ho serà si entre tots, no som capaços de recuperar les institucions i emprendre el llarg camí de la reconciliació en base al diàleg, la negociació i el pacte. I quan tot hagi acabat, i totes les sentències, hagin estat emeses, serà hora de pensar en una reconciliació que pugui passar per peticions d’indults, i reformes constitucionals per encabir justes reivindicacions, defensades i impulsades per les vies establertes, de l’estat de dret. Tardarem a veure-ho, però ho aconseguirem.\n# posted by joan roma cunill @ 11:45 PM\nAMB BARRETINA O SENSE ? - art. Diari de Terrassa\nAMB BARRETINA, O SENSE ?\nEstic totalment en contra, de no permetre compatibilitzar el càrrec d’Alcalde, amb el de Diputat al Parlament o al Congrés de Diputats. Pel cas, és igual. M’explico. Qui ha d’elaborar lleis, és important conegui l’àmbit sobre el qual vol legislar, perquè del contrari, farà un pèssim favor, al sector i al país.\nPersonalment, vaig compatibilitzar els càrrecs, d’alcalde i diputat al Parlament, al llarg de quatre mandats, i deu n’hi do les bestieses que vaig evitar, molts d’elles en relació a activitats en el món rural, molt desconegut per a la majoria de parlamentaris.\nFaig aquesta introducció, arran de diverses negatives, de les comissions d’urbanisme, de les províncies de Barcelona i Girona. Les que tinc més a prop i de les quals me n’assabento de moltes de les seves resolucions.\nA falta de treball efectiu i constant, els grups parlamentaris del Parlament de Catalunya, s’entesten en retocar, modificar o elaborar noves lleis, sobre temes ja legislats. Això provoca una inflació legislativa, molt perjudicial, pel funcionament normal del país. Què vull dir ? doncs, que , en la majoria de països de llarga tradició democràtica, es fan lleis per durar quinze, vint o trenta anys. Es una bona manera d’ estabilitzar el funcionament del país.\nAquí, cada vuit o deu anys, es considera apropiat modificar les lleis més elementals, com és la d’urbanisme, precisament, la que hauria de tenir un més llarg recorregut, degut a la sensibilitat de les seves conseqüències. Aquesta permanent provisionalitat, produeix efectes molt negatius i crea una inseguretat, en totes les accions de particulars i administracions.\nSi a tot plegat s’hi suma, el treball legislatiu de persones urbanes, amb nul coneixement de la problemàtica rural, surten lleis molt perjudicials per a tot el rere país. Així estem, i així critiquem l’existència d’una legislació pensada pels urbanites, en detriment del món rural. S’ha planificat Catalunya, com un sistema de grans ciutats a l’entorn de la gran capital, amb ramificacions costaneres cap al nord i cap al sud, i un immens territori interior, perquè faci les funcions de pati del darrere, o jardí interior.\nS’ha declarat tot el sòl rústec, com a sol protegit / sagrat, en el qual no es pot fer res més que mantenir-lo i no tocar-lo. Acabo de tenir coneixement, de diverses negatives de les comissions d’urbanisme a renovar cases de pagès, millorar alguns elements externs, o ampliar dependències annexes. La darrere llei d’urbanisme, acompanyada de decrets, i interpretacions restrictives, omple d’amargura la gent del territori, fins el punt de fer impossible qualsevol tipus d’intervenció.\nEl legislador sembla buscar la paràlisis de tota intervenció, prohibint ampliacions, modificacions o modernitzacions de les estructures existents. I per descomptat, no permet cap nova edificació en la major part del país. Pels qui vivim a pagès, la sensació és d’estar supeditats als gustos i desitjos de la gent de ciutat, la qual ha impulsat els diputats a legislar en aquest sentit. Gent que no pensa en les conseqüències de la desertització , per falta d’oportunitats i que deixarà el pati de darrere buit i mal cuidat. Al final, sembla que haguem de demanar de què volen que visquem i si hem de portar barretina, o no .\nD’aquí la importància de tenir sempre en el Parlament, un raonable nombre de diputats, procedents del món rural, per tal que vetllin pel seu present i futur. Som els primers interessats a no malmetre el nostre entorn, ni desfigurar paisatges , ni masies ni altres construccions, però el que no admetem és la paralització de tota acció constructora, modernitzadora, o reformadora, perquè així s’ha decidit des de despatxos de ciutat. Al final, haurem de demanar si tenim dret a poder viure, en un territori , com a ciutadans de segona.\nWATERLOO, CAPITAL DE LA CATALUNYA IMAGINÀRIA - art. Nació Digital Solsona\nWATERLOO, CAPITAL DE LA CATALUNYA IMAGINÀRIA.\n# posted by joan roma cunill @ 12:37 PM\nON SON ELS IMPULSORS DEL PROCÉS ? - art. Nació Digital Solsona\nON SON ELS IMPULSORS DEL PROCÈS?\n# posted by joan roma cunill @ 3:16 AM\nUN ANY MÉS, SENSE IGUALTAT -art. REgió 7\nUN ANY MÉS, SENSE IGUALTAT.\nEstà bé tenir un dia a l’any, per a recordar qüestions pendents, i el de la igualtat home – dona, porta una eternitat, sense solució. Sembla ser que alguna cosa es mou, a nivell de drets, gràcies a les valentes denúncies de dones, sotmeses a vexacions sexuals. I com ve sent habitual, quan algun tema es desperta en el país més poderós del món, la repercussió arriba a molts altres indrets. A vegades, per bé, altres, per mal. En aquest cas, l’efecte és totalment positiu. Ja era hora.\nAra bé, en matèria laboral, les distàncies son abismals, tot i que semblaria molt més fàcil de resoldre. Simplement, complint les lleis vigents, de manera que qui no les compleixi, hauria de rebre la sanció corresponent, i en cas de reiteració, tancar-li l’establiment, la fàbrica, el comerç, o el que sigui.\nAquí, també alguna cosa es mou, en territoris llunyans, però dintre de la UE cosa que fa preveure que arribaran aquí de forma voluntària o obligatòria. A Alemanya, en empreses de tamany mitjà, queden obligades a donar informació sobre el nivell de sous home / dona, com perquè es pugui constatar el grau de compliment de la igualtat. I en llocs més llunyans, com Islàndia, la norma té una contundència total, en cas d’incompliment.\nS’acosten, doncs, mesures indispensables per a arribar a la igualtat salarial, que , aquí només existeix en les administracions públiques. Un exemple a seguir, per part de les empreses privades, que van esperant a rebre garrotades, per imitar-les. Bé, ha arribat el moment, ni que sigui amb molts anys de retard, el moment de les garrotades, si no ho fan , a iniciativa pròpia.\nMoltes, per no dir, la majoria d’accions violentes contra les dones, trobarien solució si tinguessin recursos econòmics suficients, com per fugir d’una llar on son maltractades. Una dona amb feina, ingressos suficients, i la deguda protecció legal, podria trencar una relació, amb la seguretat de poder refer la seva vida, i la dels fills, en un altre lloc, cosa que ara no passa en la immensa majoria dels casos.\nAprofitant la proximitat de la data del vuit de març, entitats i partits, fan o fem, reflexions al voltant dels passos aconseguits, i dels que tenim per endavant. Anem massa lents, en els avenços, i son massa tímids, com per estar-ne satisfets. Es hora, doncs, d’apretar l’accelerador i arribar a bon port, en el mínim d’anys possibles. Ja sabem que l’equiparació salarial no es pot resoldre en un any, però s’hauria de posar un termini curt, per arribar-hi. Parlo de no més de quatre o cinc anys, perquè hi ha hagut una eternitat per fer-ho, però vaja, la distància d’un vint-i-cinc per cent, de menys que ara cobren, de promig, és una distància immensa per resoldre-la en un sol any.\nPosats, d’acord, en la qüestió, sindicats, partits i entitats, han d’exigir el seu compliment, i preveure sancions molt contundents, en cas d’incompliments. Considero essencial aquesta via, perquè tenir recursos suficients, és la millor via per a la independència personal.\nI al mateix temps, majors recursos per a la protecció de dones en perill. No es pot consentir una víctima per setmana, com si fos inevitable. Les noves tecnologies s’han d’aplicar a favor de la víctima, i en contra del maltractador, de forma molt més eficient de la vista fins ara. En resum, aquest any, hem fet alguns passos, però continuem sense la igualtat perseguida. No podem estar gens satisfets de la lentitud ni dels escassos passos donats. Toca exigir mesures més ràpides i contundents.\nPER CULPA D'UN MALEIT REPETIDOR - art. La Rella del Lluçanès\nPER CULPA D’UN MALEÍT REPETIDOR.\nEn ple segle XXI, no deixa de ser curiós tenir el repetidor de Puigdon ( Alpens) , funcionant amb un generador de gasoli, produint-se talls constants de servei, quan el combustible s’esgota, quan el repetidor s’espatlla, quan algú hi va a remenar, o perquè plou massa, o fa massa vent...\nLa qüestió és que des dels inicis, uns dotze anys enrere, els pobles de Les Llosses, Alpens, Sant Jaume de Frontanyà i Borredà, tenim un servei que no serveix. Aquest repetidor de Telefònica / Movistar, dona cobertura ( quan en dona), als quatre termes municipals.\nEls constants talls, ens han portat a presentar tota mena de queixes, a nivell individual i col·lectiu, davant l’empresa, però al mateix temps, davant la Generalitat, i tots els organismes implicats: Consum, Defensa del consumidor, Sindicatura de Greuges, Secretaria de Telecomunicacions, etc. El resultat a dia d’avui, és que en el que portem d’any, hem estat més dies, sense servei, que amb servei.\nEstem, en plena nova campanya, de denúncia i reclamació per resoldre el problema de manera definitiva. No té cap lògica, tenir un repetidor sense subministrament elèctric, per línia convencional, però quan ho podien fer, d’acord amb propietaris propers, no varen voler, i ara, tot s’ha complicat.\nEl resultat és el que he dit. Constants talls de servei que poden durar dies i dies, sense saber ben bé perquè no funciona. A vegades, la comunicació de no funcionament, es converteix en un diàleg de sords, amb tons surrealistes, quan els hi dius que falla el repetidor de Puigdon, i no el troben, ni saben de la seva existència. Explicar on està ubicat, es converteix en un drama, i quan finalment el troben, la gran resposta és que ja ho comunicaran als tècnics corresponents ¡¡¡\nAixí, estem, des de fa anys. I aleshores diuen que hi ha igualtat de condicions de viure a ciutat o a pagès. Tenir o no tenir cobertura, no és un caprici, sinó una condició bàsica per a poder ser competitius. I si paguem per un servei, aquest servei s’ha de donar, en les condicions acordades ,oimés si cada mes la factura es paga. En aquesta nova campanya, hem demanat la implicació dels tres consells comarcals, als quals pertanyen els municipis afectats. Esperem i confiem, en una contundent actuació, perquè per un repetidor mal muntat, no es pot deixar sense servei a centenars de persones i activitats.\nDIBA., PROTAGONISME PERDUT - art. Blogesfera socialista\nDIBA, PROTAGONISME PERDUT.\nHe assistit , darrerament, a diverses reunions, relacionades amb la implantació de les noves tecnologies a nivell municipal, i en totes elles, hem trobat a faltar les iniciatives de la Diputació de Barcelona ( Diba). Iniciatives habituals, anys enrere, i que ara no veiem.\nPels qui no esteu en aquest món municipal, sapigueu que els canvis tecnològics operats, en els darrers anys, suposen un esforç immens per a tots els ajuntaments, i molt especialment, pels més petits. Perquè ? Doncs, per l’escassedat de personal, de que disposem, i per la manca de recursos, per tenir tot l’equipament i material indispensable.\nDe fet, estem en una autèntica revolució tecnològica, oberts a un camp immens d’innovació , com mai havíem pensat ni imaginat. Deixar enrere, el paper, i treballar només a nivell digital, suposa un repte increïble, i tanmateix, s’està duent a terme, si bé, amb un desgast personal i psicòleg immens.\nTots esperàvem, els que estem en la província de Barcelona, que Diba, continuaria jugant un per capdavanter, a nivell de Catalunya i de tot Espanya, com havia estat al llarg de tota la història, i molt especialment, arran la recuperació de la democràcia, l’any 79. Des d’aleshores, era sempre Diba, la que s’avançava als temes, i proporcionava casos experimentals, per estar preparats pel moment oportú.\nAra, no ha estat així. La supressió dels tràmits, en paper, la digitalització de tot el sistema, la creació de seus electròniques, signatures digitals, etc, etc, hauria d’haver portat Diba, a passar al davant, i facilitar les eines tècniques, i en formació de tots els ajuntaments de la província, i especialment als més petits. No ha estat així, i de fet, en totes les reunions a les quals he assistit, hem comentat aquesta absència.\nL’actual Diba, sembla més preocupada a convertir-se en repartidora d’ajuts econòmics, decidits per alcaldes – diputats que governen ciutats, que no pas a ser capdavantera en matèria tecnològica. A falta de la seva presència, tothom s’espavila com tot, i van sorgint diferents sistemes i models, a cada municipi o cada comarca, en funció de si el Consell Comarcal entra en el tema, o no.\nEs una llàstima, perquè al cap i a la fi, aquesta és una de les missions de les diputacions. La d’oferir assistència tècnica, formativa i jurídica als municipis de la seva circumscripció, i ara el repte de tots els ajuntaments és no quedar enrere. I és que no poden quedar enrere perquè qui hi quedi, queda fora del sistema, cosa impensable a nivell institucional. I no es pot deixar el personal municipal, a la seva sort, perquè la complexitat és molt gran i obliga a trobar compatibilitats entre serveis i institucions, sense les quals és impossible treballar.\nSi algú tenia algun dubte, sobre l’eficàcia gestora – administradora de Diba, en els vells o nous temps, podem dir que els vells temps eren millors que no pas els nous, almenys en aquesta vessant concreta. Diba ha perdut el protagonisme que sempre havia tingut a nivell municipal .\nVAQUES GRASSES, VAQUES FLAQUES- art. Diari de Terrassa\nVAQUES GRASSES, VAQUES FLAQUES.\nA diferència del somni del Faraó, interpretat per Josep, aquí, no hem tingut set anys de vaques grasses, seguides de set de vaques flaques, però va bé, com exemple, del que ha passat en el nostre país, per descriure com és que estem arruïnats. I malgrat tot, ens volíem independitzar, creient que algú vindria a abocar milers de milions, per tapar l’immens deute generat.\nRas i curt, Catalunya té setanta-cinc mil milions de deute, generat en aquests prop de quaranta anys d’autonomia. Pels independentistes, de pedra picada, tot és culpa de Madrid. Sempre cal buscar un enemic exterior, per donar-li les culpes, de tot el que s’ha fet. La realitat, però, és molt diferent, amb clars – obscurs, que expliquen com hem arribat fins aquí. Veiem-ho.\nEls primers anys d’autonomia, parlo dels anys vuitanta i noranta, això va ser xauxa. Una vintena d’anys, d’autèntiques vaques grasses, en que la Generalitat obtenia noves competències, acompanyades de diner, que es gastava a mans plenes. Era el comportament d’un nou ric, generós amb tothom , sobretot amb els seus. Entenent per seus, tots els relacionats amb CiU, i el seu entorn.\nCom Alcalde, quan baixava a munyir les vaques de Barcelona, Generalitat ( Gene) i Diputació ( Diba), podia pujar amb un grapat de subvencions, destinades als més variats projectes. A vegades, tenia una certa mala consciència, per haver plorat i reclamat tant, pensant que potser m’havia passat de rosca, però aquella abundància, portava a demanar i demanar, imaginant que la disponibilitat havia de durar per sempre.\nEren temps de vaques grasses, durant els quals, es varen repartir milions a dojo, molts d’ells, no sempre ben empleats. Podem veure multitud d’infraestructures, equipaments i serveis, en llocs ben curiosos, fruit de la megalomania d’alguns alcaldes, o de les amistats i connexions de persones o col·lectius, amb el poder. Grups d’estiuejants podien aconseguir la construcció de pistes de tennis, pistes poliesportives, o altres equipaments, gràcies als parents i amics que tenien a la Gene. O obrir camins i pavimentar-los, ampliar pistes de neu, assumir serveis ,etc.\nI les grans obres públiques, tenien unes curioses prioritats, amb decisions molt estranyes com fer primer el Túnel del Cadí, abans que millorar la carretera que hi portava, fent-la de dues vies, quant ja se sabia la necessitat de tenir-la de quatre...amb desviacions de pressupostos, increïblement elevades... en fi, la idea de “taca d’oli”, de fer obres a tot arreu, sense prioritats clares, fou norma ,durant tots els anys dels governs Pujol. Resultat final, setze mil milions d’euros de deute, quan va plegar.\nEntrat el Tripartit, el millor hagués estat fer bondat un cert temps, per recuperar forces, però tres partits, en competència directa i amb fam de fer coses, després de vint-i-tres anys, era impensable. Resultat final, trenta i pico mil de milions de deute. Varen doblar el deute rebut. I finalment Artur Mas, el va tornar a doblar, fins arribar en el darrer mandat, als setanta- cinc mil milions actuals, la qual cosa genera no menys de tres milions diaris, en interessos. Sí, heu llegit bé, cada dia , tenim tres milions més de deute. D’aquí que ara estiguem, ja no en temps de vaques flaques, sinó esquelètiques. En aquests moments, la Gene, té diners per subsistir a dures feines, retallant brutalment totes les despeses , en tots els àmbits, començant pels més socials i indispensables. Culpa de qui ?\nEs cert, el deficient finançament de la Gene, per part de Madrid, però caldria fer autocrítica de com s’ha gestionat i administrat, el país. Algú, es va inventar els imaginaris setze mil milions de dèficit en finançament, que Josep Borrell, molt més preparat i documentat, va rebaixar a uns tres mil. Cal retocar i renovar el sistema de finançament, per aconseguir que si Catalunya és la quarta en aportar, sigui també la quarta a rebre ( sistema d’ordinalitat), però he volgut donar una pinzellada, breu de necessitat, a la immensa disbauxa d’una vintena d’anys, en que la mala gestió fou norma de la casa.\nI encara ara, en els darrers temps, hem pogut veure despeses increïbles, en deliris de grandesa, com obrir “ambaixades”, o donar generoses subvencions, a mitjans de comunicació per a propaganda, en comptes de destinar-les a les coses prioritàries, socialment parlant. En economia, en política, l’austeritat en tot lloc i moment, ha de ser norma habitual i tradicional. Tot el contrari del que ha estat aquí.\nVALORACIÓ CURTA I MESQUINA - art. El 9 Nou\nVALORACIÓ CURTA I MESQUINA.\nEn el nostre país, hi ha hagut un munt de persones i personatges , entrats en política, als quals ha costat molt sortir-ne i sobretot fer-ho, sense mirar gaire el passat. Estem on estem, degut al gran nombre de mediocritats que varen estar o encara estan en política, sense estar preparats, ni tenir prou bagatge per ocupar càrrecs de responsabilitat . Ho he dit mantes vegades, que molts d’ells , a la vida privada no haguessin passat de contramestres de fàbriques mitjanes, i en canvi, varen assumir responsabilitats per les quals no estaven preparats. Així, estem, tant aquí a Catalunya, com a nivell d’Espanya. El que n’hem dit i encara en diem, classe política ,no ha estat a l’alçada ,dels reptes ni de les circumstàncies.\nPerquè, aquesta introducció ? M’ha vingut al cap després de llegir l’article del passat dia 16/2/18, en aquestes pàgines del 9Nou, de la mà d’Enric Castellnou, exdiputat del Parlament per CDC. Sota el títol de “...o m’has de menester”, buscava la manera de menysprear el pacte entre el PSC i Units per Avançar i deixava clara la mala baba ,contra Ramon Espadaler, antic company d’escó en el Parlament. Es curiosa aquesta fixació d’ara, però la vàrem viure i patir, en temps de CiU, quan els pactes entre els dos partits de govern, grinyolaven constantment i es dedicaven floretes, amb una mala llet considerable. Pel que sembla, aquest antic diputat, manté la fidelitat a aquells vells temps. Allà ell.\nEl que vull aprofitar del seu escrit, és mostrar com de curta i mesquina és la seva valoració respecte el pacte PSC – Units per Avançar. El PSC compleix, aquest any, 40 anys de vida. Son molts, son pocs ? Depèn. Però en els temps que corren dona la impressió d’una eternitat. En aquest temps, hem vist desaparèixer el partit del Sr. Castellnou ( Convergència), enterrada en un munt de corrupció i males pràctiques. I no és descartable, un nou funeral del partit substitut, el PDECAT, segons com vagin els propers temps. També , en aquest temps ha desaparegut, Unió. Fa anys, va deixar d'existir el PSUC, i ja no veiem per enlloc ICV. Deu n’hi do, en només 40 anys.\nPerò, és cert ,que el PSC ha passat la crisis dels 40 que tant afecta a moltes persones, i com no, també pot afectar els partits. En aquest cas, els anys, els mals resultats, el procés independentista, i alguns aprofitats que han saltat de partit, per salvar la poltrona, han produït una crisis de la qual costa sortir-ne, quan els temps son tant convulsos. La realitat és que se n’està sortint, poc a poc, però de forma segura. Ara bé, per aixecar el vol hi ha moments clau, en els quals cal prendre decisions valentes, trencadores amb determinades posicions del passat. I així es va decidir, fa uns mesos, en motiu de les eleccions al Parlament del 21 D.\nEs va creure necessari ampliar el cercle , el nucli , amb aportacions d’àmbits propers, com son els de centre – dreta, i centre – esquerra. D’aquí el pacte amb Units per Avançar, i propers pactes i acords amb antics dirigents i grups d’esquerres, descontents del funcionament de Podem, a Catalunya. El Sr. Castellnou, creu irrisoris els resultats. Home, el partit socialista va ampliar amb vuitanta mil, els vots obtinguts en les anteriors eleccions al Parlament. Mèrit d’Units per Avançar, mèrit de Miquel Iceta, transvasament de vots de Catalunya en Comú – Podem o de nous electors ?...una mica de tot, amb pèrdues i guanys molt transversals.\nVaig ser i sóc partidari d’aquesta ampliació de pactes, cap a forces properes, carregades de seny i honestedat. El Sr. Castellnou, fa referència als meus elogis ,dedicats al Sr. Espadaler. No son d’ara, per interessos electorals, son de sempre, com ho varen ser cap a d’altres diputats i ex consellers que varen saber fer honor al càrrec i no varen caure en la prepotència de molts d’altres. Els que hem estat o encara estem en política, valorem molt el saber estar, i el saber comportar-se amb respecte i atenció, envers els adversaris. Vàrem compartir alguns anys, de Parlament, i vostè era un ,dels poc propensos als pactes i acords. Com altres, molt reacis a acceptar culpes i reconèixer errors. Bé , suposo que el pas dels anys, li ha quedat demostrat que totes les acusacions que havíem fet, durant anys, respecte les males pràctiques dintre dels governs Pujol, han quedat manifestes. I el seu partit ja no existeix, perquè serà ?\nLa bona política és aquella que agrupa bones persones, preparades, i disposades a treballar pel bé comú. Aquesta és la nostra prioritat i si cal eixamplar els marges , per encabir-hi persones i àmbits propers, encantats de fer-ho. Units per Avançar, és un bon soci, i ben aviat en tindrem altres de nous, procedents d’espais de les esquerres. Tots plegats, volem aconseguir fer possible sortir del forat on ens han ficat persones i personatges que busquen més recompensar el seu ego personal, o altres interessos, que no pas resoldre els reptes de país. En això no ens hi trobaran. I per cert, encantat de la polèmica creada.\nEREM UN PAÍS SERIÓS -art. Regió 7\nEREM UN PAÍS SERIÓS.\nNo retrocediré pas més de cinquanta o seixanta anys, per fer un breu repàs ,del que ha estat la nostra història col·lectiva, per mostrar el prestigi i respecte que havíem obtingut, en la lluita contra el franquisme, en la lluita per les llibertats individuals i col·lectives , per l’europeisme i tot el que significava de modernització, innovació, aposta per la industrialització, investigació, estudis avançats, etc.\nDurant molts anys, érem el territori més envejat i respectat d’Espanya, model a seguir per la resta de regions, en el seu trànsit de la dictadura , a la democràcia, i l’entrada en la nova etapa constitucional, no en va, les ànsies d’autogovern es varen encomanar a la resta de territoris de l’Estat. Tota proposta que sorgia d’aquí, era immediatament estudiada i reclamada per la resta, com a via per a millorar, les seves pròpies condicions.\nI així vàrem anar avançant, amb alts i baixos, però incrementant cada pocs anys, el volum d’autogovern ,fins assolir les màximes competències, en tota la història contemporània. Ho feia el país, i ho feia, especialment Barcelona, símbol d’innovació i progrés arreu del món, com es va poder veure, en motiu dels JJOO del 92, en que es convertí en l’aparador de tot Catalunya, i amb ella, de tot Espanya.\nEncara ara, la ciutat viu d’aquell èxit, malgrat el pèssim govern dels darrers anys, que està destrossant aquella esplèndida imatge. També el país, ha caigut en una dinàmica, plena d’errors, confrontacions i reptes mal portats, que han enfonsat el prestigi del passat recent. Ja ningú es pot imaginar, Catalunya, en el marc dels quatre motors d’Europa ( Rhone – Alpes ( França) – Baden – Wurtemberg ( Alemanya) – Lombardia ( Itàlia) – Catalunya (Espanya). A alguns els va semblar que no n’hi havia prou en ser una Autonomia, amb competències molt semblants a un estat alemany. No, no n’hi havia prou i calia iniciar una fugida endavant, amb deliris de grandesa i una mà al davant i una altra al darrere.\nUns pocs il·luminats, varen considerar prou feble l’estat de dret, així com l’Estat espanyol, com per poder-hi fer front, amb possibilitats d’èxit. Si calia enganyar a la gent, fer-li creure realitats inexistents, contactes internacionals inventats, formules financeres falsejades, ...és podia fer. Es més, era perdonable, perquè es feia a fi de bé. I la fi , justifica els mitjans, i heus aquí com s’empren el camí cap a la subversió de l’estat de dret, i dels principis constitucionals. I la subversió de l’ordre constitucional, és una forma fina, de dir que es va promoure un cop d’estat civil, dut a terme, els dies 6 i 7 de setembre de l’any passat.\nAquelles imatges, varen donar la volta al món, i varen trinxar la imatge de la Catalunya moderna, innovadora, democràtica, mirall del respecte a la legalitat. Després varen sortir altres imatges, sí, igualment negatives, però aquelles destrossaven tot el que s’havia construït l’endemà de deixar la dictadura enrere. I, ara els protagonistes, tornen a mentir, explicant relats que res tenen a veure amb la realitat. Es contradiuen entre ells, o tenen la covardia de fugir per no haver de retre comptes davant la justícia i davant els ciutadans.\nI encara hi ha qui ens vol donar lliçons als socialistes sobre humanitarisme, per l’acostament de presos, quan es va avisar, es va advertir, es va exigir el compliment de l’estat de dret, de la democràcia, i el respecte a les lleis catalanes, sense cap efecte. Quan alguns d’ells varen rebre, set requisitòries del TC, sense fer-ne cas, o quan es varen infringir les més elementals regles de la legalitat catalana, a més de l’espanyola . I ens ho demanen persones que han ostentat càrrecs institucionals i no dubten en voler tornar enganyar a la gent, promovent un indecent postureig, de dir que es pot resoldre la seva situació , mitjançant plens municipals , aprovació de mocions, o posant llaços per tot arreu. Es que creuen que els jutges modificaran les seves resolucions, per aquestes accions ? Es que creuen realment el que diuen ? Algú s’imagina variacions en les decisions ja preses, o en les que es prendran en el futur ?\nEstem cansats ja de demagògia, i postureig de tot un seguit de persones que volen fer creure son dipositàries de la veritat i la justícia, i no dubten en qualificar els altres, d’allò que ells no tenen. Érem un país seriós, i en un país seriós, s’ha de deixar que les institucions funcionin, es respecti l’estat de dret, i tothom acati l’ordre constitucional del que ens hem dotat. Es el que estem fent, i continuarem fent, en honor als juraments fets, i a les lleis vigents que tots estem obligats a complir i fer complir.


Khrónos kaí biós: 2015\nPublicat per Francesc Sauquet a 19:07 Cap comentari:\nLa vida d'en Ferran Golmaredes i Fontanola és una vida plàcida i feliç. Allò que cada matí desperta aquest escriptor que ja passa dels cinquanta és una brisa que penetra pels finestrals i que li llepa la cara amb cura i tendresa, com si fossin petons. Abans que els ulls, se li obren les orelles i sent com sermonegen els pardals que envolten l'olivera. Els llençols que li cobreixen el cos, per l'humitat de l'albada, li semblen més freds que no pas eren la nit abans, quan es va ficar al llit. No obre els ulls fins que, sense adonar-se'n, se li ha dibuixat sota el nas un somriure dissimulat, autònom, com si fossin els llavis mateixos els que han pres aquesta decisió. I el nas; el nas també se li desperta, i com cada matí del món li arriba la flaire dels camps i les flors que envolten la solitària masia on viu des que va deixar enrere els clàxons i el formigó. Aquest garbuix d'olors salvatges, com cada matí, excita la seva imaginació i, sense haver obert els ulls encara, la seva ment veu arreu el color verd. Quan, per fi, els obre, veu el rellotge antic que no funciona sobre la tauleta de nit i, movent el cap a banda i banda, veu la fusta vernissada que domina tota la seva cambra.\nEn Ferran Golmaredes i Fontanola s'aixeca i va al bany que li queda al costat de la porta. Orina. Es mira al mirall, somriu, badalla, es renta les dents, arrufa el nas i es toca el cabell. Després es dutxa: li dóna especial plaer sentir la força de l'aigua que cau sobre el seu cap, immòbil. Es posa desodorant, es perfuma. S'asseca el cos amb la tovallola i, despullat, torna a mirar-se al mirall. Es mira els genitals, encuriosit. Es posa de perfil i es mira la panxa: calcula que ja només li queden tres quilets a perdre. Torna a la cambra i es vesteix. Gaudint dels grinyols familiars de la làmina de fusta que cobreix el terra, travessa aleshores el passadís i baixa les escales. Es dirigeix a la porta del casalot, en desferma el forrellat i surt al jardí. Mira a l'horitzó i respira fons i somriu de nou i mira les camèlies i torna a somriure. Dóna un tomb sencer al casalot i, com cada matí, mira els prats llunyans a totes bandes, que verds aquí, groguencs allà, tacats d'alguna arbrada i també de l'estany, semblen onades d'herba o de vellut. S'allunya unes passes de la casa i mira dins de la bústia que, com si estigués dempeus, planta vora els esbarzers del costat de la porta de la finca. És buida.\nEn Ferran Golmaredes i Fontanola esmorça. Pa, formatge, suc de taronja i llet. Esmorza a una taula rodona al bell mig de la cuina, i mentre mossega i degusteja, mira a l'infinit i pensa coses: algunes molt elevades, altres només són pensaments sobre els quefers del dia. Quan ha acabat d'esmorzar, surt de la masia i passa fins a l'hort, on rega la terra, acarona els enciams, els tomàquets, les albergínies i tot mena d'hortalisses. No li agraden gaire, però gaudeix de com creixen. Quan tot li sembla que està en ordre es dirigeix al despatx i comença a treballar. Escriu, i escriu, i escriu. Paraules, lletres, idees, emocions, frases, imatges: tot se li barreja en un univers infinit de possibilitats, de fantasies, de records, de bellesa, de grandesa, de petitesa i d'estirabots que li brollen de l'ànima. Només s'atura per dinar alguna cosa: sempre menjaria carn, però sovint menja fessols, amanides, purés de verdures, arròs i, vet aquí, només els dies que ha baixat al poble, aprofita per menjar peix fresc. Després fa una migdiada; i després, es cuida de les flors, neteja la piscina, talla la gespa i repara algun desperfecte de la casa, que sempre sovintegen. En acabat de tot això, torna escriure fins a les vuit del vespre.\nEn Ferran Golmaredes i Fontanola sopa. Mentre fa el sopar escolta Brahms o Wagner, depèn de com se sent. Com avui és estiu fa l'àpat a la taula de defora, on rondinen els mosquits i les bestioles campestres. Quan ha endreçat la taula i tot torna a ser a lloc, s'asseu a la cadira on ha sopat. Mira la volta celeste i ensuma les olors. Fuma llavors l'única cigarreta que ara es permet, i en acabat, amb delicadesa i un estrany amor, agafa la guitarra. I les melodies que toca i la seva veu ressonen pels prats, ara que el sol ja fa estona que s'ha post. Quan s'ha divertit amb les seves cançons, deixa la guitarra sobre la taula amb delicadesa i un estrany amor, i s'aixeca. Sap que aviat és hora d'anar al llit. Però abans que el casalot l'aculli fins demà, camina unes passes més enllà del jardí i s'asseu en una pedra gran i arrodonida que anuncia un desnivell. I cada nit, a aquella pedra, mentre se somriu i sent dins seu una immensa joia, mira a l'horitzó envaït per la foscor, i respira fort, i torna a mirar la llunyania infinita, i aleshores, mossegant-se el llavi i escoltant els batecs del seu cor, s'atreveix a pronunciar en veu baixa el nom d'aquella dona que viatja pel món i que ell enyora i estima.\nPublicat per Francesc Sauquet a 3:39 Cap comentari:


Carta oberta al president de les Illes Balears | card.cat\nLa plataforma pel tren de Llevant denuncia l’estat d’abandó de les obres del tren de Llevant. Iniciades les obres. Feina feta en més del 50% i licitada un 20% més, el Govern Balear que vostè presideix ha començat a liquidar els contractes amb les empreses adjudicatàries.Any i mig sense fer res, les obres estan en un estat deplorable. S’han negat, hi ha barreres tomades, és un femer! Sr. Bauzá, això no pot quedar així.\n• El 2013 el ferrocarril és el sector amb més recursos i més inversions. El 47% del Ministeri de Foment, 4.705 M€.\nAquest article s'ha catalogat com a Local, Opinió, Política, Sant Llorenç, Son Carrió i s'ha etiquetat amb llevant, obres, tren per Tomàs Martínez representant Plataforma pel Tren de Llevant. Afegeix a les adreces d'interès l'enllaç.


PxC - Oposició rotunda als oratoris als baixos del nucli urbà\nOposició rotunda als oratoris als baixos del nucli urbà\n24/01/2013 - Salt\nPlataforma per Catalunya es queda sola contra la instal·lació de nous oratoris als baixos dels edificis\nSalt | Redacció.- El grup municipal de Plataforma per Catalunya ha mostrat el seu rebuig a la modificació del Pla General d’Ordenació Urbana que permetrà la instal·lació de mesquites i oratoris als baixos dels edificis.\nLa portaveu de la formació a l’Ajuntament, Maria Osuna, ha retret la resta de partits la seva covardia i el nul interès en defensar les demandes dels saltencs. En aquest sentit ha explicat que "s’ha fet oïdes sordes a una reivindicació sorgida del clamor popular i que compta amb el suport de gran part de la societat civil de la ciutat".\nAl fil de la polèmica suscitada pel presumpte cas d’assetjament protagonitzat per l’alcalde Jaume Torramadé, Osuna ha votat a favor de la seva dimissió. La portaveu va retreure l’alcalde que menystingués el càrrec que ocupa i els saltencs en haver dimitit de la Diputació però no de l’alcaldia.\nEn el transcurs de la sessió plenària Plataforma per Catalunya ha reprovat amb idèntica energia els trànsfugues.


Sub-direcció General de Recursos Humans i Salut Laboral\nSra. Anna Molina Cerrato\nsub-directora general de Recursos Humans i Salut Laboral\nA la Sub-direcció General de Recursos Humans i Salut Laboral li corresponen les funcions següents:\nc) Impulsar i coordinar la formació i la detecció de necessitats formatives del personal del Departament.\nf) Planificar les necessitats de recursos humans del Departament i proposar mesures de dimensionament de les plantilles que permetin una assignació eficient dels recursos disponibles.\ng) Coordinar la interlocució amb els agents socials i organitzacions sindicals dins l'àmbit departamental, així com analitzar, planificar i avaluar l'impacte de les mesures i actuacions que siguin necessàries per a la implantació d'acords i millores en l'àmbit de les relacions laborals.\nh) Mantenir les relacions i la coordinació tècnica amb els òrgans de l'Administració competents en matèria de recursos humans, relacions laborals i prevenció de riscos laborals.\ni) Impulsar l'avaluació dels riscos existents i supervisar les activitats de vigilància i control quant a la seguretat i salut dels treballadors del Departament i de les entitats mancomunades en l'àmbit de la prevenció de riscos laborals, i la programació i execució de l'acció preventiva corresponent, així com promoure activitats de formació, informació, recerca i divulgació en matèria de prevenció de riscos.\nj) Supervisar l'elaboració de propostes de resolució dels recursos i les reclamacions que es formulin al Departament en matèria de recursos humans, així com coordinar els expedients d'incompatibilitats i supervisar la tramitació dels expedients disciplinaris.\nk) Dirigir i supervisar l'elaboració d'estudis, informes, propostes de millora i criteris tècnics d'aplicació de la normativa i, en general, l'assessorament jurídic en matèria de règim jurídic del personal del Departament i a petició de les entitats adscrites en les matèries que són competència del Departament de Salut.\nl) Actuar com a òrgan responsable de l'aplicació de la transversalitat de la perspectiva de gènere en la planificació, la gestió i l'avaluació de les polítiques departamentals, mitjançant l'exercici de les funcions que estableix l'article 8.2 de la Llei 17/2015, del 21 de juliol, d'igualtat efectiva de dones i homes.\nm) Qualsevol altra funció de naturalesa anàloga que li sigui encomanada pels seus superiors jeràrquics.\nPerfil i trajectòria professional: Anna Molina Cerrato


Condicions generals - Ferreteria Domestica\nCondicions generals de compra a FERRETERIA DOMESTICA\nLas presents Condicions Generals de Compra i la Política de Privacitat regulan la utilització del lloc www.ferreteriadomestica.com (en endavant "la web") i del que Josep Antoner Casals, amb denominació comercial FERRETERIADOMESTICA, nif 40.332.326B i domicili fiscal Pare Coll, 8 17005 de Girona es el titular, aquestes condicions son aplicables a totes les compres a la web i son de lectura obligada i acceptació per part del client.\nPreus: Tots els preus indicats a la web tenen l'IVA inclós, en el moment de finalitzar la comanda s'afegiran els ports i l'IVA corresponent als ports, sempre depenent de la destinació i l'import de la comanda, que si supera els 90€ anirà sense cap càrrec addicional per concepte de ports però amb un enviament convencional 48/72h. En cas de necessitar-ho urgent el client/comprador haurà d'abonar l'import del transport urgent 24h i comunicar-ho per mail o telèfon per tal d'efectuar el pagament urgent.\nPagament: Totes les compres es poden abonar mitjançant ingrés o transferència bancària,o bé amb targes de crèdit o dèbit acceptades per la pasarel·la de pagament de Servired. La web no guarda cap número de targe ni dades bancàries confidencials, si no que es comunica amb un entorn segur de pagament del Banc de Sabadell i es aquest el que recepciona les dades i realitza la transsacció de cobrament.\nEntrega: La comanda es podrà enviar a la direcció facilitada pel client, que podrà ser una direcció diferent del seu domicili fiscal, especificant el client el domicili on vol que es faci l'entrega i el nom de la persona que recepcionarà la comanda.. La comanda es processa sempre quan el pagament està confirmat per l'entitat bancària en un plaç habitual de 24/48 hores, però per temes logístics i de disponibilitat aquest plaç podria ser superior, però sempre garantint la web una entrega en un plaç màxim de 7 dies laborables.\nGarantia dels artícles: Tots els artícles adquirits tenen una garantia de 2 anys segons la Llei 23/2003 de bens de consum. Qualsevol reclamació haurà de fer-se per escrit a ferreteriadomestica@gmail.com indicant la data de compra i número de factura, l'artícle i el defecte que presenta, a fí i efecte de tramitar la reparació o resposició que el fabricant consideri oportuna.\nAtenció al client: El client podrà contactar, preferiblement per correu electrònic a ferreteriajosep@gmail.com o bé per telèfon al 972 24 54 48, en horari de 9 a 14h i de 16:30 a 20:00h en dies feiners.\nProtecció de dades: Totes les seves dades fiscals i de contacte, són emmagatzemades en un fitxer electrònic propietat de la web amb finalitat comercial. Ferreteria Domestica no cedirà les seves dades sota cap concepte, i el client te dret a access, modificació i cancel·lació de les seves dades contactan per escrit amb el responsable del fitxer a ferreteriadomestica@gmail.com


La igualadina Carolina Telechea pren possessió al Congrés demanant la llibertat dels presos - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nLa igualadina Carolina Telechea pren possessió al Congrés demanant la llibertat dels presos\nLa seva tasca parlamentària se centrarà en els temes de Justícia i Igualtat\nefe 14.06.2018 | 23:57\nEls diputats d'ERC Joan Margall i la igualadina Carolina Telechea han pres avui possessió dels seus escons prometent la Constitució Espanyola "per imperatiu legal" i demanant la llibertat dels polítics presos i "exiliats" i reclamant la "República Catalana".\nCarolina Telechea substitueix la nova consellera de Justícia de la Generalitat, Ester Capella, mentre que Joan Margall ocupa l'escó de Teresa Jordà, consellera d'Agricultura de la Generalitat.\nTots dos han utilitzat el català per prometre la Constitució i han exhibit peces de color groc i llaços del mateix color.\nNascuda a Igualada (Anoia) el 1981 i llicenciada en Dret per la Universitat de Barcelona, Carolina Telechea ocupava el número 6 a la llista per Barcelona a les eleccions de juny del 2016. Segons ha informat ERC, Telechea serà l'encarregada dels temes de Justícia i Igualtat.\nDe la seva banda, Joan Margall va néixer a Torroella de Montgrí (Baix Empordà) el 1975 i és llicenciat en Història per la Universitat de Girona i especialitzat en Gestió Cultural.\nLa seva tasca parlamentària al Congrés se centrarà en les comissions d'Hisenda i Foment, on continuarà la "reivindicació" de les infraestructures bàsiques "que té pendents Catalunya i la denúncia del dèficit fiscal que continua patint".


Martí March: "M'agradaria més que PISA ho fes la Unesco que l'OCDE"\nEl conseller d'Educació participa en la primera jornada d''Un cafè amb l'educació', que organitza l’Associació de Centres d’Ensenyament de les Balears per fomentar el debat\n3 min. Palma 19/12/2016 13:21\n651x366 El conseller Martí March en una imatge d'arxiu / ISAAC BUJ El conseller Martí March en una imatge d'arxiu / ISAAC BUJ\nPel conseller d'Educació i Universitat, Martí March, "l'objectiu clau" que va assumir la seva Conselleria des de juliol de 2015 és el "d'aconseguir la normalitat de la vida educativa". Una normalitat que passa pel debat i el consens. "En educació no totes les opinions són vàlides, però tampoc no hi ha cap veritat absoluta", diu.\nAquestes paraules les ha entonades March en la seva participació en la primera jornada d''Un cafè amb l'educació', que o rganitza l ’ Associació de Centres d’Ensenyament de les Balears (Ceceib) per fomentar el debat educatiu. Un objectiu que el conseller ha posat en valor: "Necessitam recuperar el debat pedagògic, la reflexió seriosa d'allà cap on va i ha d'anar l'educació".\nMarch ha volgut recordar que l'anterior Govern popular, en matèria educativa, ha deixat "massa conflictes, poca reflexió i poc rigor en segons què". Tot i que ha assegurat que el camí no és centrar-se en el passat, ha recordat que "cal tenir memòria" i que ara és el moment per girar la truita i recuperar el " diàleg". Però no només les paraules són necessàries per tornar aquesta normalitat que cerca la Conselleria. Així ho ha defensat, si més no, el conseller. Hi haurà una "possibilitat de caminar cap al futur" si es conjuguen tres elements: "paraules, gestos i fets".\nPer mirar cap al futur, de fet, March creu indispensable un altre eix: les evidències científiques. Ho ha recalcat en el seu discurs, en què ha reivindicat "l'obligació moral de retre comptes amb la societat" a través dels resultats dels centres. Ara bé, no per elaborar rànquings, sinó per "fer una reflexió de com podem millorar". En aquest punt, March ha assegurat que creu en l'informe PISA, "però té les seves limitacions". Ha titllat d'"absurd" el plantejament de l'informe com a "bíblia educativa" i ha assegurat que li " agradaria més que el fes la Unesco que l'OCDE".\nEl conseller ha detallat, però, que els resultats són el "principi de qualsevol política educativa". De fet, la Conselleria està elaborant informes d'avaluació per conèixer la situació dels centres. Fa unes setmanes es va presentar el del curs 2015/16.\nRelació amb la concertada\nMarh ha afirmat que, "després d'anys de molta crispació", la seva Conselleria arribà l'estiu de 2015 "perillosament", amb un conflicte a les portes. Pel que fa a l'escola pública, es va elaborar un Acord Marc per desencallar la situació viscuda amb els sindicats CCOO, Anpe i STEI. Quant a la concertada, March ha expressat que també "teníem l'obligació de fer un acord que ens donàs credibilitat".\nIsmael Alonso (USO): "Hi ha centres de la concertada que fan una labor salvatge"\nEn aquest sentit, ha reiterat que " la concertada forma part d'un servei públic", que escolaritza gran part de l'alumnat de les Illes i que hi ha uns treballadors que també tenen "drets i deures".\nEl president de la Ceceib a les Balears, Ventura Blach, ha presentat aquest cicle de jornades en què ha participat el conseller March. "Vénen temps difícils, temps de debat", ha explicat, i ha reivindicat la necessitat d'un " pacte per l'educació" a escala autonòmica i estatal. En aquesta línia, el president de la Cece d'àmbit estatal, Alfonso Aguiló, també ha expressat la necessitat d'un "esforç per sortir dels fronts" i ha advertit que "enlloc l'educació està tan polititzada com a Espanya".\nL’estat de l’educació a les Balears: l’escola concertada i la pública mereixen els mateixos drets?\nUn pacte històric de consens per una nova educació a les Illes\nCosme Orell i Ramon Mondéjar: "S’ha d’eliminar el conflicte entre tipologia d’escoles"\nIsmael Alonso: "Hi ha centres de la concertada que fan una labor social salvatge"\nL'informe PISA mostra una tímida millora a les Balears, que continuen per sota de la mitjana\nEls alumnes de les Balears suspenen en matemàtiques\nEls alumnes de ciències, millors en llengües\nMarcial Marín: "Si deroguen la LOMQE, es poden carregar el sistema educatiu espanyol"