La Fira del Bolet de Solsona es manté intacta tot i la poca quantitat de bolets - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEl Consell Comarcal del Solsonès vol consolidar les activitats que han tingut èxit els darrers anys\nanna pujol solsona 10.10.2017 | 09:22\nParada de la fira de l´any passat, al nucli antic arxiu particular\nZones per a boletaires\nLa desena edició de la Fira del Bolet de Solsona busca consolidar «els actes que han tingut èxit els darrers anys», en paraules de Pere Obiols, tècnic de fires del Consell Comarcal del Solsonès, l'ens organitzador. «Ens vam plantejar anul·lar-la o posposar-la, però finalment vam decidir mantenir-la intacta», continua Obiols.\nEl conseller comarcal de promoció econòmica i director de la Fira del Bolet, Josep Caelles, ha afirmat que el Consell Comarcal torna a apostar fort per aquesta fira «no solament per potenciar el sector gastronòmic al voltant del bolet» sinó també, i com a punt destacat, «afavorir una major conscienciació en el respecte als boscos i al medi ambient en conjunt». La sortida micològica de dissabte, per exemple, no serà per «anar a collir bolets, sinó per explicar-los», en paraules de Pere Obiols. El Centre Tecnològic i Forestal de Catalunya de Solsona, una de les entitats col·laboradores, s'encarrega de l'organització de la sortida, que discorrerà pels senders de la finca de l'Hotel Monegal (Guixers).\nPatricia Miralles, de l'Hotel Monegal, explica que no s'han fet gaire bolets aquest any, però «hi ha gent que ja ens coneix i ve a recollir quatre fredolics a la finca. Sobretot, vénen a passejar-se per les rutes, que estan senyalitzades».\nJuan Martínez de Aragón, del Centre Tecnològic i col·laborador de la Fira del Bolet, ha explicat que, segons «models matemàtics de producció de bolets obtinguts, després de 20 anys de mostrejos micològics», la temporada boletaire té previst començar més tard, però amb una producció similar a la mitjana de les dues últimes dècades.\nEl Grup de Natura del Solsonès i el Gremi d'Hostaleria també formen part del grup d'entitats organitzadores de la fira boletaire que es celebrarà el 21 i 22 d'octubre.


La Corporació Municipal es reunirà presencialment per a celebrar el Ple Ordinari de juny\nLa sessió ordinària tindrà lloc dimarts 29 de juny a les 17.00 hores\nL'Ajuntament de Sagunt celebrarà este dimarts 29 de juny, a partir de les 17.00 hores, el Ple Ordinari de la Corporació Municipal corresponent a este mes. Es desenvoluparà de manera presencial però, complint amb les normatives d'aforament, prevenció i seguretat enfront de la COVID-19, en el Saló de Plens de la Casa Consistorial solament estaran presents els i les edils dels diversos grups polítics amb representació.\nDe manera habitual, els Plens es desenvolupen els dijous, però donat que el dia de la celebració de la sessió ordinària del Ple de juny ha coincidit en dia festiu, s’ha modificat la data de celebració de la sessió ordinària del mes de juny de 2021.\nL'alcalde de Sagunt, Darío Moreno, presidirà el Ple, que es retransmetrà en streamig a través del canal de YouTube del Gabinet de Comunicació l'Ajuntament així com per la pàgina web municipal, on s'activarà arribat el moment un enllaç a la retransmissió, de manera que la ciutadania, els mitjans de comunicació i totes aquelles persones interessades el podran seguir per esta via. Cal recordar que no serà necessària la instal·lació de cap plataforma o aplicació externa.\nLa ciutadania, a més d'assistir telemàticament al Ple Ordinari, podrà intervindre en el torn de precs i preguntes a partir de les 19.00 hores. Aquells veïns i veïnes que ho desitgen podran fer-ho en directe a través d'una telefonada que rebran en el seu moment i que serà escoltada per tots els membres de la Corporació en el Saló de Plens.\nD'altra banda, tota persona que desitge participar en el Ple en eixe torn haurà d'enviar un correu electrònic abans de les 14.00 hores del mateix dimarts 29 de juny a participacionpleno@aytosagunto.es o a participaciople@aytosagunto.es, indicant en l'assumpte: “Prec/Pregunta + nom complet de la persona en qüestió”. Dins del missatge haurà d'incloure les seues dades personals (nom, cognoms, DNI i telèfon de contacte). Una vegada realitzat el procés, la persona haurà d'esperar que li telefonen perquè entre en directe per via telefònica per a realitzar la seua intervenció.\nFinalment cal assenyalar que totes les peticions de participació que arriben més tard de l'hora indicada no podran atendre's per raons organitzatives.


Blog - consultcat\nLa importància de la planificació estratègica en l’empresa\nJavier Rodríguez 6 setembre, 2021 Consultoria, Empresa, Gestió\nLa presa de decisions és una de les situacions més difícils de gestionar a les que hem de fer front. Això és especialment transcendent quan aquestes decisions marcaran el mitjà/llarg termini. Agafant un exemple il·lustratiu … Read More\nInflació. Com afecta a la nostra empresa i com ens podem protegir?\nJavier Rodríguez 27 agost, 2021 Consultoria, Empresa, Gestió\n“El preu de l’electricitat està en màxims històrics, ens suposarà un increment en costos de producció. Produïm les mateixes quantitats o disminuïm el número?”. “El preu de la matèria primera no para de pujar. Demanem … Read More\nAnteriorment vam veure en el post “La supervivència de les empreses a través de la innovació. Innoves?” el paper fonamental que la innovació hauria de tenir en les organitzacions. Tenim clara la seva importància, les … Read More\nLa supervivència de les empreses a través de la innovació. Innoves?\nJavier Rodríguez 13 agost, 2021 Consultoria, Desenvolupament, Empresa\nSegons avancen els anys, la longevitat mitjana de les empreses es veu reduïda. Les xifres mostrades en l’últim informe de Innosight sobre l’estimació de vida de les empreses del S&P500 mostren que, mentre la mitjana se situava … Read More\nGestió de la qualitat (2/2)\nJavier Rodríguez 6 agost, 2021 Consultoria, Desenvolupament, Empresa, Gestió\nEn l’anterior post: Gestió de la qualitat (1/2) vam fer un repàs històric al concepte de qualitat i la gestió que s’ha fet sobre aquest al llarg del temps. Com va poder veure’s, l’evolució soferta … Read More\nEstem segurs que tots utilitzeu el concepte qualitat dins de la vostra organització i esteu en la seva constant cerca en els productes i serveis oferts. Encara així, des de Consultcat hem considerat oportú fer … Read More\nGestió del canvi. Entrega 1. #Changemanagement\nJoan Solé 23 juliol, 2021 Consultoria, Desenvolupament, Gestió\nDigitalització o transformació digital, millora de l’organització, plans de relleu generacional, venda o adquisició d’actius, millores de processos, implantació estàndards de qualitat, un nou ERP, implantar un nou CRM o una nova metodologia de treball … Read More\nModels de valor\nJavier Rodríguez 22 juliol, 2021 Consultoria, Desenvolupament, Emprenedors, Empresa\nL’activitat econòmica es basa en un intercanvi entre una aportació de valor a canvi d’una quantitat econòmica. Aquesta intercanvi pot produir-se de diferents maneres en funció del model de negoci i d’intercanvi que seleccionem. Des … Read More\nAvui us venim a parlar del RD 902/2020 d’igualtat retributiva entre homes i dones, publicat el passat 13 d’octubre. Vols saber en que pot afectar aquest Reial Decret en matèria de política retributiva i valoració … Read More


LLAMAMIENTO - CRIDA - CHAMANENTO - DEIALDIA\nPARTICIPA A LA PREPARACIÓ DE LA ILP, OMPLE EL FORMULARI\n10 DE JUNY: TOTS I TOTES A MADRID - MANI ANTINUCLEAR\nESCENARI 2020 - 2021\nCRIDA: NO A 60 ANYS DE CENTRALS NUCLEARS.\nEt demanem que difonguis el formulari, que es tancarà a les 23:55 hores del 30 de juny\nLes primeres persones que donem suport aquesta crida tenim orígens territorials i culturals diversos, ho fem a títol personal, o participem en organitzacions de consumidors, ecologistes, veïnals, cooperatives, forces polítiques, sindicats, moviments diversos ...; provenim del món del treball, de la política, de la cultura, de la universitat, de la salut, de la ciència ...\nLa renovació d'aquests permisos depèn només del govern del PP, ja que el CSN (Consell de Seguretat Nuclear) va modificar la normativa al novembre de 2016, separant la concessió del nou permís de les revisions tècniques de seguretat que havien de passar obligatòriament. Així que el PP pot concedir la renovació de funcionament en qualsevol moment a partir de la petició de les empreses, sense esperar al 2020, 2021 o 2024, que és quan les centrals han de passar les revisions.\nCom el CSN ja ha autoritzat a Garoña a funcionar fins als 60 anys (2031), les altres peticions de renovació es demanaran també fins als 60 anys. Es tracta d'unes nuclears molt degradades, que són una greu amenaça en l'actualitat, i per a les generacions futures.\nPodem posar-nos en el pitjor i recordar catàstrofes, com Txernòbil o Fukushima, que segueixen i seguiran provocant patiments i morts durant molts anys, catàstrofes que poden tornar a repetir-se en qualsevol moment; però sense anar tan lluny n'hi ha prou amb reflexionar sobre el que suposen 20 anys més d'augment de residus radioactius, que seran molt perillosos durant milers d'anys; sobre l'emissió, cada dia de funcionament, de més de 40 elements i compostos radioactius (alguns abundants i perillosos com el triti, capaç de formar aigua que no pot diferenciar-se de l'aigua normal), i sobre la radioactivitat quotidiana de la mineria d'urani i la fabricació del combustible nuclear.\nPer si això fos poc, encara ens queda l'aportació de les nuclears a la guerra, no només amb el plutoni, que pot usar-se per a armes de destrucció massiva (recordem Nagasaki), sinó també amb l'urani empobrit, un residu abundant de la fabricació de combustible amb el que es fan projectils; uns projectils que s'han fet servir a l'Iraq i l'Afganistan, i se sospita que també a Síria, que deixen seqüeles radioactives allà on exploten, afectant durant anys a la població civil i els militars que els fan servir.\nDe tot això se sap ben poc, com a part del pacte de silenci entre empreses elèctriques, grans bancs, partits defensors de l'energia nuclear, i els majors mitjans de comunicació. També es silencia que el cicle de fabricació del combustible nuclear emet milers de tones de gasos que provoquen el canvi climàtic.\nPerquè aquestes centrals nuclears no renovin els seus permisos, donem suport i participem en totes les mobilitzacions socials, com la MANIFESTACIÓ ANTINUCLEAR que es farà el proper 10 de Juny a Madrid, a la que pots donar suport econòmic, o institucionals de grups polítics que es puguin presentar en parlaments, ajuntaments, o el Congrés (com propostes de resolució, mocions o proposicions de llei), però som conscients que no n'hi ha prou: el mur de silenci només pot ser superat per un moviment social que pugui fer arribar la seva veu directament als partits i les institucions, amb un mecanisme que no puguin ignorar.\nUna Iniciativa Legislativa Popular (ILP) a tot l'estat és la millor eina que tenim avui per influir en el Congrés, l'única institució que pot frenar al govern del PP, que concedeix els permisos a les centrals. Perquè una ILP arribi al Congrés necessita un suport mínim de 500.000 signatures legalitzades, que han de ser recollides en el termini màxim de sis mesos, a partir de la seva presentació oficial.\nSabem que les forces polítiques contràries a renovar els permisos encara no tenen la majoria parlamentària per decidir un canvi en la política energètica. Per això és important la resposta social organitzada que reflecteixi el sentiment contrari a l'energia nuclear de la majoria de la població, que porti la resistència contra l'energia nuclear més enllà dels grups d'activistes ja conscienciats, i que arribi al conjunt de la societat .\nCreiem que és necessari que la Iniciativa Legislativa Popular comenci a funcionar a la tardor de 2017 si volem que serveixi per resistir als plans de la indústria nuclear d'imposar els 60 anys.\nCal apostar per un nou model energètic basat en la reducció del consum destructiu, un sistema d'energies 100% renovables, estalvi i eficiència energètica. Aquest nou model està frenat avui per les dificultats de trencar amb els interessos que imposen els anomenats "mercats", que inclouen l'avarícia de la elèctriques i dels que els donen suport a causa dels beneficis econòmics que reporta l'energia nuclear. Un model a partir d'energies netes i renovables que és avui perfectament possible i viable a la Península Ibèrica.


Torroella de Montgrí estrena una zona d'esbarjo exclusiva per a gossos :: Torroella de Montgrí - l'Estartit Documento sin título\nTorroella de Montgrí estrena una zona d'esbarjo exclusiva per a gossos\ndv 02 juny de 2017 a les 09:23:49 [Informació Municipal: Notícies] 694 lectures\n(02.06.17) L'Ajuntament de Torroella de Montgrí ha habilitat una parcel·la de 1.200 metres quadrats, situada al carrer Doctor Peri...\n(02.06.17) L'Ajuntament de Torroella de Montgrí ha habilitat una parcel·la de 1.200 metres quadrats, situada al carrer Doctor Pericot, de la urbanització la Granja, com a zona d'esbarjo per a ús exclusiu de gossos. Es tracta d'un espai tancat, on poden córrer lliurement i relacionar-se amb altres gossos. Per fer-ne ús, poden anar sense corretja, degudament acompanyats per la persona responsable, i han de tenir xip i estar censats. Els gossos qualificats per llei com a potencialment perillosos no poden, en cap cas, circular sense anar lligats i amb morrió.\nAmb aquesta iniciativa, l'Ajuntament intenta fer un pas més en el foment de la bona convivència i el desplegament de l'ordenança sobre la protecció, la tinença responsable i la salut ambiental dels animals de companyia. També dóna resposta a les peticions de força veïns de la zona, plantejades a través dels Consells de Barri. L'adequació de l'espai ha anat a càrrec de la Brigada Municipal.\nEs tracta d'una prova pilot i d'aquí uns mesos es valorarà quina ha estat la seva acollida i l'ús que se'n fa. No obstant això, la voluntat és crear espais similars a diferents sectors del municipi, perquè tots els veïns amb gossos disposin d'una zona d'esbarjo propera als seus habitatges.\nCal mantenir la porta tancada per evitar que cap gos s’escapi.\nEn aquesta zona, com a la resta del municipi, s’han de respectar les normes de civisme.\nCal recollir els excrements de la vostra mascota, com a la resta de la via pública.\nS’ha de respectar el mobiliari urbà i l’entorn.\nEls amos són responsables del comportament dels seus animals i els han de controlar en tot moment.\nEn sortir de la zona d’esbarjo, els gossos han d’anar sempre lligats.


ferrancab: abril 2007\nLa distància que separa el nacionalisme democràtic del terrorisme s'ha de posar de manifest en els seus respectius èxits. És tan simple com que els èxits d'Eta no poden ser mai èxits del nacionalisme. I entre els més importants d'aquests èxits, molt més important encara que la mort per monopoli a la que semblen aspirar els terroristes, és l'establiment d'un vedat privat de caça al País Basc. També en les protestes contra la guerra d'Iraq es recordava el caràcter inalienable dels drets del caçador sota l'eufemisme de sobirania nacional. I, seguint amb un paral·lelisme procurarem frenar a temps, també a Iraq era evident la conveniència de relativitzar el dret del caçador. D'aquí la importància de les famoses armes de destrucció massiva, perquè l'autodefensa és sempre un principi a considerar davant el canó d'una arma de foc. En el terreny de les idees, que és el dels que només ens taquem les mans amb tinta, la no-intervenció per respecte a la sobirania del caçador es transmet amb la màxima del cosas de vascos que temps enrera portava a El País a justificar la conveniència de publicar un article de Gómez Pin recordant la seva condició d'extreballador de la pàtria basca. Torna el cosas de vascos quan ZP, segons informa La Vanguardia (28/4/07), no pisará Euskadi en la campaña del 27-M para no tener que hablar de Eta. No crec que hi pugui haver triomf més clar del terrorisme que el d'aconseguir limitar la paraula als seus accidents geogràfics. Ni que, tampoc en aquest cas, el pecat d'ingenuitat del Presidente pugui ser considerat com una notícia balsàmica..\nSi hi ha alguna cosa que pugui agraïr a la meva universitat és la seva militant aposta per la llibertat dels seus alumnes a seguir sent uns pèssims alumnes. És una aposta que, suposo, només en carreres com la de filosofia és digna de ser elogiada. I és gràcies a aquesta llibertat que he trobat sempre per poder seguir sent un pèssim estudiant que segueixo creient que estudiar filosofia deu tenir algún sentit. Si no fos per això, si no fos pels incentius que els mals alumnes tenim per fugir de les pautes tímidament insinuades i que, se suposa, han de regir la nostra vida acadèmica, estic segur que no acabaria aquesta carrera. Entre altres coses perquè aquesta abscència de martells dedicats a moldejar els estudiants permet que els prejudicis amb els que s'arriba a la facultat es mantinguin amb una facilitat d'admirar. I entre aquests la meva incomoditat davant l'estudi de qualsevol text, davant aquesta idea d'aprendre no perquè aprendre sigui inevitable davant de qualsevol lectura interessada sinó perquè aprendre es consideri un afegit a la lectura. D'aquí el meu agraïment. I d'aquí també la meva estranya fe, sense la qual seguir no tindria cap sentit i segons la qual els grans llibres brillen sols. Sense necessitat d'aquests guies que només en comptagotes ens ofereix la mare universitat. Pero algunos de esos que ladran contra la filosofía dirá, como suelen: "Por qué hablas con más energía que vives? ¿Por qué bajas el tono delante de un superior, y consideras que el dinero es para ti un instrumento necesario, y te alteras por un contratiempo, y lloras al enterarte de la muerte de tu esposa o de un amigo, y miras por tu fama, y te afectan las habladuras malévolas? ¿Por qué tu campo está más cultivado que lo que pide su uso natural? ¿Por qué no cenas según tus preceptos? ¿Por qué tienes un mobiliario demasiado elegante? ¿Por qué se bebe en tu casa un vino más viejo que tú? ¿Por qué se instala una pajarera? ¿Por qué se plantan árboles que no han de dar más que sombra? ¿Por qué tu mujer lleva en las orejas la renta de una casa opulenta? ¿Por qué tus esclavos se visten con ropas preciosas? ¿Por qué es en tu casa un arte el servir la mesa y no se coloca la plata al azar y de cualquier manera, sino que se sirve con pericia y tienes un maestro de arte cisoria?" Añade aún, si quieres: "¿Por qué tienes posesiones más allá del mar? ¿Y más de las que conoces? Es una vergüenza que seas tan negligente como para no conocer a unos poquillos esclavos, o tan fastuoso como para tener más que los que la memoria alcanza a conocer". Ayudaré en seguida a tus reproches y me haré más objeciones de las que imaginas; ahora te responderé esto: "No soy un sabio y, para que tu malevolencia se regocije, nunca lo seré. Por esto no exijo de mí ser igual que los mejores, sino mejor que los malos; me basta con podar todos los días algo de mis vicios y castigar mis extravíos. No he llegado a la salud, ni llegaré siquiera; compongo para mi gota más calmantes que remedios, contento si los ataques son menos frecuentes y menos dolorosos; pero comparado con vuestros pies, yo, impotente, soy un corredor"..Séneca. Sobre la felicidad\nEncara que aquest no sigui el límit de la democràcia, la participació ciutadana a les eleccions és un dels seus pilars fonamentals. Una democràcia on els ciutadans tinguin poca implicació en la vida política i, en conseqüència, una democràcia amb uns índex de participació molt baixos, és sens dubte una democràcia dèbil, entre altres coses, per poc representativa. Partint de la base que ningú és més bon defensor dels seus interessos que un mateix, i considerant que els interessos humans estàn, degut a la seva naturalesa social, vinculats al seu entorn polític, el poc interès dels ciutadans en els afers públics segurament vagi lligat a la sensació que cap dels seus interessos està en joc en les eleccions. En l'alta participació a les eleccions franceses, per exemple, hi hauriem de considerar molt seriosament i sense oblidar una llarga tradició democràtica que ens en distancia irremeiablement, la presència dels partits radicals. A l'esquerra o a la dreta dels partits de Ségolène, Sarkozy i Bayrou, Le Pen i Bové, agafats a tall d'exemple, posen en qüestió alguns dels pilars del sistema que els partits moderats o més propers al centre que al feixisme coincideixen a considerar com a inamobibles o, simplement, a no considerar-los públicament entenent, per tant, que són inqüestionables. Quan parlem de que cada país té els polítics que es mereix des d'una perspectiva democràtica, implícitament acceptem que si des dels partits polítics no hi ha un replantejament dels fonaments del sistema és perquè aquest tampoc existeix en els seus votants. L'èxit que a França han tingut els partits de l'entorn del centre és, per tant, un bon reforç pel sistema democràtic d'aquest país. Allunyant els extrems del protagonisme polític, i allunyant sobretot el fantasma de l'extrema dreta i el seu triomf a les primàries del 2002 derrotant les esquerres moderades i passant a la segona ronda de les eleccions presidencials, França ha apostat per seguir amb un model de societat que, en termes generals, no es veu atacat per alternatives viables i moralment satisfactories. La qüestió sobre l'adequació dels governants i els governats, sobre la seva perfecta correspondència, és extensible als països no democràtics i és precisament en aquests on més clarament es veu el problema que planteja aquesta consideració. Que a l'Espanya franquista el poble tingués els governants que mereixia no implica que els ciutadans el consideréssin el millor dels sistemes possibles, sinó la seva incapacitat per plantejar alternatives reals. No és que volguéssin un règim totalitari, és que els que no el volien no el rebutjàven amb prou força. I d'aquí que la part comuna dels partits democràtics, que serà el fonament del sistema, no hagi de ser considerada a priori com a desitjada pels ciutadans, simplement és la part sobre la que ningú els ha demanat opinió. Contra més àmplia sigui aquesta coincidència, contra més dels punts bàsics del programa ideològic comparteixin els partits, menys en joc veurà el ciutadà els seus interessos i, en conseqüència, menys interès tindrà en els afers públics. No per passotisme, per seguretat..\nPer imperatiu acadèmic, em trobo davant un text d'Anne Phillips titulat ¿Y qué tiene de malo la democrácia liberal? Diu així:(...) cualquier medida designada para asegurar una mayor representación a las mujeres está diciendo que la diferencia sexual es políticamente relevante y que la democrácia debe reconocer a los grupos. Yendo más allá de la noción de "acciones justas" para las mujeres (mejorando su acceso, si ellas lo quieren, a las carreras políticas), sostiene que, siempre que estén sesgadas hacia un sexo, nuestras asambleas no son representativas.El problema és la representació. Amb la desaparició d'una societat de classes i amb la seva conseqüent aposta per la igualtat originaria, la naturalesa representativa de la democràcia canvia inevitablement. Aquesta desaparició dels estrats socials tancats i, per tant, la desaparició d'un autèntic sistema de classes, porta a la separació (admetent que també aquí van anar del bracet fins que els va separar la mort) dels interessos dels ciutadans de gran part dels seus condicionants al néixer. I per força això, aquesta desaparició dels suposats interessos de classe, ha de canviar la manera com entenem el que de representativa té la democràcia. Ja no hi ha representants de la patronal i dels treballadors (i menys encara des que ICV s'ha descobert com a partir de gran èxit entre els biopijos i el PP català rep la major part del seu suport electoral entre els ciutadans de rendes baixes) sinó que aquesta representativitat és dels interessos de l'individu en tant que ciutadà. Per això passa a les millors cases que entre germans i parelles es discuteixi per motius polítics. La consideració de que una assamblea sesgada hacia un sexo no es realment representativa implica, per tant, admetre que la diferència sexual és, com diu la mateixa Anne Phillips, políticamente relevante. Aquesta suposada (i aquí el meu posicionament, per si algú el buscava) rellevància de la diferència sexual en la defensa dels interessos com a ciutadà implica, per procès lògic, que associat a la genètica hi ha una determinat posicionament polític de la mateixa manera que abans s'asociava el compromís polític a determinacions de classe. Un cop superada la societat de classes, sera aquesta una societat de sexes? Només se m'acut un condicionant vàlid, que els principis en els que es basa aquella igualtat fonamental depenguin, efectivament, de la diferenciació sexual. Per tant, només si l'homo d'homo sapiens, potser definit més clarament com a homo loquens, fa referència exclusiva al gènere masculí, només si també aquest homo és un d'aquells collonut o conyàs, una d'aquelles expressions altament masclistes que tan preocupen a certes feministes, només així podria entendre una correcció del sistema per afavorir la presència femenina a les nostres esbiaixades assamblees parlamentàries. .\nLa festivitat tenia un punt de religiosa, un toc de processó de setmana santa. No menteixo si dic que dilluns, Rambla Catalunya avall, vaig veure desfilar el cadàver del vell ideal humanístic (humanitas romà), aquell que pretén salvar els homes de la barbàrie com un St. Jordi matant el drac a cops d'Enciclopèdia. Algunes anècdotes ho ilustren. Tinc un traumàtic record de l'anterior edició de la festa del llibre quan vaig veure que les masses d'entusiasmats lectors van estar a punt de fer desaparèixer un fràgil Premi Nobel, Xosé Saramago, sota el pes de la seva obra. De la jornada de dilluns en conservo un record que atempta contra tot intent d'elevació de l'home-lector del conjunt dels éssers humans. Una llibretera jutjant la qualitat literaria d'una obra com una mosca jutjaria la dels excrements de vaca. Aquest llibre és molt bo perquè aquest matí ja n'hem venut una pila així, deia la dona amb el braç dret formant un angle de 90º amb el terra i molt aprop de treure un ull al potencial comprador. I mentre aquest multitudinari funeral tenia lloc, al carrer del costat la Pedrera ens continuava mostrant part de l'historial mèdic de tan ilustre pacient. L'exposició La Música i el III Reich és un bon atac contra la il·lusió que al nazisme, com ara a l'islamisme radical, se'l podia combatre bombardejant-lo amb llibres de Shakespeare. Com diu Peter Sloterdijk a Normas para el parque humano, la cuestión del humanismo es de mucho mayor alcance que la suposición de que leer educa. Encara en paraules seves; el humanismo, tanto en el fondo como en la forma, tiene siempre un "contra qué", pues supone el compromiso de rescatar a los hombres de la barbarie. Amb la imatge d'un oficial de les SS al piano és gairebé obscè pensar que aquest rescat pugui venir dels llibres o les roses. .\nTambé els judicis tenen els seus condicionants previs. Un d'aquests condicionants és la consideració sobre la viabilitat del propi judici i sobre el sentit dels seus possibles veredictes. Així és difícil considerar seriós o apropiat un judici a un infant per injúries al monarca. Contradint aquest principi es pressuposa una humanitat culpable o es planteja una societat igualment condemnada sense pensar si és possible una sentència d'aquestes característiques. A Culpa Organitzada, Hannah Arendt jutja la societat alemanya recordant les implicacions morals de la inacció, d'aquell sartrià si no trio ja he triat. Però crec que la metafísica no pot encendre la clau del gas. I aquest judici, aquest autèntic i terrible veredicte que, precisament per la seva naturalesa conclusiva no hauria de poder-se prendre com a premisa bàsica del procés, acompanya la infantil humanització de la natura. És una humanització de conte però enlloc de les rates parla la terra. O plora, però tot molt humà, massa humà. I ara, ofesa i vexada, la terra es venja. Poques coses poden ser tant perilloses com la metàfora i l'ecologisme ha donat bona mostra d'això arribant a l'ús d'eufemismes com la reducció de la població humana per salvar la terra. Com si no fós l'home l'únic ens preocupat per l'ordenació atòmica de l'univers. Terra i societat comparteixen aquí una sobreinterpretació dels seus papers en aquest fantàstic teatre de l'onanisme lògic. Ni la societat pot ser culpable si les víctimes formen part del conjunt i, per tant, sense acabar-se devorant per la cua, ni la terra es pot venjar dels humans, simplement perquè a la terra no se la pot ofendre. Perquè l'únic valor que té la terra és el que nosaltres li donem per expansió del que ens donem a nosaltres mateixos, per una aparent generositat derivada d'aquell self-love de Hume. És cert que acostuma a ser molt fàcil donar les culpes sempre als altres, gairebé tant com ho és per aquells esclaus del seu sentiment de culpa assumir càrregs que no li corresponen, el que acostuma a ser molt difícil és donar les culpes als culpables. I encara ho és més quan ens saltem l'ordre lògic dels judicis..\nAvui aquest blog fa 2 anys. Estimats lectors, gràcies. Publicat per\nSu cuerpo dejará no su cuidado;Serán ceniza, mas tendrá sentido;Polvo serán, mas polvo enamorado..Francisco de Quevedo.Després del partit, Xavi feia broma recordant al golejador que va ser l'autor de la passada. Té un lloc a la història del futbol i, malgrat ser només futbol, això no és cosa de broma per un futbolista. És anècdota, però té valor. El valor de l'èxit i la seva ridícula dissociació del mèrit. Feia broma i Xavi té molts mèrits com a futbolista, no parlem d'això. Parlem del jugador que dóna la pilota al geni guanyant-se la immortalitat. I de l'escala de valors que aquesta representa i que porta, entre altres coses, a l'assassinat massiu. L'èxit dissociat del mèrit. L'èxit social és avui fama mediàtica, però ni és novetat ni això pretén ser una apologia del sacrifici i l'ètica del retorn del deute que arrosseguem. No és novetat perquè sobre aquesta fama s'han escrit algunes de les més belles paraules que la literatura hagi donat, sobre aquestes paraules s'ha construit el mite d'Aquileu i la Ilíada. I no parlo de retorn no perquè no hi sigui valorat o perquè no hi hagi un deute amb la societat que possibilita la musculatura del guerrer, sinó perquè el valor que prima és un altre. Prima el reconeixement, prima la fama i prima la voluntat d'immortalitat, prima que els meus em recordin i prima un lloc al cel de les nostres nits per tota l'eternitat. Però en Aquileu hi ha un reconeixement del valor dels conciutadans presents i futurs que no hi ha en Belén Esteban. Un reconeixement que condiciona la seva existència fins al punt que el seu èxit és indissociable dels seus mèrits al camp de batalla. I malgrat la voluntat de brillar eternament sigui el motor del jugar-se la vida a les portes de Troia, aquesta voluntat és indissociable del mèrit. Perquè només el millor serà estel. En canvi, mentre no només no calgui ser el millor per gaudir de l'eternitat o la seva warholiana versió dels 15 minuts de fama (molt més adequada al nostre ritme vital), sinó que també per sota es pugui excel·lir, mentre n'hi hagi prou amb ser el pitjor fins i tot morint en l'intent, Cho Seung-hui i els seus sacrificis tindràn sentit. .\nAquest és un post en resposta al comentari de Bacus al meu anterior post. On afirma que, resumint, un liberal creu en els drets individuals per sobre dels col·lectius i un nacionalista els col·lectius (nació) sobre els individuals. Crec que l'oposició que enfronta liberal i nacionalista és falsa i que, per ser certa, necessita d'una petició de principi ja que només en una determinada concepció del nacionalisme aquests termes són antagònics. En el cas de Hitler, per exemple. I és en aquesta idea de nacionalisme on té sentit parlar de la primacia dels drets col·lectius per sobre dels individuals. Acceptant l'entelèquia dels drets col·lectius com a vàlida, el dret a la supervivència d'Alemanya passava, efectivament, per sobre del dret a viure de molts alemanys. I si encara acceptem més metafísica com a animal de companyia, el dret a la llibertat del poble alemany -tota la frase és aire- passava, efectivament, per sobre del dret a la llibertat dels propis alemanys. No crec, però, que sigui aquesta la única realitat del nacionalisme. El catalanisme que s'identifica amb aquest terme, per exemple, en la defensa del dret d'autodeterminació no defensa un dret col·lectiu que prevalgui sobre cap dret individual, ans al contrari, el dret col·lectiu és aquí legítimament acceptable en tant que no és altre que suma de drets individuals, del dret de cada ciutadà de Catalunya a decidir el seu model de país. Fins i tot a decidir l'existència o no del país en qüestió. Hi ha per tant, en aquest cas, una estreta vinculació entre liberalisme polític i nacionalisme en la que podem veure com el liberalisme trascendeix l'àmbit de l'economia. Un sistema econòmic liberal segurament pot funcionar en països amb un sistema de govern no-democràtic i que, per tant, podem qualificar d'antiliberal. Però el liberal no pot acceptar que el lliure intercanvi de mercaderies serveixi de límit de la seva aposta moral. És en consideració d'aquesta aposta, que transcendeix l'àmbit de l'economia per afectar tot un plantejament ètic de model de societat, que no podem dir que totes les morals siguin vàlides dins un partit liberal. Hi ha una ètica liberal que és, per exemple, incompatible amb cert multiculturalisme o amb determinades relacions d'Estat i institucions religioses. I aquesta ètica no pot ser qualificada de relativista perquè no admet, no pot admetre, que totes les possibles conductes siguin igualment ètiques, sense diferència en un judici de valor. No ho pot fer pel simple motiu que la seva naturalesa està constituida èticament, la llibertat és ja un valor moral prioritari. Un valor que, necessariament, no pot ser absolut sense contradir-se a sí mateix, però un valor que existeix i que regeix les consideracions morals dels anomenats liberals..\nHi ha una contradicció que està salvant Sarkozy de les llufes que els opositors volen penjar-li. En una entrevista al diari Avui, Clémentine Autain, adjunta a l'alcalde de París i militant antiliberal i feminista, l'exposava d'aquesta manera: (...) Nicolas Sarkozy, que és summament perillós. És molt liberal i molt autoritari, o sigui que perdríem en el terreny socioeconòmic i en les llibertats públiques. No cal ser un apologeta de l'equidistància que el liberalisme presenta respecte dreta i esquerra per entendre que liberal i autoritari són termes radicalment oposats. Que jo emprengui aquí una defensa de l'economia liberal seria una ofensa al meu accentuat, al meu extremadament accentuat sentit del ridícul. Ja tenen Sala i Martín i ni això és un joc de collage ni estic per fer de lloro. Però em preocupa la confusió del liberalisme i l'autoritarisme com em preocupa que a casa nostra sigui la dreta la que més còmode se sent definint-se com a liberal. Recorda la vella associació de Nietzsche amb el nazsime que, simplificant, acostumo a matar amb una cita del filòsof: En verdad, éste es mi consejo: ¡Alejaos de mí y guardaos de Zaratustra! Y aun mejor: ¡Avergonzaos de él! Tal vez os ha engañado. La vergonya immunitza el seguidor de Zaratustra del virus del feixisme. No és per fer un favor a Clémentine, però cal reconèixer que allargar la frase és un encert. És absolutament fals, per contradictori, que es pugui ser molt liberal i molt autoritari, però amb l'o sigui i l'estigma que arrossega s'estalvia el ridícul. Sarkozy podria, efectivament, ser liberal en el terreny econòmic i autoritari en el social i, per tant, quedar situat a la dreta. Aquest pas és suficient per assegurar que hi perdríem sempre. Perquè, és important recordar-ho, el dimoni és de dretes. .\nL'amic Carol em passeja pel Parlament com a un nen se'l porta de visita al zoològic perquè pugui veure en directe les bèsties que protagonitzen els seus contes. No parlaré de quin és l'animaló que em cau més simpàtic (que per motius inconfessables és el ximpanzè) però vull dir que malgrat el sexe en públic sempre m'ha semblat una cosa molt divertida, m'agraden més els animals que es barallen. Acabant amb aquest paral·lelisme que podrà ferir les sensibilitats de bèsties i diputats, el diputat i la bèstia no han vingut al món per fer l'amor sinó per fer la guerra. Per això cansen -qui ho havia de dir!- les fel·lacions. No aconsegueixen dissimular el mal de cap, la desgana. Com esgota la presència en el discrus del poble i fins i tot dels ciutadans, pura acomulació de cossos, pura empíria, presentats com a sol·licitants. Els ciutadans no demanen res. O demanen molt poques vegades, en comptades ocasions. Demanen quan els candidats passegen pels mercats, per exemple, però no en gaire més ocasions. Perquè la funció del ciutadà no és la de demanar sinó la de triar entre ofertes. Generalment, la demanda també apareix a vegades com a intuició, com a aposta de risc, del polític i el publicista. I així entra Ciutadans al Parlament com entra l'iPod a les nostres vides, no perquè el necessitéssim, no perquè haguéssim demanat mai la seva invenció, sinó perquè algú va creure que ens podria fer servei i l'acabaríem comprant. Per això em resulta estranya l'exigència que hi ha entre parlamentaris de parlar d'allò que interessa al poble, d'allò que afecta als ciutadans, minúsculs però adorables, per això és gairebé ridícula aquesta retòrica. Perquè del que es tracta aquí no és de posar-se d'acord en saber què preocupa extramurs de la seu parlamentària sinó de convèncer als foranis que en aquell vol de vaixella que observen amb simiesca curiositat hi ténen qualcom a guanyar o perdre. En això s'hi juga els calçots el polític, i com deia un savi proverbi xinès; amb el menjar aquesta gent no hi juga. .\nA vegades dubto sobre la conveniència d'escriure obvietats. Sobre la necessitat del post d'ahir, per exemple. Sobre el destacar l'estupidesa de jutjar la física d'Einstein en clau moral i de fer-ho tornant d'Hiroshima. Però les escric quan el meu judici no em sembla únic. No escric, per exemple, que dos i dos fan quatre, però escric que no podem tenir por del coneixement i ho faig perquè, encara que em sembli increïble, crec que hi ha gent que té por del coneixement. El post d'ahir pretenia ser una introducció a aquest comentari d'un article de Raphaël Hadas-Lebel titulat Raza y republicanismo. En aquest article hi prima la lògica del retorn d'Hiroshima, el negar el coneixement per la por a les accions que aquest possibilita. I encara té un interessant afegit, el de la ja coneguda malinterpretació de la tripleta republicana. No sólo las indicaciones raciales (blanco, negro, árabe, asiático) son muy imprecisas en un mundo en el que la mezcla de razas es algo común, sino que, además, como sostiene François Héran, director del Instituto Nacional de Estudios Demográficos de Francia, también es necesario demostrar que la diferencia significa desigualdad y que la desigualdad significa necesariamente discriminación. Malgrat el terme raça sigui segurament poc adequat per referir-se als humans, no podem amagar la diferencia que hi ha entre el blanc i el negre i les conseqüències que aquesta pot tenir a la societat. I no precisament per culpa del genoma. Encara un altre malgrat. Malgrat les imprecisions que la barreja de races pugui introduir en el recompte, el problema no és extensiu a la conveniència de fer-lo. La discriminació no entén d'imprecisions cutànies. I després queda la caiguda de l'imperi i la seva tripleta atacant en aquest encadenament de falses conseqüències de François Héran. De la diferència a la desigualtat i de la desigualtat a la discriminació. On diferència i desigualtat no poden ser sinònims i desigualtat deu implicar una conseqüència jeràrquica, un judici de valor. I d'aquesta jerarquia a la discriminació. Però el procés que fa interessants les dades del possible reconte és precisament l'invers. Partim de la discriminació i d'aquí arribem a la constatació de l'obvietat; l'existència de la diferència. Perquè hi pugui haver discriminació racial o sexual hi ha d'haver previament diferenciació racial i sexual. Negar l'evident en defensa de la igualtat republicana és tenir aquest valor en molt baixa consideració. La igualtat no pot pretendre negar les diferències sinó apostar per que aquestes diferències no entrin en l'aberrant joc de conseqüències que pressuposa Héran com a inevitable. .\nDe les múltiples pors que ens afecten, la por a la llibertat em resulta sempre més pròpia que al coneixement. Potser és per una ridícula caricaturització de la meva condició de filòsof en grau d'estudiant, però les incontrolables voluntats alienes em fan patir més que qualsevol llibre, que per terrible que pugui ser, sempre és susceptible de ser llençat per la finestra sense més contemplacions. Així la llibertat d'expressió, que si admet certa limitació aquesta no serà, obviament, la veritat. Per això m'espanten aquells que, per ignorància, interès, o la suma de les dues (que tot és possible) criticaven les paraules de Sarkozy. No per falses, sinó per recordar-los als nazis. Com si no fóssin ells els que recorden! No cal dir que ningú contradiria al nazi que resolgués correctament l'equació 2+2=X, però el recordatori del genoma com a condició prèvia a l'entorn portava la imatge d'Auswitch a les ments pervertides per benpensants. Sobre els motius, múltiples i diversos, que poden anar des de l'interès partidista de Bayrou i Ségolène, fins a diverses modalitats d'analfabetisme que impedirien als lectors coneixedors de l'abecedari comprendre el significat de les seves construccions, només els podem considerar com a hipòtesi. Però tenim un convenciment; que la por al coneixement és condicionada al seu ús i, per tant, a la por a la llibertat. Només tornant d'Hiroshima algú pot tenir por d'Einstein i la seva física, però no podem considerar seriosament el tancament d'universitats o abandonar tota investigació per evitar futurs maldecaps. .\nÉs inevitable que un diari defineixi una moral quan l'escriuen moralistes. Per això ahir comentàvem el comerç just i la seva etèria exposició, perquè els moralistes escriuen diaris. I avui veiem les seves lògiques conseqüències, les coercitives. No hi ha moral sense coerció, sigui individual o col·lectiva. I en el món dels diaris, ocupats en la coerció de masses, aquesta moral es manifesta de forma curiosa en les exteses senyalitzacions que avaluen els seus personatges. El cas de La Vanguardia és gairebé paradigmàtic, perquè no hi ha millor símbol que les llumetes de semàfor per indicar el camí de l'home recte. Però sent el més clar no és l'únic. L'Avui, per exemple, té un curiós sistema amb ecos dels acudits de les dues notícies, la bona i la dolenta. I també aquí el judici és tripartit; +, -, =. Però si Compte-Sponville té raó i la moral és d'esquerres, és normal que l'ordenació i apologia del convenient i el pecat sigui en la premsa socialdemòcrata més clar que en qualsevol altre, fins i tot en el seu simbolisme. El Periódico, diari que juga com pocs el paper de representant de la progressia a la terra, mostra de manera clara i diàfana la condició jeràrquica de la moral del creient, amb fletxes de colors per reduir al mínim l'esforç del lector, una altra de les seves virtuts com a diari. Avui en la seva classificació Maria de la Pau Janer cotitzava a la baixa. Per si no ho imaginaven, ser del PP no és ètic..\nLa moral socialdemòcrata necessita d'explicacions com aquesta. La moda també pot servir per reivindicar els drets dels treballadors dels països pobres, informa El País. Deixant de banda que no crec que la moda, com la poesia o les princesses, tinguin altre causa a reivindicar que la bellesa, de la mateixa manera que l'intel·lectual, filòsof o pensador, només ha de tenir un compromís, la veritat, vull afirmar i afirmo que en l'exigència d'una societat compromesa s'acostuma a oblidar el substrat d'aquest compromís. I és aquesta absència de substrat la que necessita de l'excés de mística. Sobrecàrrega de justícia i adjectius derivats, sense fer-nos partíceps de la càrrega material pels alliberats treballadors . Com sobrecàrrega d'oceans, muntanyes i coves hi ha en la poesia del cast creador. Són bisos de l'ètica kantiana i les seves bones intencions. La sistematització dels impertaius no amaga que convertir el no mentir en imperatiu categòric condemna a molts jueus a les càmares de gas. Amb la garantia del bon cor dels seus delators que, impossibilitats per actuar pel deure per la seva humana condició (autèntica poesia aquesta ètica per ús dels asexuals angels), es conformen en actuar conforme al deure i a les ordres del nazi de torn. I del bon cor i les seves garanties parlàvem. El comercio justo también garantiza que los trabajadores puedan llevar una vida digna, y se respeten tanto sus derechos laborales como la equidad de género, sin olvidar el cuidado del Medio Ambiente y la garantía de que no ha habido explotación infantil. Tot això sense pactar amb la realitat. Sense que la vida digna tingui pel lector més implicacions que la satisfacció del seu ego moral. O que per garantir la puresa dels drets s'eviti la seva redacció negre sobre blanc i sense que l'equitat de gènere tingui cap implicació que trascendeixi el simbolisme de la notícia. A tanta metafísica dels costums només li fata el medi ambient i l'explotació infantil (sense intent d'escisió entre explotació i feina) per acabar el redactat sense tacar-se les mans. Sense necessitat de recordar-nos que l'alternativa a la realitat no és mai el paradís..\nÉs màxima liberal l'afirmació que la llibertat només pot ser retallada només en favor de la llibertat mateixa. Ja Stuart Mill defensa aquesta tesi com a fonamental en el seu famós On liberty. Reformulant la màxima per fer-la baixar al món concret dels bípeds, i sense per això voler excusar qualsevol possible infidelitat que se'n derivi; la llibertat d'algú només pot ser retallada en favor de la llibertat d'algú o alguns altres. D'aquí la definició de la llibertat per esferes, on la meva llibertat acaba on comença la dels altres. Però fent baixar la llibertat al terreny dels empírics ciutadans ens veiem obligats a parlar-ne considerant el pes que aquesta condició li aporta i, per tant, a considerar que la llibertat, com el rovelló, magnífic producte de la putrefacta superfície terrestre, té les seves condicions de possibilitat i que la seva defensa, la defensa de qualsevol poètica liberal, passa per la garantia d'aquestes condicions de possibilitat de la llibertat al màxim nombre possible d'individus, ciutadans. Entre elles, la supervivència física dels encarregats de posar-la en acte. Només en consideració a aquesta idea poden tenir justificació lleis com la del tabac o el carnet per punts. La llibertat del fumador només s'hauria de veure retallada si entra en conflicte amb la salut del no-fumador de la taula del costat. I així com el govern, volent analitzar l'èxit d'aquesta iniciativa no va recórrer als diagnòstic de càncer de fumadors passius, per veure si efectivament les restriccions garantien les condicions de possibilitat de la llibertat de més ciutadans, quan es valora l'èxit del carnet de punts si que es recorre a les morts a la carretera. I si aquesta havia de ser la justificació de la normativa, si el carnet per punts havia d'ajudar, a través de la conscienciació de butxaca (única conscienciació que la política admet sense estirar els llavis reprimint un somrís), a la disminució del nombre de morts a les carreteres, aquesta normativa ha fallat. Però com les vaques, els nostres polítics van deixant la legislació per allà on passen i així, malgrat la llei no serveixi ni com a adob, malgrat no serveixi ni com a condició de possibilitat de futures hortalisses o ciutadans de jardí, queda la merda i sa pudor per fer companyia al conductor en els seus trajectes. .\nEls resultats del darrer baròmetre del Centre d'Estudis d'Opinió són negatius per CiU. I és cert que l'enquesta va ser realitzada abans de la calçotada i, per tant, és cert que els resultats poden representar més el passat que el present i que potser ara CiU tornaria a situar-se per sobre el PSC en intenció de vot, però tot petit canvi que hi pugui haver en els resultats d'aquests estudis no canvia la situació de CiU. No la canvia mentre aquestes variacions no representin un ascens a la majoria absoluta de la coalició nacionalista o mentre ERC no tingui intenció de seguir amb el govern d'entesa, tripartit, o com sigui que les esquerres del govern del país vulguin ser anomenades. Perquè el més negatiu no és la matemàtica sinó les seves excuses, causes segons fonts convergents. La discreció dels seus votants. És això el que és preocupant i ho dic en consideració al pes d'una curta biografia. Jo també vaig ser un votant discret, però d'ERC. Es comença sent votant normal, convençut i orgullós de la tria, després Maragall és President i es passa a ser discret per vergonya, i quan aquesta vergonya és reconeguda públicament, aquesta torna cap endins i el votant discret ja no vota més el que havia estat el seu partit. Aquesta discreció dels votants explica també la situació que viu el PP a Catalunya, exemplificada en l'interès que va despertar abans de les eleccions la suposada militància popular d'Albert Rivera. Per això alguns es mostren convençuts que abans hi haurà un popular de lehendakari que governant Catalunya. Per orgull, perquè ser del PP al País Basc encara és, encara que només sigui pels propis simpatitzants, una militància noble. I mentre els nobles es reconeixen com a tals, com a tals tenen futur. Per això la discreció és la pitjor notícia que aquesta o qualsevol de les enquestes que puguin sortir pot donar a CiU. Perquè els discrets no tornen..\nPer espantar els fantasmes i pecant un poc de cursi: la conversa no és entre la dreta i l'esquerra, la conversa és entre dos homes, un de dretes, l'altre d'esquerres. És la conversa entre el filòsof Michel Onfray i Nicolas Sarkozy que haviem pogut llegir gràcies a Quiñonero i de la que Arcadi Espada en destacava un interessant fragment. Dice Onfray:--Pour autant, on ne naît pas homosexuel, ni hétérosexuel, ni pédophile. Je pense que nous sommes façonnés, non pas par nos gènes, mais par notre environnement, par les conditions familiales et socio-historiques dans lesquelles nous évoluons.Le contesta Sarkozy:--Je ne suis pas d'accord avec vous. J'inclinerais, pour ma part, à penser qu'on naît pédophile, et c'est d'ailleurs un problème que nous ne sachions soigner cette pathologie. Il y a 1 200 ou 1 300 jeunes qui se suicident en France chaque année, ce n'est pas parce que leurs parents s'en sont mal occupés! Mais parce que, génétiquement, ils avaient une fragilité, une douleur préalable. Prenez les fumeurs: certains développent un cancer, d'autres non. Les premiers ont une faiblesse physiologique héréditaire. Les circonstances ne font pas tout, la part de l'inné est immense.Sobre els fantasmes. Són la causa de la selecció d'Espada, per culpa d'El País. Ells no han espantat els seus fantasmes i hi han vist una conversa metafísica entre dretes i esquerres. I com que és línia editorial, hi veien la pèrfida dreta lluir cornamenta i cua. Intentant no repetir el post d'Espada, perquè tenim coses millors a fer, cal tenir present el titular d'El País: Sarzkozy cree en el determinismo de pederastas y suicidas. Com si no haguéssin llegit i només calgués pressuposar la bondat de l'esquerra (línia editorial!) per saber què pensa la dreta. Perquè llegir és qüestió de detall, pura antimetafísica vaja. Per exemple, una petita expressió de Sarkozy mostra la mentida del titular: Les circonstances ne font pas tout... Jugant una mica amb els fantasmes. Si el procés del diari socialdemòcrata fos vàlid i partint de Sarko, Onfray no hagués oblidat la genètica i hagués dit, per exemple, que l'ADN no ho és tot. Sense aquest non pas par nos gènes que tan agrada a les esquerres. Sense la ilusió de que un home de color criat entre blancs.... Publicat per\nEntre les declaracions de Jesús Polanco que van portar al PP al boicot al grup PRISA hi ha aquesta afirmació: Es muy difícil ser neutral cuando una de las partes considera que todo vale con tal de recuperar el poder. Obviant el complement temporal perquè sempre és molt difícil ser neutral, falta apologia de l'ofici de periodista, falta l'afirmació de que, malgrat les dificultats i malgrat aquestes estiguin delimitades per la línia editorial del grup i pels posicionaments del seu director, PRISA intentarà ser neutral. Intentar-ho sempre és el primer pas, encara que sigui per fracassar. Quan no s'intenta passen coses com aquestes. Informa EFE desde Huelva i així ho recullen, amb el mateix titular, el País i el Diario Vasco; Zapatero promete una campaña alejada de los "insultos y exageraciones" del PP. El titular de l'edició digital d'El País, la porta d'entrada a aquesta informació així titulada, era el següent: Zapatero hará campaña sin los "insultos y exageraciones" del PP. La diferència és significativa. Desapareix la promesa i es converteix en acte per intervenció del futuròleg de PRISA. Ho promet i sóc home de fe, ergo ho fa. I la fe no és menyspreable, és imprescindible per poder fer titulars en un temps que no sigui passat. En el present hi ha la fe que, en el temps que serpara la feina del periodista de la del lector, la realitat s'haurà estat quieteta i allà on toca. El futur acostuma a ser qüestió de sort al tirar les cartes. Però també per acabar amb qüestions de fe, el primer pas és intentar-ho..\nEl perdedor radical és un enorme esforç per adaptar la realitat al reduït marc de les seves teories. Obvio i banal, va dir Arcadi Espada. És cert, és obvi i és banal. Però hi ha més coses. Per exemple, hi ha un pensament oposat a una temptació de qui això escriu: la de creure que entre el filòsof i l'historiador hi ha una distància comparable a la que separa el pediarta i el forense. En aquest llibre que per obvi i banal resulta de tan lleugera digestió, potser el moment de més gran risc intel·lectual és el del revisionisme. Per donar a la seva criatura un poc d'aire, el suficient com perquè el xicot es pugui valer d'ara endavant, Enzensberger necessita retorçar el cadàver de la història. Així la curiosa autòpsia; Desde el principio, la quimera de la dominación mundial rondava las cabezas de los nacionalsocialistas. Visto así, sus objetivos eran ilimitados e innegociables, no sólo eran irreales sino apolíticos. Ni siquiera una mirada al mapa mundial pudo convencer a Hitler y sus secuaces de que la lucha de un pequeño país centroeuropeo contra el resto del mundo no tenía ninguna opción de prosperar. (...) Cabe la hispótesis de que Hitler y su séquito no buscaran la victoria, sino que quisieran radicalizar y eternizar el estatus de perdedores. (...) El propio Hitler confirmó este diagnóstico al decir que el pueblo alemán no merecía sobrevivir. A base de sacrificios inmensos consiguió lo que quería: perder. Contradir les mirades al mapa i la suposada solitud del poble alemany en la seva lluita contra el món és feina d'historiadors i des d'aquí només sonriem intentant dissimular la nostra ignorància. Però hi ha el diagnòstic del forense! Enzensberger sap, millor que Hitler i els seus secuaces, que el nazisme estava condemnat sense remei a la derrota. Malaguanyats tots vosaltres, resistents que vau passar vostra vida bufant en favor del vent! El malalt va morir d'un tret de bala al cap, confirmant així el diagnòstic del forense..\nDe la contraportada del llibre de Noam Chomsky, Conocimiento y libertad. Sólo para el que tenga subdesarrolladas u obnubiladas las entendederas podrá no ser cosa palmaria o al menos entrevista la singularidad e importancia de este libro, patentizada en buena parte por el conjuro que ejerce un capote sostenido al alimón por Bertrand Russell y Noam Chomsky, no ya dos de las mentes más extraordinarias que han visto los siglos, sino también dos de las personalidades más afines y estrechamente vinculadas de nuestro tiempo. Carlos-Peregrín OteroEls filòsofs i l'esquerra comparteixen, sovint, la sensació d'alçada com a refugi de la mediocre i perversa realitat. Si l'esquerra se serveix de la talaia des d'on es construeix el mite de la seva inqüestionable superioritat moral, el retorçar el coll del llenguatge acostuma a servir a qui ha convertit el pensar en professió per justificar la seva elevada posició. D'aquí que el no ser entesos acostumi a ser rebut com un elogi pel filòsof. Serveix el màrketing de Chomsky d'exemple paradigmàtic per la seva condició de pensador d'esquerres. I serveix la punteta: Sólo para el que tenga subdesarrolladas u obnubiladas las entendederas... Els perills que aquesta talaia d'escuradents suposa pels que s'hi vulguin enfilar es mostra en la traducció del missatge; s'ha de ser molt burro per no comprar aquest llibre. Aquí com en l'esquerra, la talaia cau pel pes de la fal·làcia..\nSuscitar la colera del adversario, ya que, encolerizado, no está en condiciones de juzgar de forma correcta y percivir su ventaja. Se le encoleriza no haciéndole justicia, enredándole abiertamente y, en general, mostrándose insolente..Arthur Schopenhauer. El arte de tener razón (expuesto en 38estratagemas)Com que crec sincerament que dos no es crispen si un no vol, crec també que adjudicar al PP el monopoli d'aquest indubtable èxit polític és injust. Dic èxit polític perquè la bidireccionalitat de la crispació anula les seves virtuts estratègiques. Per exemple, si el PP crispés i MTFDLV ens fes el favor de mesurar les seves paraules, el govern i el PSOE aconseguirien allò que és fonamental en la dialèctica i en la política i que en castellà s'expressa com a llevar razón. No és el mateix que un tenir raó objectiu, que en política es reserven en exclusiva els feixistes i els salvapàtries, és un vèncer en una batalla argumental, un aparent convèncer. I ja és molt. La reciprocitat en les trampes anula la possibilitat d'èxit, dèiem. És cert en part, només si l'èxit és, com hauria de ser, el llevar razón. En que no sigui aquesta la imatge de l'èxit es basa la paraulota de moda; descrèdit. Com tota paraulota, aquesta només és preocupant per certa. Hi ha descrèdit, i hi ha descrèdit perquè en això es basa l'estratègia electoral dels nostres partits polítics. El cop de colze és a l'interior del partit, diuen, però de cara l'elector més val enfonsar el cap del contrari al fang que no pas treure pit. I un polític amb l'americana bruta no insipra confiança com per donar-li crèdit. I com que els mals no vénen sols, al descrèdit segueix la resignació i, per tant, el votar no el millor sinó el menys dolent i, per tant, al descrèdit segueix la perversió més terrible de la meritocràcia. El pitjor no és, per tant, que els polítics no vulguin tenir raó en aquell sentit de la victòria dialèctica, el pitjor és que no necessitin d'aquest llevar razón per guanyar les properes eleccions..\nValentí Puig, segons ens recordava el professor Colomer, odia que el considerin un intel·lectual perquè creu que els intel·lectuals són transmissors de dogmes i que són els responsables del feixisme i del comunisme i que no són capaços de tenir idees lliures. El mateix adjectiu serveix, en canvi, d'elogi en boca de Vargas Llosa quan, en un article publicat al diari El País, assegurava que Jean-François Revel será recordado como uno de los intelectuales más lúcidos de los tiempos que hemos vivido. L'elogi al filòsof francès inclou la defensa del terme que tan poca gràcia sembla fer a Valentí Puig, l'exercit que necessita la paraula per imposar-se sobre l'insignificant. Vegin; comenzó diciendo en El ladrón en la casa vacía que, a diferencia de muchos de sus colegas, muy satisfechos consigo mismos, él se había pasado la vida equivocándose y arrepintiéndose de sus equivocaciones. Y si lo decía, lo creía. Porque era un intelectual honrado, incapaz de hacer trampas, a sus lectores o a sí mismo. Pensar contra sí mateix, encara que faci mal; aquest és segurament el millor salvavides del terme. El filòsof italià i professor de la Università Degli Studi di Padova, Umberto Curi, en un llibre titulat Pólemos, Filosofia come guerra defensa que el socràtic parir la veritat ha estat sovint interpretat en direcció contraria a la convenient. La tortura a la que ens sotaposa la filosofia socràtica explica millor la naturalesa del parir grec que a la inversa, que ens portava a pensar, influènciats pels moderns quiròfans, en una filosofia indolora. Condemnat com les dones gregues, l'intel·lectual pareix amb dolor, sense epidural. El parir la veritat és autèntica tortura perquè necessita posar les creences, tan les pròpies com les d'altri, sota el judici d'una crítica inflexible. Pensar contra un mateix evitant, en la mesura del possible, l'absurd. Tres perills amenacen el pensar. El perill bo, i per això guaridor, és el veïnatge del poeta que canta. El perill pervers, i per això agudíssim, és el pensar mateix. El pensar ha de pensar contra si mateix i sols ho aconsegueix rares voltes. El perill dolent, i per això confús, és el filosofar. Els intel·lectuals als que tan poca estima té Valentí Puig no són, per descomptat, els nostres intel·lectuals. Als nostres els va més el rotllo sadomasoquista..\nIntermitentment llegeixo, en llibres i diaris, que els filòsofs de moda, els autors que es cotitzen, es pregunten - amb un trèmolo de ploma angoixant, potser fictici - quin és el sentit de la vida. Quina estranya pregunta, valga'm Déu! Francisqueta, que es troba en la vida, arrelada a la vida, que és en la vida, coneix perfectament el seu sentit. Tots sabem exactament el sentit de la nostra pròpia vida. En trobar-nos a soles amb nosaltres mateixos (el diàleg és ja una comèdia), sabem perfectament el que volem. Ho sabem amb una estricta precisió. El que passa només és que el sentit de la nostra pròpia vida, quan no és una pura niciesa, és quelcom tan minúscul, tan insignificant, tan fabulosament irrisori, que no es pot explicar ni als amics més íntims. En algunes persones el sentit de la vida consisteix en l'exercici de la maldat desinteressada, capriciosa, gratuïta. Però això és el que es pot explicar menys..Josep Pla. El carrer Estret Publicat per\nPer tal que el multiculturalisme sigui compatible amb una democràcia liberal no ha d'oblidar mai que els subjectes mereixedors de respecte són els ciutadans, els subjectes individuals, i no les cultures, col·lectivitats. El respecte que mereix l'individu i que fonamentem en una igualtat originaria no pot, per tant, extendre's a les comunitats culturals sense trencar aquest principi igualitarista que fonamenta la democràcia. Aquesta priorització de l'individu respecte al seu estrat social o el seu grupisme cultural ha de servir de recordatori a la nostra mirada als col·lectius. Alain Finkielkraut, jueu, filòsof i francès (i no necessariament en aquest ordre), assegurava al diari Haaretz: Les juifs de France n'ont d'avenir que si la France reste une nation ; il n'y a pas d'avenir possible pour les juifs dans une société multiculturelle, parce que le pouvoir des groupes antijuifs risque d'être plus important. Només si l'oposició que estableix entre nació i societat multicultural porta a Finikielkraut a considerar la societat multicultural com a no-democràtica o anti-democràtica (en el supòsit que aquests dos termes siguin efectivament diferents) es pot entendre la seva preocupació pel futur dels jueus. No entesos com a col·lectivitat sinó com a subjectes individuals. Diguem-ho suau, però el plural necessita desaparèixer per un moment quan parlem de democràcia. Per un moment, el moment fundacional, el moment de les eleccions on el sufragi universal és, a la vegada, individual i on, per tant, els jueus no es poden desplaçar en massa i com un sol poble a les urnes. Com a col·lectivitat els jueus no es poden veure amenaçats per una societat multicultural, perquè és precisament la multiculturalitat de la societat la que els respecta com a grup. El risc de desaparèixer com a individus, risc aquest sí assimilable a l'orígen del titular i les nostres pors, és real si el multiculturalisme obvia el seu ordenament moral acceptable i es llança a valorar com a iguals nazis i jueus en consideració al seu caràcter compartit de col·lectivitats enfrontades..\nEl perdó es fonamenta, com la tolerància, en un principi d'autoritat. Algú ha d'estar legitimat a respondre afirmativament a la petició. Per això, cada cop que parlant de terrorisme tot el pes del terme perdó cau sobre la taula, ho hauria de fer acompanyat de l'autoritat competent. Així podrien distingir amb evident claredat l'ètica de la legalitat, per exemple. Només les monarquies, en consideració al principi de jerarquia que les regeix, haurien de poder-se permetre la consideració d'un perdó legal. Sembla que no és així i que també les democràcies es reserven el dret d'amnistia. En el camp de l'ètica el perdó pot prendre dues formes. El principi egoista del perdona'm pare perquè he pecat. O el solidari Pare, perdona’ls, que no saben el que fan. Però la figura paterna no hi pot faltar. Quan el terrorista demana perdó, obviant la possibilitat de clemència del líder de torn, només ho pot fer davant la mare pàtria o la divinitat que estigui de servei. Eta o Al-Qaida no poden demanar perdó a les víctimes perquè les víctimes no poden perdonar. No perquè la mort d'un familiar els hagi segat l'ànima ni perquè la pèrdua d'una cama els hagi afectat el miocardi, simplement perquè el perdó no forma part de les seves possibilitats reals. Ni oblit ni perdó. L'oblit perquè no és voluntari i el perdó perquè no depèn d'elles. Fora del formalisme no hi ha implicacions reals del perdó de la víctima al botxí. El perdó publicitari, per exemple, no amaga la mirada creuada de la mare amb l'assassí del seu fill ni la modela. A qui demanar perdó, es pregunta el terrorista? A Déu o al mirall. És una formulació excloent perquè no admeto la responsabilitat compartida. O Déu o el mirall. Quan Déu ha mort, quan ha mort la seva possibilitat de jutjar ad eternum i permetre's el luxe de l'oblit que en exclusiva li reserva la seva homnipotència, nous sommes seuls, sans excuses. Així expressava Sartre la condemna de l'home a la seva llibertat. Condemnat el terrorista a la tria entre dues possibilitats quan el canó de la pistola enfila el crani de la potencial víctima; disparar o no. I condemnat a l'assumpció de les seves responsabilitats, per tant. Sense excuses, sense déus o monarques. Només mirall, pistola, subjecte i els esquitxos de l'objecte..´"Quiero ver con mis propios ojos cómo la cierva yace junto al león y cómo el acuchillado se levanta y abraza a su asesino". Dostoievski, Els Germans Karamázov..


Passada curta i al peu\nParc a Sant Cugat del Vallès. Joc de la pilota sobre ciment d'un parc de lleure.\nBatucades al carrer\nCarrers de Sant Cugat del Vallès. Les batucades s'han posat de moda i una bona oportunitat de sentir la sonoritat dels carrers és passejar pels voltants d'aquesta manifestació musical.\nL'antic orguenet a la Rambla\nLa Rambla de Barcelona. Aquest és un ambient sonor ja impossible de sentir: la Rambla de Barcelona quan la venda d'animals vius era permesa i quan hi\npassejava una persona amb un orguenet. Està enregistrat a finals dels anys noranta.\nLa Rambla de Barcelona. Aquest és un ambient sonor ja impossible de sentir: la Rambla de Barcelona quan la venda d'animals vius era permesa i quan hi passejava una persona amb un orguenet. Està enregistrat a finals dels anys noranta.\nL'ambient a la plaça del poble\nPlaça de Sant Cugat. El bon temps canvia l'ambient sonor dels pobles. Això és un moment sonor d'una plaça qualsevol de Catalunya, amb les orenetes xis\nclant, els nens sobre tarimes on s'ha de fer un concert i les veus de la gent asseguda en els bancs.\nPlaça de Sant Cugat. El bon temps canvia l'ambient sonor dels pobles. Això és un moment sonor d'una plaça qualsevol de Catalunya, amb les orenetes xisclant, els nens sobre tarimes on s'ha de fer un concert i les veus de la gent asseguda en els bancs.\nCampionat de tenis de taula\nEl so ambient d'una competició de tenis de taula està protagonitzat per les pales i les pilotes. I quan hi ha més d'una partida alhora, el so es fa molt sincopat i agradable.\nCelebració de la Cruz de Mayo en una casa andalusa\nLa Cruz de Mayo s'ha viscut al centre popular andalús de Sant Cugat. Des de fora de les seves instal·lacions vaig enregistrar una sevillana.\nLes baldufes, com els cubs de Rubik, sempre tornen al pati de les escoles de casa nostra.


La Diputació de Tarragona injecta 10 milions d'euros en un pla de xoc contra els efectes de la Covid-19 | Reusdigital.cat diari de Reus. Notícies i actualitat del Camp de Tarragona\nEl territori vol treure rèdit de ser una regió avançada en la desescalada i demana etiquetar-se com a zona verda europea\n05 de Juny de 2020, per ACN\nImatge gràfica del repartiment dels 10 milions en ajuts del pla de xoc per la covid-19, impulsat per la Diputació de Tarragona\nLa Diputació de Tarragona injectarà 10 milions d'euros en un pla de xoc contra els efectes econòmics de la Covid-19. Provinent del romanent de tresoreria, un 80% d'aquesta quantitat es destinarà als ajuntaments. Així s'ha aprovat per unanimitat en el ple virtual celebrat aquest divendres al matí. La institució també ha donat llum verda a una moció del PSC en la qual es demana que la demarcació s'etiqueti com a zona verda europea. A les portes de la fase 3, el territori treu pit al fet d'anar amb "cert avantatge" en la desescalada del confinament i ser una zona amb poca afectació de la pandèmia. "És un valor afegit que podem oferir, un atractiu de cara als turistes per visitar-nos amb total tranquil·litat", diu la presidenta Noemí Llauradó.\nLa Diputació reforça les accions per promocionar al màxim les seves dues marques turístiques, Costa Daurada i Terres de l'Ebre, molt tocades per aquesta crisi sanitària. Així, s'ha decidit demanar aquesta etiqueta a la UE, que les acreditaria com a zones segures per als turistes. A la vegada, el turisme també és un dels àmbits on s'injectaran diners del pla de xoc aprovat aquest divendres per la institució.\nDels 10 milions previstos, 1 es destinarà a l'impuls i promoció de les dues destinacions turístiques del territori. Llauradó ha reconegut que molts agents d'aquest sector econòmic els havien traslladat la inquietud de necessitar l'ajut de l'administració, tenint en compte el pes que representa el turisme en l'economia del sud de Catalunya. "No podíem tancar els ulls davant d'aquesta situació", ha dit.\nAmb tot, el gran gruix d'aquest pla es concentra en afavorir la liquiditat dels ajuntaments perquè puguin afrontar despeses derivades de la pandèmia. Els municipis rebran 8 milions d'euros i s'ho gestionaran al seu criteri, si bé 3 milions cobriran l'àmbit de la salut pública, 3 milions es destinaran a plans d'ocupació i comerç de proximitat, i els 2 milions restants, en educació, cultura i esports.\nFinalment, la tercera pota beneficiària d'1 milió d'euros seran entitats d'acció social, que "han estat al peu del canó", ha remarcat Llauradó. Es repartiran 500.000 euros a entitats col·laboradores i 500.000 euros en una línia de subvencions de concurrència competitiva. La presidenta de la institució ha remarcat l'"esforç important" per prioritzar aquest pla. "Ens toca ser creatius", ha conclòs.\nEl govern de la Generalitat modifica la llei de Salut Pública per crear un marc legal que empari les restriccions per la covid-19


AVA denuncia que els cítrics sud-africans quadrupliquen el preu dels valencians - À Punt\nAVA denuncia que els cítrics sud-africans quadrupliquen el preu dels valencians\nAdverteixen del risc fitosanitari que implica l'entrada massiva de fruita de Sud-àfrica i de la necessitat de portar a terme controls exhaustius d'aquests productes.\nSegons Ava-Asaja, enguany la qualitat de la fruita valenciana és "excel·lent" / À Punt NTC\n23 de juliol 2019 - 22:17\nL'Associació Valenciana d'Agricultors, AVA-Asaja, ha assegurat que els cítrics de Sud-àfrica arriben als lineals dels supermercats a preus que quadrupliquen, en alguns casos, el preu als quals es van vendre els cítrics valencians la passada campanya, cosa que consideren "un despropòsit". Sobretot, segons assenyala el president d'AVA-Asaja, Cristóbal Aguado, perquè la campanya "ruïnosa" d'enguany per als productors valenciana ha fet que molts d'ells hagen hagut d'abandonar les explotacions.\nSegons un comunicat d'AVA-Asaja, les mandarines de la varietat clemenvilla es venen per damunt dels 4 euros el quilo i els pomelos rojos i blancs molt per damunt dels 3 euros el quilo. A més, també expliquen que els lineals estan plens de nectarines i prunes roges de Sud-àfrica en plena campanya de fruita d'estiu en què els agricultors estan rebent "preus ruïnosos".\nPel que fa a la campanya de fruiters, Ava-Asaja ha indicat que els productors valencians estan venent la collita a "preus ridículs", tot i que enguany la qualitat de la fruita és "excel·lent" perquè ha comptat amb les hores de fred necessàries i ha afegit que, com a conseqüència, l'entrada de nectarines i pruna roja de Sud-àfrica afonarà encara més els productors de la Comunitat Valenciana.\nA més, des de l'organització també adverteixen del risc fitosanitari que implica l'entrada massiva de fruita de Sud-àfrica i la necessitat de portar a terme controls exhaustius d'aquests productes per la presència de plagues i malalties com la taca negra, que encara no estan presents a Europa i que podrien causar "grans estralls en els nostres cítrics".


Curs d’igualtat efectiva d’homes i dones i eradicació de la violència masclista a l’àmbit sanitari - Col·legi Oficial d'Infermeres i Infermers de Tarragona\nEl Parlament de Catalunya ha aprovat diferents lleis per tal d’aconseguir la plena igualtat entre homes i dones en els diferents aspectes i activitats social, laboral i familiar. Així la llei 17/2015, de 21 de juliol, d’igualtat efectiva de dones i homes, així com la ja prèviament aprovada en el 2008, de 24 d’abril, del dret de les dones a erradicar la violència masclista, són dos elements claus per una banda aconseguir la plena igualtat i tracte igualitari, així com establir tots els mecanismes que permetin a la dona actuar en un pla d’absoluta igualtat. El coneixement exhaustiu d’ambdues lleis, que són expressió del desenvolupament de l’estatut d’autonomia de Catalunya, així com l’obtenció de tècniques i activitats per tal de posar-les en practica en el lloc de feina, i més concretament en l’àmbit sanitari és el motiu i la raó de ser d’aquest curs.\nSensibilització i reflexió significativa.\nTreballar conceptes clau en Igualtat.\nTrencar amb estereotips i rols de gènere. Donar a conèixer la normativa vigent.\nIdentificar les situacions susceptibles de risc.\nConèixer que és un Pla d’Igualtat.\nTreball de casos.\nFomentar la coeducació en la igualtat real d’oportunitats.\nPosada en pràctica del llenguatge no sexista.\nMÒDUL 1. NORMATIVA JURÍDICA I JURISPRUDÈNCIA\nMarc normatiu d’igualtat de dones i homes.\nLlei 17/2015 de 21 de juliol, d’igualtat de dones i homes.\nObjecte i finalitat de la llei.\nL’Institut Català de la Dona.\nConceptes bàsics en l’aplicació normativa\nMecanismes per garantir els drets.\nLa coeducació. Apoderament de les dones.\nDemocràcia paritària, i participació de dones i homes en afers públics.\nPrincipis i actuacions dels poders públics.\npla estratègic de polítiques d’igualtat de gènere del Govern de la Generalitat de Catalunya. Polítiques social: Benestar social i familiar. Salut i Serveis.\nJustícia i Seguretat. Responsabilitat, i regim sancionador.\nLes formes, i els àmbits de la violència masclista.\nTipus de violència: física, psicològica, sexual, econòmica.\nLa violència en l’àmbit laboral: Assetjament per raó de sexe i assetjament sexual. Principis orientadors dels poders públics.\nDret a la protecció efectiva. Igualtat, gènere i adolescència.\nLa transsexualitat. Aplicabilitat per part de la doctrina del Tribunal Suprem en els drets efectius (Jurisprudència)\nMÒDUL 2. SENSIBILITZACIÓ EN MATÈRIA D’IGUALTAT.\nSensibilització: Matèria especifica d’igualtat efectiva.\nDe què parlem quan parlem d’Igualtat d’oportunitats.\nMarc normatiu de referència.\nL’aplicació pràctica de la Llei d’Igualtat en l’àmbit laboral.\nEl Pla d’Igualtat: fases i objectius.\nMesures en matèria d’Igualtat d’aplicació a l’empresa. Les accions positives.\nEl llenguatge no sexista: construint noves realitats.\nIdentitat corporativa i compromís organitzatiu amb la igualtat efectiva.\nGestió tranversal de gènere.\nTrencar amb creences limitant.\nEl curs consta de 2 mòduls didàctiques, repartides en cinc setmanes, les quals s’activaran de manera seqüencial en quant finalitzis l’anterior.\nPer tal d’obtenir el certificat cal haver visualitzat la totalitat del continguts de cada unitat i haver assolit una nota final mitja de 70 entre tots els qüestionaris.\nEl participant haurà de visualitzar totes les unitats.\nQüestionaris. El participant accedirà als qüestionaris, havent visualitzat el contingut multimèdia corresponent. Caldrà obtenir una puntuació mínima de 7.\nEls qüestionaris seran d’autocorrecció automàtica i revisats pel docent.\nCasos pràctics i preguntes de reflexió. Per cada unitat proposarem un cas pràctic relacionat amb el contingut i tres preguntes de reflexió, que l’alumne haurà de contestar.\nEls tutors corregiran totes aquestes aportacions.\nLectures i vídeos recomanats. Al contingut multimèdia de cada unitat hi hauran enllaçats lectures i vídeos que recomanem.\nEls criteris globals d’assoliment:\nInstrument d’avaluació de l’aprenentatge\nProva tipus test per cada unitat.\nProva oberta de resposta referent als casos pràctics proposats.\nProva oberta: es valora sobre 70/100 del nombre total de respostes realitzades.\nManuel Romero i Colomé. Llicenciat en Dret. Professor col·laborador de la Universitat de Barcelona, Facultat de Medicina. Càtedra de la Medicina Legal i Toxicologia.\nYolanda Panisel.lo. Psicòloga Clínica. Col·legiada per COPC i per COPSIA


Inici > “Hi ha una memòria lligada a les lleteres”\nCom és d’important el formatge per a l’Alt Urgell, el Pirineu en general?\nEm costa respondre taxativament. Representa coses diverses per a sectors socials diferents. És una part molt important de la seva història, del modus de vida, la subsistència, la identitat. És molt important, ha marcat molt.\nHa patit una transformació molt gran des d’inicis del segle XX, diu.\nVam fer una recerca, amb Carles Gascón, el 2009, i ens vam interessar sobretot per la nova orientació que va donar des del 1915 la creació de la cooperativa Cadí a la ramaderia cap a la producció làctia. Un canvi molt important. Era una pagesia d’unitats molt petites, de subsistència, diversificada, per resoldre les necessitats de les cases.\nAmb poca comercialització, diu.\nSí, excepte una petita producció vinícola que es venia sobretot a la Cerdanya. Era una economia no gaire capitalitzada, molt estacional: la verema, les trementinaires, la transhumància, anar a servir a ciutat... Tot plegat es va veure molt alterat amb l’especialització ramadera i l’orientació a produir llet.\nPer exemple, a les cases, on comença a entrar diners. Fins i tot fa canviar l’estructura dins de les cases. Les responsabilitats de gènere, és a dir, qui s’ocupa de què. També canvia la comunicació social, a través de les lleteres.\nAlgú m’ha explicat que els pares s’havien conegut en una lletera.\nSegurament, segurament. Van permetre aquesta comunicació fluïda de les valls, de les zones altes amb les de ribera. Són processos que transformen la vida. També cultural i afectiva.\nA la vall de la Vansa i Tuixén encara compleixen aquest paper efectiu, són la via de comunicació, de transport, diari. Per exemple, per anar a comprar medicaments des de punts aïllats on hi ha poca oferta propera.\nEncara és utilitzat, doncs?\nAquest transport encara els resulta fonamental. No sé a la resta de la comarca, ho dubto, però en aquella vall sí. I hi ha una memòria lligada a les lleteres molt important: anar a la festa en lleteres, a comprar... Un element diari i fiable de comunicació.\nAra canvia el model?\nAra hi ha una altra transformació productiva important, que s’inicia als vuitanta i es consolida als noranta, aquesta terciarització del Pirineu: s’orienta als serveis, al turisme, als usos d’oci d’una economia postindustrial.\nAposta per petites produccions artesanals?\nHi té a veure. Però ja no parlaria de transformació productiva, sinó de nous models de mercats que permeten tot el fet artesà. Una realitat important avui. Sovint amb gent que venia de fora.\nHo afavoreix, o ho força, la visió del rural des de les ciutats? Interessen els productes artesans des d’una visió molt bucòlica?\nHi té molt a veure la manera com ha derivat la gran producció alimentària global, és una reacció en contra, un desig, una recerca de maneres de produir diferents, alternatives. Però les iniciatives van sorgir a nivell local i la tradició s’enfonsa molt en el passat. Afavorides per aquestes grans narratives? Potser.\nUn centre de recerca sobre la llet i el formatge?\nTinc poca informació però em sembla molt interessant, un projecte que s’ha de definir. Però cal fer una reflexió col·lectiva, crítica, del desenvolupament del territori. I fora de narratives sobre el Pirineu com a lloc pristí i salvatge, sense habitants. És erroni i sí està influenciat per visions del rural des de la ciutat.\nURL d'origen: https://www.bondia.ad/passava-per-aqui/hi-ha-una-memoria-lligada-les-lleteres


Shevit - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nShevit en hebreu, el setè any en català, és el cinquè tractat de l'ordre Zeraïm (en català "llavors") de la Mixnà i del Talmud.\nAnalitza totes les lleis sobre la pràctica de deixar la terra en repòs en el setè any del cicle agrícola, les lleis dels productes de la Shemità (el producte d'aquest setè any, l'any sabàtic de la Terra) i la condonació dels deutes.\nTambé s'analitza el 50è any, conegut com a HaYovel, l'any del Jubileu, on tots els esclaus han de ser posats en llibertat, i totes les terres han de ser retornades al propietari original de l'època de Josuè, quan la Terra d'Israel va ser dividida entre les tribus d'Israel. Aquest tractat té moltes aplicacions en l'actualitat a Israel, on la pràctica de la Shemità és encara avui complerta. De setembre de 2007 fins a setembre de 2008 va ser un any de Shemità. El període anterior va ser entre 2000 i 2001.\n↑ Encyclopedia of Judaism: Shevi'It\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Shevit&oldid=23740512»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 6 juny 2020 a les 06:55.


Ubach referma el compromís d'Andorra amb els valors del Consell d'Europa\nDurant la seva estada a Estrasburg, la titular d'Exteriors ha signat el protocol d'esmena al conveni per a la protecció de dades de caràcter personal\n2 min. Andorra la Vella 28/01/2019 20:53\n651x366 La ministra d'Afers Exteriors, Maria Ubach, durant la seva trobada amb el secretari general del Consell d’Europa, Thorbjørn Jagland. / SFG La ministra d'Afers Exteriors, Maria Ubach, durant la seva trobada amb el secretari general del Consell d’Europa, Thorbjørn Jagland. / SFG\n651x366 La ministra d’Afers Exteriors, Maria Ubach, amb la presidenta de l’assemblea parlamentària del Consell Europa, Liliane Maury Pasquier. / SFG La ministra d’Afers Exteriors, Maria Ubach, amb la presidenta de l’assemblea parlamentària del Consell Europa, Liliane Maury Pasquier. / SFG\nLa ministra d’Afers Exteriors, Maria Ubach, ha visitat aquest dilluns la seu del Consell d’Europa, a Estrasburg, on ha mantingut diverses reunions amb els representants de la institució i ha signat el protocol d'esmena al conveni per a la protecció de dades de caràcter personal del Consell d'Europa, que modernitza el conveni i el protocol del Consell d'Europa en aquesta matèria del qual Andorra n'és part des del 2008. L'esmena té en compte la protecció de la vida privada derivada de la utilització de les noves tecnologies de la informació, i de la globalització del tractament de fluxos de les dades de caràcter personal.\nDurant la visita a Estrasburg, la ministra s’ha reunit amb el secretari general del Consell d’Europa, Thorbjørn Jagland, i ha refermat el compromís d’Andorra amb els principis i valors universals promoguts pel Consell d’Europa. En la reunió han destacat la necessitat de seguir cooperant per defensar els valors del multilateralisme i fer front comú davant dels reptes actuals de la societat europea. Així mateix, en la trobada han tractat la situació institucional i financera al Consell d’Europa, les prioritats de política exterior d’Andorra i qüestions d’interès com l’educació en matèria de competències per a una ciutadania democràtica, la igualtat de gènere i la lluita contra la violència envers les dones, tal com han informat des de l'executiu a través d'un comunicat.\nLa ministra també s’ha reunit amb la presidenta de l’assemblea parlamentària del Consell Europa, Liliane Maury Pasquier, qui ha valorat de manera "molt positiva" el treball de la delegació andorrana a l’Assemblea Parlamentària del Consell d’Europa. A més, ha compartit amb la ministra la campanya '#PasDansMonParliement' llançada per denunciar les situacions d’assetjament que pateixen les dones que treballen en l’àmbit parlamentari.\nAndorra signa el Protocol d’esmena al Conveni de protecció de les dades de caràcter personal


Ryanair acomiada un dels seus pilots més veterans per haver qüestionat la seguretat de l'aerolínia en un programa de televisió\nEl pilot va posar en dubte els protocols de seguretat que aplica l'aerolínia en un documental emès aquesta setmana pel canal britànic Channel 4\nEFE Londres 16/08/2013 11:23\nL'aerolínia de baix cost Ryanair ha acomiadat un dels seus pilots més veterans després que qüestionés la seguretat de la companyia en un programa de televisió, segons informen aquest divendres els mitjans irlandesos.\nEl pilot va posar en dubte els protocols de seguretat que aplica l'aerolínia en un documental emès aquesta setmana pel canal britànic Channel 4.\nL'aerolínia irlandesa ha argumentat en un comunicat emès aquest dijous a la nit que no permetrà que els seus empleats "difamin" els procediments de seguretat en una televisió del país.\nA la nota, la companyia aèria ha explicat que el pilot John Goss, amb una trajectòria de 27 anys a l'empresa, ha estat acomiadat de forma immediata per la seva conducta. L'aerolínia també es planteja demandar-lo per difamació.\n"La seguretat de Ryanair s'equipara a la de les aerolínies més segures d'Europa", assenyala l'empresa en el comunicat.\n'The Irish Times' subratlla avui que, al documental, el pilot afirma haver rebut diverses notificacions en què la companyia li retreu que utilitza massa combustible per als estàndards de Ryanair.\nA més, l'empleat afirma que altres companys pilots tampoc confien en els sistemes de control de seguretat de l'Autoritat d'Aviació Civil irlandesa (IAA), responsable de supervisar les operacions de Ryanair.\n"La meva opinió personal és que la majoria de pilots de Ryanair no té confiança en les agències de seguretat, i aquest és un assumpte bastant crític", afirma el pilot en el reportatge televisiu.\nSegons el rotatiu irlandès, el pilot tenia previst jubilar-se aquest octubre.


Vall de Núria – Believe in Dreams\nPublicat a 1 September, 2015 12 February, 2018 per IBID\nHi ha coses que no sabem com dir-les, n’hi ha d’altres que no les entenem, a vegades tenim el cap tan ple de tot que se’ns passa l’important… A la muntanya res d’això val, a la muntanya ets tu, tu, les teves cames i la terra que t’envolta i ja pots estar més content o més trist, ja pots tenir el recolzament d’algú o no, ja et poden haver fotut bronca, ja et pot haver sortit malament qualsevol cosa, ja… ja et pot haver passat el que sigui, que si no poses un peu davant de l’altre una vegada i una altra, no arribes enlloc. S’atura el temps, s’atura el món, res no val més enllà de moure’t. No cal que pensis ni et preguntis el perquè de les coses, hi ha alguna cosa que està per sobre de tot això, l’energia t’envolta, l’aire que respires és tan pur que la teva ànima l’identifica com l’aire del paradís, és l’origen, és d’on venim, els instints estan alerta, tot és pur, no hi lloc per a l’engany, a la muntanya ets tu.\nDeixem que surti tot això doncs i anem a gaudir de la muntanya. El Pirineu, ja que el tenim tan a prop, té zones realment increïbles que ja anirem comentant en els següents posts, però el primer sempre és especial, i, si ha de ser especial, des d’ I Believe in Dreams us recomanem la Vall de Núria.\nHi ha molta música que pot acompanyar una experiència a la muntanya, tanta que he escollit Bob Dylan pel que representa, pel que va transmetre en el seu moment, perquè com diuen en Gerard Quintana i en Jordi Batista la seva música i les seves lletres segueixen, per desgràcia, vigents avui i, com no, perquè és una de les cançons més tocades i cantades per caus i esplais a totes les muntanyes de Catalunya. Fantàstica, sentimental, reivindicativa i a la vegada dolça i amable… un gran exemple cantada per un jove de 22 anys.\nLa resposta a la màgia que té la natura i les experiències que s’hi viuen també és en el vent… és quelcom que s’ha de viure, s’ha de sentir.\nCategoriesViu en positiu\nEntrada prèviaAnterior El conte d’ I Believe in Dreams\nEntrada següentSegüent Joana Santamans, somnis fets pintura


Nedant entre tonyines\nEstàs aquí:Inici Notícies Actualitat Sortides Nedant entre tonyines\nEl 24 de maig, els alumnes de 2n d’ESO vam poder gaudir d’una experiència inoblidable: nedar entre tonyines!\nPer això vam anar fins a l’Ametlla de Mar, a visitar les instal·lacions de l’empresa Balfegó i a fer el TunaTour. Ens vam dividir en dos grups i mentre uns ens banyàvem, els altres visitaven la fàbrica, una empresa pionera a la Mediterrània en el tractament de la tonyina vermella per l’art d’encerclament en piscines aqüícoles.\nLa visita a la fàbrica ens va permetre conèixer on porten les tonyines després de capturar-les i allà vam veure un reportatge sobre la creació i la història de l’empresa, el procés de pesca i l’elaboració dels productes finals. Després, vam veure les sales on es fan els diferents processos, i per això ens vam haver de tapar i desinfectar com si entréssim en un quiròfan; a més, allà dins estàvem a 10 graus! Ens van explicar quant val un quilo de tonyina vermella; com les alimenten (i ens van ensenyar el menjar que tenien als congeladors); com n’extreuen un tros per fer-ne el codi QR perquè el client conegui tots els detalls de l’animal que es menja (data de captura, lloc...), i molts altres detalls sobre la fàbrica. També vam veure com els treien la carn, les congelaven i empaquetaven per poder-les vendre als restaurants.\nEl més impactant de la sortida va ser el bany entre les tonyines. Des del port de l’Ametlla, vam anar amb un catamarà fins a les piscines gegants, on hi ha entre set i vuit-centes tonyines. Allà ens vam canviar abans de viure una experiència única: banyar-nos al costat d’animals que poden arribar a 2 o 3 metres de llargada, i que poden arribar a pesar 200 quilos!\nDesprés del bany, vam poder tastar la tonyina crua, acompanyada de salsa de soja i wasabi,; això ja no va agradar tant a tothom...\nEn resum, però, va ser una jornada impressionant, que tardarem temps a oblidar!\nIker Alcalá, Salma Krami, Isabel Martínez i Alexandra Szallai


Cerca totes les ofertes d'hotels a Arisipalayam Entrada:\n2 ComentarisHotel AMR Evvergreen...Habitacions per nit per només42 EUR Vista Rooms @ Omalur Main Road...Habitacions per nit per només Més zones a Salem\nMés de 1.150.000 propietats en tot el móns - cada dia n'afegim més Amb la confiança de més de 30.500.000 clients satisfets Garantia de preus més baixos 12 milions i més resenyes de clients d'Agoda Amb disponibilitat a més de 58.000 ciutats en tot el món Llocs històrics de Arisipalayam Monuments i llocs històrics\nEssent una localització molt desitjada, Arisipalayam és el lloc on anar quan es va a Salem. Amb un gran nombre d'atraccions per descobrir, aquesta desitjable part de la ciutat no deixarà de meravellar-vos. Arisipalayam està agraciat amb envoltatns plens de vida, bons restaurants, zones de compra i increibles atraccions. Quan és hora de reservar l'hotel adequat a Arisipalayam o a qualsevol lloc a Salem, Agoda.com ofereix els millors preus. Explori un llistat complet d'allotjaments i trobi el lloc perfecte per a vostè. Inserti les seves dates de viatge a la nostra pestanya de recerca i busqui els millors preus en allotjaments a Salem.\nHotels destacats a Arisipalayam, Salem\nIdeal tant per a la diversió com per al relax, Hotel AMR Evvergreen es troba a la zona de...\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Salem, no busqui més enllà de Vista Rooms @...\nHotels a Arisipalayam: Hotel AMR Evvergreen\nLlocs d'interès a Arisipalayam: 1008 Lingam TemplePoiman Karadu


Candlewood Suites Terre Haute Terre Haute (IN) Estats Units - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n721 Wabash Avenue, Terre Haute Downtown, Terre Haute (IN), Estats Units, 47807 - Veure al mapa\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Candlewood Suites Terre Haute és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Terre Haute (IN). Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb les atraccions principals de la ciutat com Museu d'Art Swope, Terre Haute Childrens Museum, Clabber Girl Museum a prop, els visitants de l'hotel estaran encantats amb la seva localització.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb televisió de pantalla plana, habitacions per a no fumadors, aire condicionat, calefacció, escriptori a cada habitació. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Candlewood Suites Terre Haute no troba competidors en cap categoria.\nTots els tipus de viatgers (100) Parelles (33) Viatgers en solitari (39) Famílies amb infants petits (11) Famílies amb infants grans (8) Grups (9)


Diputats i empresaris analitzen la influència del 'big data' en la presa de decisions, en el marc de la tretzena edició del programa "Parlament i empresa" - Parlament de Catalunya\nDiputats i empresaris analitzen la influència del 'big data' en la presa de decisions, en el marc de la tretzena edició del programa "Parlament i empresa"\nDijous, 10 de gener de 2019. Barcelona\nParlament de Catalunya (Ramon Boadella). 2019\nUna desena de diputats, encapçalats pel president, Roger Torrent, han participat avui en la tretzena edició del programa "Parlament i empresa", que s'ha dedicat al 'big data' i els seus usos i a la influència que té en la presa de decisions. En aquesta edició, la primera de la dotzena legislatura, el programa, impulsat pel Parlament i la fundació d'empresaris FemCAT, ha apropat els diputats al funcionament i els usos de la intel·ligència artificial.\nAl llarg del dia, els diputats, amb Torrent al capdavant, han visitat el Centre de Supercomputació de Barcelona i l'empresa sueca King, que desenvolupa videojocs i ha triat Barcelona per establir-hi el seu centre de referència en el tractament de dades.\nLa jornada ha començat aquest matí al Parlament amb l'acte inaugural d'aquesta tretzena edició del programa, durant el qual el president ha reflexionat sobre la importància que la ciutadania i el Parlament debatin com regular la gestió de les dades per aconseguir que les empreses i l'Administració utilitzin la tecnologia "per fer el bé i per créixer, i no de manera que limiti o sigui perjudicial per a la ciutadania".\nEl president de FemCAT, Pau Relat, ha celebrat que el programa, "un dels més emblemàtics de FemCAT", es mantingui actiu des que el 2007 se'n va fer la primera jornada i ha assegurat que aquesta edició és "especial, no només perquè se centra en un sector específic, sinó també perquè veurem com la gestió del 'big data' afecta el desenvolupament dels negocis i té i tindrà una influència en la presa de decisions estratègiques en l'àmbit públic".\nDesprés de les intervencions de Torrent i Relat, la jornada ha començat amb una sessió introductòria sobre el 'big data' a càrrec del director de Kernel Analytics, Pau Agulló, que ha parlat sobre els volums, la varietat i la velocitat de les dades que es poden arribar a capturar, el funcionament i l'ús dels models predictius, la capacitat transformadora de la intel·ligència artificial i el potencial de Barcelona en aquest sector com a pol d'atracció de talent i d'empreses mundials.\nPosteriorment, diputats i empresaris han anat al rectorat de la Universitat Politècnica de Catalunya i han visitat el Centre de Supercomputació de Barcelona, on han estat rebuts pel director associat, Josep Maria Martorell, i han participat en una sessió sobre els usos i les limitacions de les dades i el potencial de Catalunya per situar-se com a referent en el sector, en què han intervingut el director del Centre d'Excel·lència en Big Data de Barcelona, Marc Torrent; el director general de Mind the Bite, Alfons Nonell-Canals; Luce Prignano, investigadora de la Universitat de Barcelona; el president del Consell d'Administració de Scytl, Pere Vallès, i el director general d'Infraplan, Ricard Gonzàlez.\nEn declaracions posteriors a la visita, Torrent ha destacat la importància de "projectes com el del Centre de Supercomputació de Barcelona, que combinen la universitat, l'empresa i la investigació". I ha conclòs: "El futur del país passa per projectes com aquests i per ser competitius a escala europea i mundial."\nLa jornada ha acabat aquesta tarda amb la visita a l'empresa King.