Bloc de CataBach.com: 01/10/18\nPer al Vint-i-dosè Diumenge després de la Trinitat es conserven les cantates BWV 55, 89 i la que comentarem tot seguit, la cantata BWV 115 MACHE DICH, MEIN GEIST, BEREIT, la qual fou estrenada a Leipzig el 5 de novembre de 1724. Forma part, per tant, del cicle de cantates corals que Bach composà durant el seu segon any a la Cantoria de St. Tomàs, basades totes elles en corals tradicionals de l'església luterana. La coral escollida en aquesta ocasió per l'anònim llibretista deixa de banda l'Evangeli del dia i ve a ser una exhortació a l'oració i a estar alerta davant el pecat, una temàtica pròpia dels darrers diumenges de l'any litúrgic que, recordem-ho, acabava el darrer diumenge abans de l'Advent. Es tracta d'un himne de Johann B. Freystein de 1697 del qual, com és habitual a les cantates corals, es conserven literalment les estrofes darrera i última als moviments extrems de la cantata, mentre que les intermèdies seran lliurement reelaborades.\nArrenca la cantata amb l'habitual fantasia sobre la melodia de la coral la que inspira, en aquest cas una obra d'origen profà adaptada a l'ús religiós al Cançoner de Dresde l'any 1694: Mache dich, mein geist, bereit (Prepara't, ànima meva). Amb ella confecciona Bach un extraordinari cor que exhala bellesa per totes bandes, gràcies a la seva acolorida orquestra de cordes, violoncello píccolo, trompa, flautes i oboès. El tema musical de la capçalera, amb el seu doble salt d'octava, protagonitzarà tot el moviment. El cantus firmus va a càrrec dels sopranos reforçats per la trompa, mentre que la resta de veus conformarà la xarxa polifònica de cada estrofa de la coral, enllaçada amb la següent mitjançant una cada cop més elaborada reaparició del ritornello orquestral, alguna d'elles senzillament celestial.\nEn aquesta cantata, les àries precedeixen als recitatius, que n'esdevenen una espècie de corol·lari. La primera d'elles és la titulada Ach schläfrige Seele, wie? ruhest du noch? (Ai ànima somnolenta, i doncs, encara dorms?), un grandiós moviment da capo per a contralt, cordes i oboè d'amore que recrea un clima de somnolència a les seccions extremes, mentre que la central esdevé un autèntic despertar sobtat, amb una amplíssima vocalització sobre les paraules wo du nicht wachest (si no vetlles).\nL'expressiu recitatiu del baix Gott, so vor deine Seele wacht (Déu, que vetlla per la teva ànima) condueix a una nova ària: Bete aber auch dabei (Prega, però, també), on el soprano establirà diàleg amb el violoncello píccolo i la flauta travessera, instrument característic de les cantates d'aquell estiu-tardor de 1724 en el qual hom suposa que Bach devia disposar d'un intèrpret especialment dotat (vegeu BWV 9). De nou es presentarà un clima de pesadesa, però ara no a causa de la somnolència sinó del pes de la culpa. Tot quedarà marcat pel tema musical de l'inici, que esdevindrà omnipresent, al qual s'enfrontarà un contratema, també omnipresent, presentat per la flauta en el moment de l'entrada del violoncel. En quant al cantant, són contínues les referències als termes bete (prega) i bitte (suplica).\nUn breu però enèrgic recitatiu de tenor (Ell espera els nostres crits de súplica) que acabarà en arioso condueix a la coral final, Drum so lasst uns immerdar (Així doncs, tothora), que canta a capella la desena estrofa de l'himne Johann B. Freystein que ha inspirat tota la cantata, amb les veus doblades per l'orquestra segons la tessitura.\nEstrenada: 5 de novembre de 1724\nText: Johann Burchard Freystein (1,6) i poeta anònim (2-5)\nPrepara't, ànima meva,\nvigila, implora i prega,\nper tal que l'hora maligna\nno et sobrevingui impensadament.\nPerquè això és\nl'astúcia de Satanàs:\ndamunt molts de piadosos,\ncaure-hi per temptar-los.\n2. ÀRIA (Contralt)\nAi ànima somnolenta, i doncs?, que encara dorms?\nLa condemna podria despertar-te de sobte\ni, si no vetlles,\ncolgar-te sota el son de la mort eterna.\nDéu, que vetlla per la teva ànima,\nté aversió a la nit del pecat;\nt'envia la llum de la seva Gràcia,\ni et demana a canvi d'aquests dons,\nque tan abundosament et promet,\ntan sols que tinguis ben oberts els ulls de l'esperit.\nL'astúcia de Satanàs no té límit\nper encisar els pecadors.\nSi tu mateix talles el lligam de la Gràcia,\nmai no albiraràs l'auxili.\nEl mon sencer i els seus\nno són res més que falsos germans\ni, així i tot, la teva carn i la teva sang\nnomés hi troben afalacs.\nPrega, però, també\nSuplica que amb la teva gran culpa\nel teu Jutge mostri indulgència,\nque del pecat t'alliberi\ni et purifiqui.\nEll espera els nostres crits de súplica,\nhi inclina la seva orella misericordiosa;\nquan els enemics s'alegren dels nostres mals,\naleshores vencem gràcies al seu poder;\nperquè el seu Fill, a qui preguem,\nens dóna coratge i força\ni ens auxiliarà.\nAixí doncs, tothora\nvigilem, implorem, preguem,\nja que la por, la necessitat i el perill\nsón cada vegada més a prop;\nno és lluny\nen què Déu ha de jutjar-nos\ni destruir el món.\nPublicat per Josep-Miquel Serra A Les 18:17 Cap comentari:\nEtiquetes: BWV 115, Dominica XXII Post Trinitatis\nPer al Vint-i-unè Diumenge després de la Trinitat ha volgut la fortuna que fins a quatre cantates hagin arribat a nosaltres, que cronològicament són les BWV 109, 38, 98 i 188, de les quals avui parlarem de la segona d'elles, la cantata BWV 38 AUS TIEFER NOT SCHREI ICH ZU DIR, obra estrenada a Leipzig el 29 d'octubre de 1724 dins del cicle de cantates corals del segon any de Bach a la Cantoria de St. Tomàs.\nL'Evangeli del dia (Joan 4, 47) narrava la súplica del funcionari reial a Jesús pel guariment del seu fill, la qual cosa justifica l'elecció per part de l'anònim llibretista de la coral que inspira la cantata: La versió alemanya del De Profundis llatí (Salm 130) realitzada pel propi Martí Luter.\nLa melodia d'aquesta coral serveix de base al cor inicial, un d'aquells cors arcaïtzants amb les veus sustentades per trombons que Bach recrea en altres cantates, com les BWV 2, 64 o 121, un estil que s'adiu a la perfecció amb el missatge suplicant i pregon del text. Les frases són introduïdes en forma de fuga per les veus inferiors, sobre les quals els sopranos entonen la melodia pura de la coral, els versos de la qual són enllaçats gràcies a una veu, generalment de tenor, que salta tan bon punt conclouen. És destacable el moment en que les veus inferiors són forçades a un dur cromatisme per a cantar Sünd und Unrecht (pecats i maldats), un recurs habitual en Bach anomenat des d'antic passus duriusculus (passes dures) i que constitueix una nova mostra de la seva enorme sapiència musical.\nEl breu recitatiu de contralt In Jesu Gnade wird allein (Només la gràcia de Jesús) dóna pas a l'ària Ich höre mitten in den Leiden (Enmig dels meus sofriments), en la qual el tenor serà acompanyat de dos oboès. El seu ritme serè vol il·lustrar el consol (trost) de què parla el text, terme que serà degudament vocalitzat.\nSeguirà el singular recitatiu de soprano Ach! Dass mein Glaube noch so schwach (Ai las! La meva Fe encara és feble), indicat al manuscrit com a recitativo a battuta, és a dir, seguint estrictament el compàs i no amb la llibertat habitual del recitatiu sec. La raó és que el continu no es limita a acompanyar el recitat amb harmonies sinó que entona la melodia de la coral que inspira la cantata, la qual ha d'anar sincronitzada amb el cantant.\nEl cinquè moviment és un inhabitual tercet de soprano, contralt i baix, estructurat en dues seccions vocals enllaçades pel ritornello instrumental: Wenn meine Trübsal als mit Ketten (Si en la misèria es succeeixen les desgràcies). Conceptualment, la primera secció s'articula en torn al terme Trübsal (patiments) i la segona, entorn Trost (consol). Soprano i contralt desenvolupen passatges imitatius i canònics, mentre que el baix resta vinculat al continu, que és l'únic acompanyament orquestral.\nLa cantata conclourà amb la coral Ob bei uns ist der Sünden viel (Tants pecats com hi ha en nosaltres), cinquena estrofa de l'himne que l'ha inspirat, interpretada a capella, és a dir, amb les veus doblades pels instruments segons la tessitura. Els quatre trombons li atorgaran de nou aquella pàtina arcaïtzant que també impregnava el cor inicial.\nDominica 21 Post Trinitatis\nEstrenada: 29 d'octubre de 1724\nDes del fons de l'Abisme t'imploro.\nSenyor Déu, escolta el meu clam!\nAtansa'm una orella benvolent\nI obre-la a la meva súplica!\nCar si Tu pots veure\nTots els pecats i maldats que es cometen,\nQui podrà doncs, Senyor,\nSuportar la teva presència?\nNomés la gràcia de Jesús\nConté per a nosaltres el sopluig i el perdó\nCar la maldat i l'astúcia de Satanàs\nConverteixen la vida humana\nEn un pecat abominable\nAls ulls del Senyor.\nQuè és el que podrà, doncs,\nDonar-nos la joia espiritual\nEn les nostres oracions\nSi l'Esperit i la Paraula de Jesús\nNo realitzen un nou miracle?\nEnmig dels meus sofriments\nSento una paraula de consol\nQue pronuncia el meu Jesús.\nÉs per això, ànima angoixada,\nQue has de confiar en la bondat del teu Déu:\nEl suport de la seva Paraula no caduca,\nEl seu consol mai et serà negat.\nAi las! La meva Fe encara és feble\nI he basat la meva confiança\nSobre un terreny fràgil.\nQuantes vegades encara el meu Cor\nHa de ser testimoni de nous prodigis!\nCom? No reconeixes ton Salvador,\nAl qual només li cal pronunciar\nUn sol mot de consol\nPer a que s'esdevingui\nMolt més ràpid del que la teva feblesa imagina\nL'hora de la Salvació?\nConfia només en la seva mà omnipotent\nI en la veritat de la seva Paraula!\n5. TERZETTO (Soprano, Alt & Baix)\nSi en la misèria es succeeixen els patiments\nTalment com si fossin encadenades,\nEl meu Salvador me'n deslliurarà\nI tot s'esvairà de la meva vista.\nAmb quina rapidesa l'aurora del consol\nDesplaça la nit de l'angoixa i els turments!\nTants pecats com hi ha en nosaltres,\nHi ha en Déu encara més gràcia.\nLa seva mà auxilia sense distinció\nPer gran que sigui la desgràcia.\nEll sol és el Bon Pastor\nQue deslliurarà Israel\nDe tots els seus pecats.\nPublicat per Josep-Miquel Serra A Les 8:39 Cap comentari:\nEtiquetes: BWV 038, Dominica XXI Post Trinitatis\nPer al Vintè Diumenge després de la Trinitat es conserven les cantates BWV 162, 180, 49 i 54, aquesta darrera una breu cantata utilitzada en diverses festivitats. Avui ens centrarem en la Cantata BWV 49 ICH GEH UND SUCHE MIT VERLANGEN, una de les obres que al manuscrit Bach designa com a dialogus ja que, efectivament, la cantata s'estructura en la forma d'un diàleg amorós entre Jesús, encarnat per la veu del baix, i l'ànima, encarnada per la del soprano. Aquesta dualitat serà tan exclusiva que estarem davant d'una de les 11 úniques cantates que no acaben amb un cor o una coral, juntament amb les BWV 35, 51, 54, 58, 59, 82, 98, 152, 170 i 199.\nLa concepció de Jesús i l'ànima humana com una parella d'enamorats o nuvis és una reminiscència del bíblic Càntic dels càntics, que apareix ja clarament a l'Evangeli del dia (Mateu 22, 1-14), que presentava la paràbola on Jesús compara el seu reialme amb un convit de noces. Tot això inspirà en l'anònim llibretista un dels textos religiosos més singulars que Bach posà mai en música.\nLa cantata fou estrenada a Leipzig el 2 de novembre de 1726, en un període en el qual la casa del Kantor estava sent objecte d'unes reformes que no acabarien fins abril de l'any següent. Això no sembla haver afectat la inspiració de Bach, que ens deixà aquí una de les seves partitures més belles.\nEs tracta d'una d'aquelles cantates que Bach comença a presentar l'any 1726 en les quals es reserva un paper protagonista a l'orgue, instrument fins llavors habitualment restringit a l'acompanyament. Desconeixem el motiu d'aquesta novetat, però per proposar una possibilitat podria pensar-se que Wilhelm Friedemann, el fill gran de Bach, havia arribat ja als 16 anys d'edat, la qual cosa li devia conferir el domini necessari de l'orgue per a interpretar aquestes simfonies mentre el seu pare s'encarregava de la resta de l'execució.\nSigui com sigui, la cantata arrenca amb una d'aquelles simfonies per a orgue solista que no són més que reutilitzacions dels concerts per a clavecí escrits segurament a Köthen entre 1717 i 1723 els quals, al seu temps, semblen derivar de concerts anteriors per a violí i oboè, tot i que també podria ser que la cronologia fos a la inversa. En tot cas, trobareu més informació sobre aquesta qüestió aquí.\nLa música utilitzada és una revisió del tercer moviment del Concert per a Clavecí en Mi Major BWV 1053, del qual quinze dies abans s'havien reciclat els restants moviments a la cantata BWV 169. Entre altres modificacions, s'afegeixen instruments de vent a la versió per a clavecí i el resultat és una fantàstica música que impregna l'ambient de felicitat i bonhomia, com en un convit de noces.\nA continuació engega la part vocal amb la intervenció de Jesús, mitjançant l'ària de baix que intitula la cantata: Ich geh und suche mit Verlangen (Vaig, anhelant, a buscar-te). Trobem aquí diversos aspectes destacables, com són la preponderància de l'orgue solista i el ritme característic amb el qual habitualment Bach suggereix les passes inquietes d'aquell qui cerca quelcom. El sempre citat Alfred Dürr veu també un simbolisme de la cerca inquieta en els salts ascendents i descendents de la melodia, així com una referència a l'aleteig de la coloma de què parla el text en els constants tresets de la partitura.\nEl tercer moviment arrenca amb un serè recitatiu de soprano i baix, que es converteix en un autèntic duet amorós que bé podria formar part d'una obra profana: Mein Mahl ist zubereit (El banquet està amatent), en el qual les cordes acompanyen els cantants.\nSeguirà una meravellosa ària de soprano titulada Ich bin herrlich, ich bin schön (Estic radiant, estic formosa), en la qual Bach ens transmet el neguit davant la imminent arribada de l'amant. Qui no ha sentit mai tal excitació? L'orquestració ara es centra en l'oboè i el violoncello píccolo, prescindint de l'orgue solista i del da capo habitual. El terme bestehn (anar amb, romandre) serà cantat amb una nota llarga, mentre que entzünden (encantar, inflamar) ho serà amb una agitada vocalització.\nUn nou recitatiu que tira cap a arioso dels dos cantants donarà pas al duet final, Dich hab ich je und je geliebet (Amb amor etern t'he estimat). Tornarà aquí l'orgue solista amb esplendor, acompanyat de tota l'orquestra, en "una de les peces més artístiques e Bach", segons la qualificà Alfred Dürr.\nS'articula en dos plans musicals diferents: Per una banda el baix i l'orquestra desenvolupen la seva ària, mentre que la soprano entona la setena estrofa de la coral de Philliph Nicolai Wie schön leuchtet der Morgenstern, que també inspira la cantata BWV 1. Tot i aquesta aparent dicotomia, ambdós plans són molt ben conjugats, ja que el tema d'arrencada d'orgue, violins i baix és en realitat una derivació ornamentada de les primeres notes de la coral esmentada. Literàriament, ambdues línies es complementen a la perfecció conduint a la comunió final dels dos amants.\nEspiritualment parlant, per suposat...\nCantata BWV 49\nEstrenada: 2 de novembre de 1726\nText: Anónim , amb fragments de Philipp Nicolai (1599)\nBaix = Jesús & Ànima = Soprano\nVaig, anhelant, a buscar-te,\nColoma meva, Esposa estimada.\nDigues-me, on has anat\nQue els meus ulls no poden contemplar-te?\n3. RECITATIU: Jesús (Baix) & Ànima (Soprano)\nEl banquet està amatent\nI la taula de noces llesta,\nNomés la meva estimada encara no ha arribat.\nEl meu Jesús parla de mi!\nOh, veu que m'alegra!\nVaig a buscar-te amb anhel,\nEspòs meu, caic als teus peus.\nÀnima / Jesús\nVine, Formós, vine i deixa't besar / Vine, Formosa, vine i deixa't besar,\nDeixa'm assaborir el teu deliciós banquet / Has d'assaborir el meu deliciós banquet.\nEstimat meu ja vaig corrent vestida amb / Vine, estimada, i afanya't a vestir-te amb\nEl vestit de noces.\nEstic radiant, estic formosa\nPer encantar el meu Salvador.\nLa justícia de la seva salvació\nÉs el meu ornament i el meu vestit de noces\nAmb ell vull anar vestida,\nQuan vagi cap al Cel.\n5. RECITATIU (Soprano & Baix)\nLa meva Fe em fa estar així d'inquieta.\nSi és així, el meu Cor t'estima,\nConfiaré en Tu i seré el teu espòs\nPer tota l'Eternitat.\nCom en sóc, de Feliç,\nCar el Cel m'és reservat!\nSa Majestat en persona\nHa enviat als seus servents\nPer a convidar la raça caiguda\nAl Saló Celestial\nPer al banquet de la salvació.\nAquí estic, Jesús, deixa'm entrar!\nI jo et concediré\n6. ÀRIA & CORAL (Soprano, Baix)\nAmb amor etern t'he estimat,\nCom en sóc, de Feliç, fins al fons del meu cor,\nCar el meu tresor és l'Alfa i l'Omega,\nEl Principi i el Final.\nI per això et faig venir a mi.\nEll em recompensarà\nAmb el Paradís;\nI jo esclato de joia.\nEstic davant la porta.\nVine, bella corona de goig, no triguis més!\nObre't, oh llar meva!\nT'espero amb anhel!\nAmb amor etern t'estimaré\nI per això t'he fet venir a mi.\nEtiquetes: BWV 049, Dominica XX Post Trinitatis\nPer al Dinovè Diumenge després de la Trinitat ens han arribat tres cantates, les BWV 5, 48 i 56, de les quals avui farem un repàs a la primera, la cantata WO SOLL ICH FLIEHEN HIN BWV 5 que fou estrenada a Leipzig el 15 d'octubre de 1724.\nPertany, per tant, al cicle de les cantates corals del segon any de Bach a la Cantoria de St. Tomàs. Concretament, l'anònim llibretista utilitzà una coral Johann Heermann de 1630 de la qual es conserven literalment les estrofes 1 i 11 als moviments extrems de la cantata, mentre que els restants sorgeixen de reelaboracions lliures de la resta d'estrofes. Les constants al·lusions al pecat i la redempció tenen l'origen a l'Evangeli del dia, que narrava la curació d'un paralític al qual Jesús digué "els teus pecats et són perdonats".\nS'inicia la cantata amb el cor que li dóna nom, Wo soll ich fliehen hin (On podré fugir, carregat com estic de nombrosos i greus pecats?), que es constitueix en l'habitual fantasia coral on les frases apareixen inserides sobre un concertant de cordes i oboès que recrea, en la seva tonalitat de Sol menor, una atmosfera melangiosa, "de diumenge a la tarda" com jo la qualifico, amb la qual Bach vol suggerir el malestar del pecador compungit. La melodia és una obra profana de Jakob Regnart, adaptada a l'església per B. Gesius l'any 1605 i va entonada pels sopranos reforçats per la trompeta, mentre que la resta de veus conformen una densa polifonia. Els 19 compassos del ritornello orquestral tancaran aquest elaborat moviment.\nLa sang i l'aigua, elements simbòlics de la purificació cristiana, protagonitzen conceptualment els següents moviments: Primer el recitatiu del baix Der Sünden Wust hat mich nicht nur befleckt (Els meus pecats no només m'han corromput) on es fan al·lusions a la sang divina i al mar. I seguidament, l'ària Ergieße dich reichlich, du göttliche Quelle (Brolla amb abundància, font divina), en la qual el tenor navegarà sobre una elaboradíssima i deliciosa corrent de notes de la viola amb la qual, òbviament, es fa referència a la sang de Crist, manllevadora del pecat. Sense dubte, es tracta d'una de les àries més belles de Bach.\nEl quart moviment constitueix l'eix de la cantata, tant estructuralment com conceptual. Es tracta del recitatiu de contralt Mein treuer Heiland tröstet mich (El meu fidel Salvador em consola) en el qual l'oboè entona de forma serena la melodia de la coral que inspira la cantata, de la qual es canta literalment el vers Was ich gesündigt habe (els pecats que he comés).\nEl següent moviment serà l'ària de baix Verstumme, Höllenheer (Calla, exèrcit infernal), una d'aquelles andanades de moral a càrrec de la Vox Christi, revestida de poder i majestat per la trompeta tronant i la resta d'orquestra en ple.\nI el recitatiu de soprano Ich bin ja nur das kleinste Teil der Welt (Només sóc una ínfima part de món) conduirà a la coral final, Führ auch mein Herz und Sinn (Dirigeix-me el cor i l'ànima), que canta a capella la darrera estrofa de la coral de Johann Heermann que ha inspirat la cantata.\nCantata BWV 5\nDominica 19 Post Trinitatis\nEstrenada: 15 Octubre 1724\nText: Anònim, basat en un himne de Johann Heermann (1630)\nOn podré fugir\nCarregat com estic\nDe nombrosos i greus pecats?\nOn trobaré refugi?\nNo hi ha res al món\nQue pugui dissipar la meva angoixa.\nEls meus pecats no només m'han corromput:\nM'han emmetzinat tota l'ànima.\nDéu hauria de rebutjar-me per impur.\nPerò ja que una sola gota\nDe la seva divina sang obra miracles\nEncara és possible que no sigui repudiat.\nLes seves llagues són un mar obert\nOn llenço els meus pecats\nI quan m'entrego als seus corrents\nEm purifiquen de les culpes.\nBrolla amb abundància, font divina,\nFes que em cobreixin dolls de sang!\nEl consol m'omple el cor en aquest instant,\nLa pesada càrrega s'esvaeix,\nLa taca del pecat es neteja ella mateixa.\nEl meu fidel Salvador em consola,\nA la tomba són enterrats\nTots els pecats que he comès.\nSigui quina sigui la magnitud de la culpa,\nEll me'n manlleva i me'n deslliura.\nQuan els creients es refugien en Ell\nL'angoixa i els turments\nJa no són perillosos\nI s'esvaeixen a l'instant.\nEl tresor de la seva ànima,\nEl seu bé suprem\nÉs la inestimable sang de Jesús.\nElla protegeix contra el Maligne,\nContra la mort i contra els pecats.\nCalla, exèrcit infernal,\nQue no m'espantaràs pas!\nSolament haig de mostrar-te aquesta sang\nI et quedaràs mut i sense alè!\nLa meva força és la de Déu!\nNomés sóc una ínfima part de món,\nI ja que la preciosa sang\nConserva eternament el seu poder,\nTalment que una sola gota\nPer minúscula que sigui\nPot purificar el Món sencer\nDe tots els seus pecats,\nNo deixis que aquesta sang\nSigui vessada en va per a mi.\nFes, doncs, que ella m'ajudi\nA assolir el Reialme Celestial.\nDirigeix-me el cor i l'ànima\nAmb el teu Esperit\nPer a poder evitar\nTot allò que ens pugui separar\nPer tal que jo, per sempre,\nSigui un membre del teu cos.\nPublicat per Josep-Miquel Serra A Les 19:51 Cap comentari:\nEtiquetes: BWV 005, Dominica XIX Post Trinitatis


Teresa Serradell, de Linyola, és la primera dona que va obtenir el títol d'entrenadora nacional\nPionera a la banqueta\nActualitzada 01/08/2019 a les 13:35\nTeresa Serradell, de Linyola, és la primera dona que va obtenir el títol d’entrenadora nacional || Diu que no imaginava que l’esport femení creixés tant, però “encara hi ha molt a fer”\n© Teresa Serradell va ser segona del seu germà Mingo en la temporada de l'ascens a Preferent.\nTeresa Serradell Pascual (Vilanova de Meià, 29-8-1966) és la primera dona que va obtenir el títol d’entrenadora nacional de futbol. “Ho vaig fer per hobby, no per dedicar-m’hi professionalment”, explica la Teresa, que fa més de 50 anys que viu a Linyola i que va arribar a exercir de segona del Mollerussa, entre el 2003 i el 2005, amb el seu germà Mingo al capdavant d’un equip que van pujar a Preferent.\nEconomista, professora de matemàtiques i presidenta de les Aules d’Extensió Universitària de Linyola, aquesta dona inquieta creu que el futbol femení ha fet un gran pas endavant, però creu que encara hi ha “molt a fer” i opina que la igualtat arribarà “el dia que hi hagi una entrenadora a la banqueta del Barça”.\nLa Teresa és una autèntica pionera. Explica que en la seua època “el futbol femení no existia”. El 1984 es va apuntar al curs per obtenir el títol bàsic, que l’habilitava per entrenar fins a Tercera i en futbol sala. El curs durava dos anys. “Sempre seguia el meu germà. Des de sempre em va agradar el futbol i l’acompanyava. Em va animar a fer el curs junts i m’hi vaig apuntar. Vaig ser la primera dona a tenir aquest títol i vaig tenir de professors Manolo Buján i Ñaca Llorente, entre d’altres.\nPensar llavors en el títol nacional era impensable. Si havies jugat a Primera o havies estat internacional tenies punts i no era el meu cas.” Però el 2003, “el Mingo em va dir que havien canviat la reglamentació i que ja no era requisit haver jugat a Primera. Així que m’hi vaig apuntar. Havíem d’anar tres dies a la setmana al CAR de Sant Cugat on, entre els professors, hi havia Pep Segura, exmànager general del Barça. “Cap dona tenia el títol nacional i jo me’l vaig treure amb Xavier Bartolo, Pere Raich i el meu germà Mingo.”\nRecorda que “anàvem sempre junts el Pere, el Mingo i jo, però com que ells eren llicenciats en INEF tenien assignatures convalidades, així que moltes vegades hi havia d’anar sola”. Encara se li neguen els ulls quan recorda que va estar “a punt de tirar la tovallola” perquè als dos mesos de començar el curs va morir la seua mare. “No tenia ganes de seguir, el volia deixar i els meus germans m’hi van animar. Me’l vaig treure per la meua mare, perquè sempre m’havia donat suport. Va ser un any molt intens”, recorda. “Em vaig treure el títol amb 37 anys. Vaig entrar amb el Mingo al Mollerussa i vam ser-hi tres temporades. Vam començar a Primera Regional, vam ascendir a Preferent i l’any següent vam baixar. Diuen que no ets un entrenador complet fins que puges i baixes amb un equip”, fa broma. “Als 40 vaig deixar el Mollerussa i als 41 vaig ser mare”, diu la Teresa, mare del Xavi, d’11 anys, i de la Marta, de 8. Del primer curs d’entrenador explica que “mai vaig sentir comentaris negatius. Sí alguna conya, quan el professor feia alguna pregunta deien: «que contesti la noia!» i creu que els comentaris masclistes van a menys. “Segueix havent-hi incidents, però les reaccions són més contundents.”\nDesprés d’un Mundial amb gran presència als mitjans, la Teresa diu que “encara falta molt per recórrer” i demana a les dones que “prediquin amb l’exemple”. “No s’ha de dir el que s’ha de fer; s’ha de fer. S’ha de jugar, tenir títols i seguir. Ningú és bo en res si no té 10.000 hores d’experiència.”\nDurant 15 anys va ensenyar natació, la seua altra gran passió, a Linyola\nTeresa Serradell va aprendre a nadar a la seua localitat natal, Vilanova de Meià, a la Noguera. “A tots els nens del poble ens en va ensenyar el capellà, a canvi que diumenge toquéssim música durant la celebració de la missa i féssim les caramelles”, ja que el capellà també els va ensenyar a practicar ioga i una mica de música. Per això, quan l’agost del 1984 es va posar en marxa la piscina municipal de Linyola, la Teresa i els seus germans van fer el curs de monitor i durant 15 anys va ensenyar a nadar molts dels veïns d’aquesta localitat del Pla. “El Mingo va ser professor de natació durant 27 anys”, assenyala la Teresa sobre el seu germà, amb el qual va dirigir l’equip de futbol del Mollerussa entre el 2003 i el 2005. “També vam fer cursos de natació a Juneda”, explica Teresa Serradell, que afegeix que “mai m’ha agradat deixar les coses a mitges”, assenyala la lleidatana, la primera dona que es va treure el títol d’entrenadora nacional de futbol.


La Llum groga: Qüestions idiomàtiques\nVull que em parlin en italià, coi! Em vaig passar dos dies sentint gent parlar en italià i... vull que em parlin en italià. Però tothom s'entesta a parlar-me en castellà o anglès.\nAhir per sopar vaig menjar una pizza que no era gaire bona. La del dinar d'avui estava boníssima. Però ja hi hem sigut. El del bar volia parlar en anglès. Ell tenia problemes per parlar-lo i li he dit que em parlés en italià, però ni cas.\nA la primera farmàcia he fet un esforç d'inventiva i he demanat "protezione solare". Tampoc m'he equivocat de tant. Quan m'ha demanat quina, li he dit "alta", que és el que posa al pot. Però... ah! Quan m'ha dit quant valia, em deixa anar: "eight euros and no sé quants cents". Toca't els nassos! Si els números els entenc perfectament!\nLa situació surrealista ha arribat a la sortida d'una botiga. Una dona demanava informació en castellà i el botiguer contestava en italià. No s'entenien i jo al.lucinava que no ho fessin. Així que he agafat i he traduit de l'italià al castellà per la dona. Al final, hem acabat amb la dona fent la pregunta en castellà, jo traduint a l'anglès, el botiguer contestant en italià, i jo tornant a traduir al castellà.\nLa situació divertida ha arribat en una plaça. Estava jo caminant, quan de cop un home que es deuria pensar que portava a la dona al cantó, em deixa anar:\n- Margarita, quant deuen valer aquests calendaris?\nI jo, que no sé si sóc torrecollons o vull ajudar, li deixo anar:\n- Quatre euros, ho posa allà dalt.\nLa cara de l'home ha sigut tot un poema.\nmolto bene questo calendario. Beh, che la lingua ci sono anche in corso nella nostra casa, sembra che la gente può essere compresa solo in inglese ... o in spagnolo.\nCortesia del Google Translate ;)\n4 de desembre de 2008 a les 9:12\nPobre home, es deu haver quedat de pasta de moniato! Jajajaja\nA nosaltres ens va passar a Carcassone fa cosa d'un mes. El meu farncés és limitadíssim, però prou per entendre'm en un resaturant i coses d'aquestes. No hi havia manera: en algun lloc es va doanr la situació surrelaista que el cambrer paralva en espanyol i jo segui intentant comunicar-me en francés!\nPerò bé, nosaltres fem el mateix aquí: de seguida passem al castellà o a l'anglès si es tracta d'un turista!\nNO A LA SUBMISSIÓ LINGÜSÍSTICA!\n4 de desembre de 2008 a les 11:52\nHahaha, a mi em va passar fa un temps per aquí. Vaig sentir uns catalans pel carrer i tot d'una em pregunten: "perdona, ¿sabes dónde está...? i jo que els hi dic: "seguiu cap allà i hi arribeu de seguida". Encara m'hi peto de la cara que van posar.\n4 de desembre de 2008 a les 13:22\n:-D Carquinyol, m'has fet riure, i això no és gens fàcil, avui!\nSí, Anna, va fer una cara! :-D Tot i que tens raó: a mi em costa molt poc passar-me a alguna altra llengua :-(\nJaja, gripaublau, devia ser la mateixa cara que va posar aquell home!\n4 de desembre de 2008 a les 22:24


Foix - Èxit de públic a les activitats de la Fira de la Transhumància i Viu el Parc, a Santa Margarida i els Monjos - Notícia - L'informatiu\nEs van organitzar exposicions, concerts, presentació de llibres, estands, etc.\nEls dies 19, 20 i 21 d’octubre, Santa Margarida i els Monjos va tancar un cap de setmana farcit d’activitats relacionades amb la transhumància i l’entorn natural del Parc del Foix.\nLes propostes van començar el divendres 19 d’octubre amb dues exposicions sobre els ambients naturals del Foix i sobre el Camí Ramader de Marina, i la presentació de la Geneta (la nova mascota del Parc del Foix), una activitat que va aplegar un gran nombre d’infants.\nDivendres també es va presentar el llibre El riu de Foix, El patrimoni natural i cultural del riu a l’entorn del Parc del Foix, una obra de l’estudiós Joan Rovira editada pel Centre de Documentació del Parc del Foix. La presentació es va dur a terme a la sala de Moles del Molí del Foix, que va es va omplir de gom a gom. Els actes de divendres van finalitzar amb un concert de músiques del món, amb el grup Zing, al mateix Molí.\nEls actes centrals del cap de setmana els va agrupar la quarta edició de la Fira de la Transhumància que, enguany, va continuar sumant públic, amb una molt alta afluència de visitants i més de tres-centes degustacions servides de vins, caves, formatges i embotits.\nLa Fira va incloure una mostra d’ovelles dels pastors locals i nombroses activitats infantils per aprendre a munyir vaques, fer un jorn al mas, fer ovelles guardioles de fang, la demostració d’un taller de llana o un concert a càrrec del grup Shamrock Vagabons, entre altres.\nLa mostra també va comptar amb una trobada i cercavila de Balls de Pastorets, anomenada TranshuFest, amb la participació de sis colles que van recórrer l’avinguda de Catalunya fins al recinte de la Fira, on es va dur terme la ballada final.\nFont de la informació: Ajuntament de Santa Margarida i els Monjos\nCategoria: Foix, Educació ambiental, Educació ambiental, Viu el parc,\nNota de premsa - Ajuntament de Santa Margarida i els Monjos


Àfrica Ajuda - Livestream Schwarmhilfe programari en acció\n30. Setembre 2018 Oliver Bienkowski\nMissatge Adherit By Oliver Bienkowski On 30. Setembre 2018\nAmb llibertat, igualtat, fraternitat contra la indiferència, la malícia i la intolerància\nBenvingut al projecte Afrikahilfe de PixelHELPER. Immediatament després de la mort de Karl Heinz Böhm de Menschen für Menschen, vam conduir 2014 al Marroc per establir les bases per a les nostres activitats a l'Àfrica. Ara, 5 Anys més tard, hem aconseguit una mica i podem proporcionar ajuda per al desenvolupament a tot Àfrica. És més fàcil organitzar-se des de la nostra seu nord-africana que a Europa.\nHem reconstruït una petita granja, 40 km de Marràqueix al Marroc a un estudi de transmissió en viu interactiva. Sota la mirada de les càmeres que produïm aquí, amb l'ajuda de l'audiència, l'ajuda humanitària, les tauletes d'algues contra la malnutrició, el pa en llauna per als campaments de refugiats en un 4,60 metres de forn de llenya, cistelles de protecció contra inundacions contra inundacions al nord d'Àfrica, cubs d'emergència per sobreviure en cas de pèrdua de l'habitatge en cas de desastres naturals i cascos de motocicletes i bicicletes per a adolescents.\nPixelHELPER vol donar a la gent la llibertat de configurar les seves vides autodeterminades i autosuficients sense dificultats materials i donar-los un bon futur als seus fills. PixelHELPER contribueix a la millora sostenible de les condicions econòmiques, socials, ecològiques i polítiques mundials. PixelHELPER combat la pobresa i promou els drets humans, l'estat de dret i la democràcia. PixelHELPER contribueix a la prevenció de crisis i conflictes violents. PixelHELPER promou una configuració socialment equitativa, ecològicament sostenible i, per tant, sostenible de la globalització.\nHem presentat el nostre programa d'ajudes a l'esquema animat 2014 en una xerrada TED a Marràqueix. La granja és el primer lloc pràctic on utilitzem el nostre programari. Esperem nous seguidors i visitants del nostre projecte.\nplataformes de producció interactives per a subministraments d'ajuda\nProgramari d'ajuda de swarm de Livestream\nHem presentat el nostre programari d'ajuda per a l'eixamplament animador en una xerrada TED a Marràqueix. Una xerrada TED és un esdeveniment on es fan debats revolucionaris sobre temes que ens mouran i ens mouen en el futur.\nAjuda d'emergència europea enllaunada\nEl campament de refugiats de Mbera es troba a 2000 km de la seu del livestream PixelHELPER. La fleca del nostre Dosenbrotnothilfe produeix pa durador per a camps de refugiats i zones de desastres. Les algues de Spirulina produïdes al Marroc haurien d'ajudar en el camp contra la desnutrició. Wi vol construir un lloc davant del camp de refugiats, i la nostra transmissió en viu en eixam ajuda del programari utilitzen per ajudar a la gent. El camp de refugiats és el 4 ciutat més gran de Mauritània, volem assegurar-nos que el patiment dels refugiats de guerra s'alleuja.\nEl PixelHELPER ha creat un espai únic i apropa l'espectador a produir ajuda a l'Àfrica. Els cubs d'emergència inclouen una bossa de dormir, una cuina de gas, un kit de primers auxilis i amp; Llanterna equipada. Tot el que necessiteu si ha perdut la seva llar després d'un desastre natural.\nEn la memòria de Tombia Braide que va morir al desembre de 2018 al Marroc amb el nostre projecte píxels ajudant amb 54 anys d'un atac de cor. Construïm un rellotge de sol que recorda a un dels nostres primers ajudants alemanys.\nEls nostres cubs de protecció contra inundacions es despleguen en segons i estalvien milers de sacs de sorra. Els cubs poden així complir millor les funcions de protecció contra inundacions en les marees de primavera i estalviar l'ús d'un nombre d'ajudants.\nDonar suport al nostre projecte\nParaules clau: Promoció Art i Cultura\nCreem feines i perspectives\nCreem llocs de treball i creem un desenvolupament perfecte amb la construcció de parcel·les de futbol públic, gabinets d'intercanvi públics i ofertes culturals. Com que la nostra regió es troba enmig d'una regió econòmicament rural, moltes empreses locals i proveïdors de matèries primeres es beneficien de comandes i poden contractar nous empleats.\nEl Marroc és el país més modern d'Àfrica.\nDes del Marroc arribem a tots els països africans amb contenidors marins amb els ports d'alta mar de Tànger i Casablanca. La connexió a Europa és excel·lent. Des de la part continental espanyola fins a Marrakech, només hi ha 6 hores en cotxe.\nHem creat un centre aquí per coordinar ràpidament l'assistència humanitària i portar-lo ràpidament a la vostra destinació amb cotxe, contenidor o avió marítim. Aquí al lloc, podem produir fàcilment tot allò que necessiten les persones en camps de refugiats. Construirem la primera avançada al campament de l'ACNUR a Mauritània.\nLa nostra tecnologia livestream genera caixes interactives 6 al costat esquerre del vídeo en viu. Aquestes caixes es poden canviar en qualsevol moment pel que fa a l'activitat i la quantitat de donacions. Hem creat una funció d'ajuda d'esquadró interactiu que ens permetrà respondre a la situació actual dels camps de refugiats i proporcionar assistència directa.\nLes capacitats del nostre programari Schwarmhilfe també estan disponibles per a altres ONG. Parleu amb nosaltres.\nÀfrica Ajuda - Livestream Schwarmhilfe programari en acció Marxa 12th, 2019Oliver Bienkowski


La 56ª edició del Concurs Internacional de Paella Valenciana de Sueca amb el #PaellaEmoji – Compromís Diputació de València\nValència Turisme ha recolzat hui la presentació de la 56ª edició del Concurs Internacional de Paella Valenciana de Sueca, un certamen que des de 2014 celebra també semifinals prèvies en diferents països de tot el món.\nL’acte ha aprofitat també per presentar la imatge gràfica que encapçalarà esta pròxima edició del concurs. 2016 serà l’any del #PaellaEmoji, i el Concurs Internacional de Paella Valenciana de Sueca s’ha volgut bolcar de ple amb esta iniciativa, utilitzant-lo com a imatge principal per a la present edició.\nEl cartell, dissenyat un any més per Socarrat Studio, s’estructura, segons ha explicat Vicent Sanfeliu, Director d’Art de Socarrat Studio, en base als tres valors que enguany es volen transmetre: la imatge de Sueca com a capital mundial de la paella valenciana, representada per l’emblemàtica Muntanyeta dels Sants que apareix al fons; el color verd dels camps d’arròs, que s’ha virat a una tonalitat a l’estil ‘whatsapp’ que li dóna un aire de modernitat i el fa proper a les noves tecnologies; i un gran #PaellaEmoji com a protagonista principal del cartell. Amb esta imatge, coneguda ja per tothom, el Concurs vol aportar tota la seua força i presència internacional a la consolidació de l’autèntica paella valenciana a tots els racons (i dispositius mòbils) del món.\nEn l’acte ha pres la paraula també el regidor responsable del Concurs Internacional de Paella Valenciana de Sueca, Vicent Baldoví, qui ha estat l’encarregat de presentar les novetats, així com les fases internacionals que s’han programat en esta 56ª edició. Tasmània (Austràlia), Tòquio (Japó) i Blois, del de departament Loir-et-Cher, a la regió Centre de la Vall del Loire (França) són les pròximes destinacions a les que es farà arribar la nostra paella en els propers mesos. A més a més, en esta edició s’ha celebrat també la primera semifinal americana del concurs que va tenir lloc el passat mes d’octubre a Jersey City, New Jersey (EUA). Com en els darrers anys, els restaurants guanyadors en les diferents eliminatòries prèvies que es celebren en altres països tindran com a premi la invitació a participar en el concurs de Sueca que es celebrarà el proper 11 de setembre.\nLa diputada provincial de Turisme, Pilar Moncho, que és dóna la circumstància que és també regidora a l’Ajuntament de Sueca, ha estat també present a l’acte. Moncho ha assegurat que des de València Turisme recolzaran este concurs perquè “és una peça fonamental en la promoció i la consolidació de la paella valenciana i de l’arròs de València” ha assenyalat. En este sentit, la titular de Turisme de la Diputació de València ha reconegut també que el certamen s’ha convertit amb el temps en un important esdeveniment gastronòmic no només per a Sueca sinó per al conjunt de la Comunitat Valenciana.\nEl xef Jesús Melero, coordinador del concurs i representant de l’empresa Organizadora de Concursos Gastronómicos Internacionales S.L. (OCGI), l’encarregada d’organitzar les eliminatòries prèvies a l’estranger, ha destacat també “la bona tasca i el gran equip que s’ha format, que ha aconseguit portar la paella i el nom de Sueca tant lluny” i ha continuat “la meua tasca és professionalitzar la paella, donar-li per tot arreu el prestigi i el respecte que es mereix. Estic orgullós de treballar per un dels plats més importants del món”.\nL’alcaldessa de Sueca, Raquel Tamarit, ha estat l’encarregada de tancar les intervencions. La màxima representant del consistori suecà ha volgut fer palés el seu agraïment en nom de tot el poble de Sueca a tot l’equip que hi ha al darrer del certamen, “l’èxit i el prestigi que ha adquirit este concurs és mèrit de moltíssima gent” ha assenyalat. Alhora, Tamarit ha afirmat també que els suecans “tenim el privilegi de ser bressol i experts en este plat i la grandíssima sort de poder exportar-lo, i de portar el nostre nom sempre acompanyant-lo, reafirmant-nos en allò que som realment, la terra de l’arròs”. Igualment Baldoví també s’ha sumat als agraïments “col•laboradors, patrocinadors, institucions i autoritats, professionals, mitjans de comunicació i per descomptat l’equip humà que coordina el certamen, vosaltres sou l’ingredient principal del nostre concurs” ha afirmat.\nEn les darreres setmanes el consistori ha convocat als hostalers de Sueca, el Perelló i el Mareny, que ofereixen paella al seu menú, per convidar-los a participar en el plantejament d’una semifinal suecana del concurs, per consensuar-la amb ells, escoltar les seues suggerències i aportacions i alhora sondejar també la seua intenció de participació. L’objectiu és, segons ha explicat Baldoví, “implicar més als suecans, motivar-los i encoratjar-los a participar i formar part d’este prestigiós concurs que es celebra al seu poble, que és a més el concurs gastronòmic internacional degà a l’estat espanyol”.\n←València Turisme i FOTUR celebren una nova edició de la gran taronjada i orxatada fallera\nJosep Bort: “Anem a actuar per a accelerar la recuperació de les zones afectades pels incendis a Alcublas”→


Teresa Amat: Eixos turons... altius damunt del Pla\nEixos turons...altius damunt del Pla Teresa Amat\n(publicat en extracte al «Quadern» del diari El País – 27 d'abril 2006)\n"Doncs jo no l'hi perdonaré mai. Era un bon escriptor, però... es demanava que es fos alguna cosa més, per donar el Premi d'Honor a un escriptor. ¡No podíem premiar un "fatxa"; on hauríem anat a parar!" (5 d'octubre de 2005, lavabo de senyores d'Òmnium Cultural, al carrer Diputació; frase proferida per l'honorable senyora primera de la cua, d'uns seixanta-cinc anys, dirigida a la no menys honorable senyora segona de la cua, que assentia solidàriament, mentre totes dues buscaven vanament la complicitat de la menys honorable senyora tercera de la cua, que intentava una de les cares de pòquer més memorables de la seva vida mirant cap a un vague infinit enrajolat i pulcrament net, que és on sortosament hem anat a parar.)\nResulta que Òmnium Cultural, entre setembre i octubre de l'any passat, es va decidir a fer, amb vista al vint-i-cinquè aniversari de la seva mort, una mena de desgreuge al "fatxa - que - ves - on - hauríem - anat - a - parar - si - haguéssim - premiat". La nova Junta d'Òmnium, doncs, va organitzar un cicle de conferències: "Josep Pla i la reivindicació de la llengua catalana" (títol molt ben calibrat, intueixo). De fet, van ser quatre conferències i una taula rodona final. Vaig assistir a la primera: "Josep Pla i els vents del món", a càrrec de Baltasar Porcel, i a la taula rodona amb Xavier Pla, Jaume Subirana, Enric Sòria (anunciat però no aparegut) Josep M. Castellet i Raimon, amb la presidència de Jordi Porta. En la primera ocasió és quan una servidora es va trobar fent de soferta tercera de la cua als polits lavabos d'Òmnium.\nNo vull pas retreure res a la iniciativa, al contrari; ja tocava (i a Òmnium per sort hi ha molts socis que no són com les senyores del lavabo). Cal agrair al senyor Porta que s'hi vagi atrevir. Però va passar que aquesta iniciativa em va recordar un altre flagrant compte pendent amb Josep Pla d'una altra institució –diguem-ho així– del país, que és del que de fet vull parlar.\nJa fa molts anys vaig fer una petita investigació de com la revista Serra d'Or havia tractat l'obra i la figura de Josep Pla, des del primer número de l'any 1959, quan Serra d'Or va aparèixer com a continuació de Germinabit, fins a la mort de l'escriptor, el 23 d'abril de 1981 (vint-i-dos anys en total). A part d'altres motius que em van dur a fer això, entre ells el meu interès per Pla, també m'hi va empènyer l'incentiu del plus de morbositat que intuïa que m'aportaria l'assumpte i que potser alleujaria la part ineludiblement pesada que té tota feina de rata –o fura- de biblioteca. I sí, resulta que la tasca va resultar entretinguda, divertida i també... previsiblement trista (cedint a la morbositat ja saps que sempre t'exposes a carregar amb la seva part fosca). Espigolant en els vint-i-dos anys esmentats (posem que uns 260 números com a mínim), en vaig extreure vint-i-vuit col·laboracions dedicades d'una manera o altra a l'obra de Pla (no vull dir meres referències de passada en articles en els quals ell no era "el tema" –poques, altrament–, sinó des de ressenyes escarides de llibres seus que apareixien fins a articles més elaborats). Va ser fàcil enfocar l'assumpte a partir d'una primera classificació sumària entre el que en vaig dir "crítics rigorosos", per una banda, i "detractors", per una altra. Tot i que a partir d'aquí em va caldre matisar adscripcions i valoracions en ambdues bandes, perquè en totes dues hi havia gradacions dignes d'atenció, ja que la majoria d'autors estaven afectats poc o molt d'adversativitis, allò del "sí, però...". Encara que també n'hi havia que donaven poca feina: els "detractors purs" (els amics a l'inrevés, que en deia Joan Fuster) totalment immunes a cap mena de contaminació.\nCom que aquí no es tracta de marejar ningú amb un munt de dades, només exposaré les necessàries per entendre una mica el fenomen Pla-Serra d'Or. Els més o menys rigorosos, els que intentaven defugir apriorismes ideològics i extraliteraris, van ser gent com Joaquim Molas, Albert Manent, Maurici Serrahima, Antoni Vilanova, Joan Fuster, Josep M. Castellet, Xavier Fàbregas, Josep M. Benet i Jornet, Oriol Pi de Cabanyes (ja mort Pla) i Baltasar Porcel, alguns d'ells només amb una sola col·laboració sobre Pla en forma de ressenya, com és el cas de Pi de Cabanyes, Fàbregas o Benet, o en forma d'entrevista (Porcel; l'única entrevista feta a Pla a Serra d'Or). Només voldria apuntar dos –tres, de fet– casos per a mi curiosos en aquest grup: Albert Manent i Josep M. Castellet (l'altre cas –bastant afectat d'adversativitis– és menys rellevant però també té el seu interès: Oriol Pi de Cabanyes, tot i que m'anirà bé parlar-ne més endavant). Suposo que es deu a aquest grup, i potser a alguns altres, que es concedís a Pla algun Premi de la Crítica Serra d'Or (ho faig constar com un mèrit a favor de la revista).\nEl maig de 1960, Manent inaugura els articles sobre Pla a Serra d'Or: "Carles Riba i Josep Pla", amb una prèvia i clara declaració d'intencions: "He assajat d'encarar dos escriptors de temperament." I sí, hi contraposa el que l'un pensava de l'altre, però en contraposar-ho valora, com qui no vol la cosa però inevitablement. Comença citant l'article que Riba va dedicar a Pla a Els Marges l'any 1926. I en remarca que Riba hi abordés "un dels perills de l'humorista de Palafrugell [la cursiva és meva]: el mot pel mot." Reprodueixo les cèlebres paraules textuals del poeta: "Per un mot bell, maliciós o sensible, Josep Pla es vendria l'ànima o l'escrit al diable." Manent corrobora les paraules de Riba (noteu la preciosa mala bava ribiana, que destaco en cursiva, en això que Pla "es vendria l'anima o l'escrit al diable"). Sobre aquesta sentència, Joan Fuster diu a la introducció a l'OC de Pla: "I no. No era una qüestió de mots, sinó d'idees. Les idees de Pla resultaven xocants, potser insuportables, per a Riba, i per això no gosava concedir-los bel·ligerància."\nA l'hora de ponderar el que Pla deia de Riba, Manent no és tan condescendent. Diu que n'admirava l'obra ben feta i que la titllava d'orsiana, i Manent retreu a Pla una certa imprecisió fruit de la seva "impermeabilitat" a la poesia: "Pla no ha aprofundit prou en la densa, apassionada i una mica laberíntica poesia ribiana [cosa ben probable, altrament] [...] el mateix Pla s'adona que és poc permeable a la gran poesia, i jo hi afegiria a la metafísica i a la teologia." Curiós afegitó de Manent, diria jo –potser més llepafils del compte (jo). De totes maneres, al final, en destaca les coincidències: "[...] tenien una indeclinable passió pel país, al servei del qual [...] esmerçaren –esmerça Pla– llur existència." Afirma que tots dos són moralistes: "el poeta, ètic i estricte, el periodista, més aviat moralista cínic." I conclou reivindicant Pla, el qual "encara vivent i delerós d'un futur sense flagells quotidians, s'afanya en aquesta gran tasca de salvació que ens hem proposat [...] per la seva lluita contra el temps que tot ho abassega fa pensar en Proust [...] però ell pretén ésser el memorialista de tota una comunitat, de tot un poble." I en remarca, finalment, la seva "irreductible catalanitat".\nRecordem que érem al 1960 i que per reivindicar Pla se n'havia de ressaltar la "irreductible catalanitat". Però també cal reconèixer a Manent que calia valor per reivindicar-lo aleshores, fos com fos. I potser només podia ser, sobretot des de Serra d'Or, si se'l passava per l'irreprotxable i fi sedàs ribià i se'l reduïa una mica a "humorista local".\nManent hi torna a parlar de Pla al febrer de 1971, en una ressenya de Retrats de passaport: "[Pla] trencant les barreres del convencionalisme literari del moment [...], l'estil noucentista [...], reinstaurà un subgènere que en qualsevol literatura és senyal de plenitud: el retrat literari." També hi diu que aquests retrats estan escrits en "una prosa que pot servir d'antídot contra una certa literatura d'avui, avorrida, histèricament ideològica." Curiosa observació. I molt simptomàtica del moment. Pla era incòmode de totes maneres, ja que anava del tot per lliure però no se'l podia obviar: era allà al mas escrivint sense parar i publicant llibres i articles. Provocava escarafalls per poc "patriota", però no se li podia escamotejar, des de postures no "histèricament ideològiques" (i en comparteixo el sentit que hi donava Manent), que era una mena de recer i d'antídot. De primeríssima categoria, a més, i celebrat pel públic lector, cosa gens menyspreable.\nQuant a Castellet, la curiositat (una mica semblant a la que em va suscitar Manent) ve donada sobretot pel primer dels dos articles que va escriure a la revista sobre l'escriptor (el segon també resulta curiós, però només perquè va ser l'única referència de Serra d'Or a la mort de Pla... ¡dos mesos després!; ja hi tornarem). Aquest primer article de Castellet (desembre de 1977) no és res més que un dels apèndixs del que serà el seu estudi sobre l'escriptor (Josep Pla o la raó narrativa, Destino 1978), i es titula "Josep Pla i l'humor". ¿Per què aquest apèndix i no cap altra part de l'interessant estudi, quan el llibre ja estava enllestit –i ja premiat, em sembla– i a punt de ser editat? Més o menys conscientment potser interessava mostrar (més la revista que Castellet, suposo) "el foteta de Palafrugell". Aquest apèndix només té sentit dins del context de l'obra de què forma part. L'humor, tal com hi diu el mateix Castellet, "és un aspecte marginal en l'obra de Pla", i també diu que comparteix l'opinió de Joan Fuster, segons la qual no és partidari de veure en Pla un humorista. I permeteu-me citar Fuster: "El burgès català [restricció fusteriana poc exacta, em sembla a mi] ha trobat una manera còmoda de llegir el seu estimat Pla, i consisteix a prendre'l per humorista. Però, en Josep Pla, ni l'humorisme no és innocent." (Introducció, ja citada, a l'OC de Pla.) Ja sabem que l'humorisme practicat per persones intel·ligents és una cosa molt seriosa, però n'hi ha que el fan servir per minimitzar els efectes d'aquest tipus d'"humoristes".\nI ara passem a la part més amena: els detractors de Pla (recordeu que em limito als que el van atacar des de Serra d'Or, que en general van ser pocs, però perquè en total van ser pocs els que a la revista es van dignar a parlar, bé o malament, de Josep Pla). Tota una espècie que ara encara no està en perill d'extinció total, però que llavors estava en la flor (més o menys fresca) de la vida. Comencem per donar-ne el repartiment: Francesc Vallverdú, Josep M. Cadena, Joan Triadú, Maria Aurèlia Capmany (feliçment, una dona), Lluís Porqueras i Josep M. Ferrer. Excepte en el cas de Triadú, que ho va fer uns quants cops, els altres només van parlar de Pla en una ocasió.\nVallverdú, en una ressenya d'Homenots, cinquena sèrie (1961), no sap dissimular que a mesura que va escrivint es va enfilant (ja sabem que és home de caràcter), i després de dir que els primers retrats del volum li semblen correctes, es comença a mostrar enutjat i crispat; enuig i crispació fruit de prejudicis evidents, no de judicis literaris estrictes. Sobretot –i aquest és un fet recurrent en d'altres casos– s'enfada per com Pla tracta Espriu en el seu homenot. I conclou dient que al final de la lectura "estava tip de jocs de paraules, de qualificatius absurds, de frases contundents, és a dir, de tot això que fa tanta gràcia i que, tanmateix, en la meva opinió, no té altre abast que aquest: un enginy innegable però intranscendent." Josep M. Cadena, el 1972, escriu "Josep Pla i els seus "desvagats" setanta-cinc anys". Com a pretesa felicitació d'aniversari no està malament. Comença afirmant que l'obra de Pla, segons ell, només és important "des del punt de vista formal". Però quan s'esplaia de gust és quan diu que "[...] certes idees seves [...] a l'igual que [sic] les diverses postures vitals que assajà en un temps segons que sonava el flabiol de la política, no són recomanables per a unes joventuts que [...] creuen més en els ideals que en els diners [!]". Cita unes autodefinicions de Pla a Coses vistes ("fora del seu context perquè així guanyen llur veritable valor" –té el valor de dir–): "Pla hi deia d'ell mateix que tenia un aire d'home desvagat que cercava feina i no en trobava i que per això no estava bé enlloc i anava pel món com una ombra. Veritablement, aquesta és la sensació que Josep Pla produeix, encara que no sigui un home desvagat, com ho prova l'embalum de feina que ha fet."\nPerò la més guerrera és Capmany, naturalment. Amb motiu dels A fondo que Soler Serrano va dedicar a Espriu i a Pla a TVE Catalunya, escriu una columna (1977), on es dedica a confrontar-los. En reprodueixo alguns paràgrafs sucosos: "Si hem de seguir la proposta de Soler Serrano –suposar que Pla i Espriu poden ser col·locats en un pla d'igualtat–, tanmateix en podem treure una lliçó profitosa, car és tan evident, a través de la presència d'aquests dos homes, la confrontació de dues Catalunyes irreconciliables, que només els sords i els cecs deliberats la poden evitar. "Salvador Espriu representava, amb el gest, amb les paraules, amb la severitat de l'expressió, amb el rigor del discurs, la Catalunya que no cedeix, la Catalunya que es va negar a admetre que havia estat condemnada a mort. [...] Orgullós, distant, amb la suprema categoria humana de la fidelitat i el rigor, Espriu convertia un vulgar interviu en un acte d'afirmació d'una ideologia clara i nítida. [...] Al cap de pocs dies, Pla ens donava l'altra cara de la medalla, la de la Catalunya "molt espanyola", com ell mateix va dir [no ho va dir]. Amb burles, exabruptes, gesticulació d'atrevit trapella, Josep Pla ens va donar la imatge de la seva Catalunya, d'una Catalunya mesella, del "menjar poc i pair bé". [...] Poques persones s'alliberaven del modest menyspreu de Josep Pla, potser Adolf Hitler.\n"Potser perquè Pla –tan tristament envellit– feia aflorar el cinisme dels vells escèptics [...] vaig pensar que [...] la profunda lliçó política que ens en cal treure és haver de triar: o bé el mesellisme, panxacontent, burlesc i paròdic, o bé l'opció per un futur lliure i noble, amb plenitud de drets i de responsabilitats."\nCom qualsevol pot comprovar mirant el vídeo de l'A fondo a Josep Pla, Capmany va deixar anar la referència de Pla a Hitler amb tota la mala fe de què era capaç, ja que va amagar –i per tant, falsejar– el que Pla hi deia, que és el següent: després que l'entrevistador li preguntés pel temps que Pla va ser a Berlín de corresponsal de La Publicitat (1923) i ell parlés de la tremenda inflació a què va arribar Alemanya en aquells anys, fins al punt que es va fer insostenible, va dir que amb l'arribada de Hitler de moment això es va arreglar, però que "llavors va venir una bogeria molt pitjor". I si Capmany s'hagués pres mai la molèstia de llegir Pla, hauria sabut què en pensava, de Hitler. O potser ho sabia perfectament però volia insinuar el contrari, amb la qual cosa les mitges paraules de la senyora virreina socialista eren com a mínim una calúmnia.\nI finalment tenim el cas de Joan Triadú. L'autor que va parlar més cops de Pla a Serra d'Or. I em reca adscriure'l al grup dels detractors perquè Triadú és un home de més que provada competència intel·lectual, com sortosament encara ens està demostrant, i perquè de fet els seus judicis contraris a Pla (no tan contraris a l'obra) són força respectuosos. Han passat molts anys, i no sé si Triadú matisaria ara alguna de les seves opinions (de totes maneres, el 1995 hi torna una mica en aquest to; ja ho veurem), però així és com va anar la cosa en aquells anys. En un article de 1962: "Literatura, llengua i cultura", no pròpiament dedicat a Pla, l'esmenta de passada en un apartat que titula 'Un cens d'escriptors', en què Triadú elabora dues llistes. Una, llarguíssima, correspon als escriptors amb expressió en exclusiva en català. Sobre la segona –més que llista, és una mena de torna que potser li reca haver de donar– conclou: "Resten només, pocs, uns escriptors majors, que, després del 36, contradiuen poc o molt l'esquema: un Sagarra, un Pla, un Carles Soldevila, un Arbó, un Bartra."\nA la ressenya que fa (1965) de La Catalunya vella de Pla, afirma que anys a venir algun erudit potser trobarà útil el llibre, i afegeix: "Però el servei més gran que podrà fer qualsevol erudit futur als seus contemporanis serà d'entendre Josep Pla restituint-li un so original, el que havia d'haver tingut sense la sordina [...]". Plenament d'acord, si no fos que la sordina li van aplicar més que no pas se la va aplicar ell, creiem d'altres, fins i tot sense ser erudits. El 1967, a "L'obra en progrés de Josep Pla", sobre els tres primers volums de l'OC de l'escriptor, Triadú hi diu, amb una certa subtilesa críptica (evidentment, Triadú és molt més senyor i elegant que Capmany): "Josep Pla, l'home, segons Pujols, que necessita un paisatge al davant, també es refia del paisatge polític, resultant d'una història, d'unes condicions reals de vida, i dels fets i les forces en presència. [...] La conclusió que en pot treure el lector és que Josep Pla, bé que és escèptic en moltes coses de la vida, no és un escèptic en política [cursiva meva]. [¿] Pot indicar això –el seu relatiu optimisme, el seu conservadurisme, els seus ulls grossos davant certs problemes d'ordre ètic elemental (Portugal, Grècia d'avui) [és curiós que Triadú, molt poc contaminat per la ideologia esquerranosa de l'època, no hi inclogui també l'URSS, davant la qual els ulls grossos aquí eren més aviat ulleres d'encegar rucs per fer moure la sínia sense parar], el seu esforç de comprensió de l'adversari enraonat– un fons de confiança en l'home, dissimulat però tantes vegades, no solament amb les seves paraules, sinó també en les seves mateixes actituds?". Cripticisme o funambulisme, digueu-ne com vulgeu, però que fa el seu efecte.\nA "Sobre Josep Pla" (1972), Triadú és més diàfan; tant, que perd el to subtil i resulta, a més, paradoxal. Es lamenta que amb motiu del setanta-cinquè aniversari de l'escriptor s'hagi pretès formular un judici de l'actitud de Pla en un moment històric determinat. Diu que això crea confusionisme i que no afavoreix ningú i que el que convé és que "hom s'obstini força més a parlar dels valors literaris, lingüístics i, en termes estrictes, culturals d'aquest moment dels imposants vint-i-un volums de Josep Pla i els seus tres quarts de segle." Però després diu: "La confusió no ajuda tampoc Josep Pla. [...] Malauradament, ell mateix ha anat en sentit contrari d'ell mateix, i no es tracta només del fet d'escriure, sinó de l'actitud. Hom hi pot tirar, si volem, terra al damunt (però només si volem) i tothom és lliure d'esperar que hi creixeran floretes, però potser que no ens demanin un fumejar d'encens. [...] D'altra banda, dic tot això amb el més sincer respecte per l'obra literària publicada de Josep Pla, i sobretot per determinats continguts que s'hi manifesten. [...] Perquè crec que és tanmateix un escriptor sofert i sofridor, empès, en aquests anys, per la pressió d'un deler íntim de rescabalament." Al final, conclou: "Són els deu anys, entre la pujada de les dictadures de l'Eix i llur esfondrament, que caldrà estudiar dia a dia, paper per paper, i veure com Josep Pla i tants d'altres hagueren d'escollir entre l'oportunisme i l'exemplaritat."\nAcusem i sentenciem, però en nom d'uns certs serveis prestats i un cert examen de consciència, indultem l'acusat, però que quedi clara la diferència moral entre "els oportunistes" i "els exemplars". Encara gràcies; la majoria no van fer ni això. Com la mateixa revista, que ni per caritat cristiana li va cantar unes absoltes quan es va morir. Efectivament, Serra d'Or, que va editar i ha editat (abans i després de la mort de Pla) números especials o monografies amb motiu d'aniversaris o defuncions de personatges tals com Espriu (viu i mort: vegeu, per comparar –sense element comparatiu, pròpiament–, l'esplèndid número hagiogràfic del maig de 1985 amb motiu de la seva mort), Foix, Riba, Rodoreda, Carner, Miró, Capmany, Roig, X. Fàbregas, Puigserver, Cirici, Llompart, Estellés, Fuster, Monsalvatge..., no es va dignar ni fer esment de la mort de Pla el 23 d'abril de 1981. Ni en el número de maig ni en el de juny. A veure, matisem bé: en el número de juny del 81 és quan va sortir l'article de Pi de Cabanyes ("Pla, la intrahistòria", dins la seva columna fixa 'Calar la bóta'), i també un altre de Joan Fuster ("Els inèdits d'en Pla"). Dos mesos després s'hi parla de Pla, doncs, però no pas amb motiu de la seva mort ni molt menys fent-li cap mena de trist homenatge ni res per l'estil. Res de res. I fins al número següent (juliol-agost de 1981) no apareix un article de Castellet –que ja he esmentat de passada–, titulat "Perfil de Josep Pla amb motiu de la seva mort". I al número d'octubre del mateix any reprodueixen –no s'acaba d'entendre ben bé per què– un interviu que Carles Soldevila havia fet a Pla el 1929 a D'Ací i d'Allà: "Pla, des del primer moment".\nM'aturo un moment en els articles de Pi de Cabanyes i de Castellet, que he rellegit ara quan he tornat a treure els papers del calaix. Pi hi deia coses com aquestes: "[...] Incapacitat de construir damunt bocins de "coses vistes" un argument amb cap i peus. [...] Pla, per contra [d'Unamuno: "alè èpic de l'agonista lluitador"], si combaté, fou sempre, em sembla, amb passió escassa: podríem matar-ho dient que més que altra cosa semblava darrerament un col·laboracionista "irònic". [...] Morta la controvèrsia contingent, s'entaularà l'etern retorn de la contingència literària: l'obra turgent de l'anècdota viscuda, un grapat d'admirables instantànies, alguns textos narratius que no arribaren a ser novel·les, la intrahistòria que es perpetua." Deunidoret, la displicència "homenatjadora". En un país tan donat a moure l'encenser i a mitificar i glorificar quan se'ns mor algun personatge, crec que el cas de Pla és el paradigma del fet contrari; del "colguem-lo de pressa, no fos cas que ens ressusciti". Castellet, que ja no era cap xitxarel·lo i tenia més nivell, fa una reivindicació clara de Pla, una semblança feta a partir del seu llibre esmentat. I suposo que a alguns els devia semblar massa generosa la conclusió del crític, tot i que es curava en salut abans amb coses com aquesta (perfectament coherent amb els esquemes ideològics de Castellet): "Val a dir que, individualista a ultrança, no va entendre mai els esdeveniments col·lectius ni la macroeconomia, signes més o menys definitius dels nostres temps." La generositat que devien trobar excessiva (fins i tot potser irreverent) és aquesta: "Fos com fos, solitari, va construir durant més de trenta anys una de les obres de catalanitat més pregona de les que s'han escrit al llarg de la dictadura. Va ser un propòsit deliberat i secret que no es coneixeria més que al llarg de la publicació dels llibres. I que no prendria cos –un cos visible– fins a poder publicar-los en català. [...] Milers i milers de pàgines l'eix central i gairebé l'únic tema de les quals és Catalunya."\n¿I a partir de 1981? Doncs durant uns quants anys, ben poca cosa. Rastrejant sumàriament, des d'aquell número d'octubre de 1981 no trobem cap més referència a Pla fins al gener de 1985: una ressenya de Lluís Bonada ("Semblança de Josep Pla") del volum Imatge Josep Pla a cura de Josep Vergés i inclòs a l'OC (núm. 46). Ressenya rigorosa on Bonada retreu a Vergés que prescindeixi de notes per aclarir coses que queden fosques per les referències implícites redactor-destinatari en la correspondència que hi reprodueix. (De passada, ho aprofito per fer un excurs per retreure també a Edicions Destino la poca cura que ha tingut en l'edició de l'Obra Completa de Pla; per exemple: manca de datacions –ni aproximades en casos dubtosos– ni altres anotacions imprescindibles, i que la recent reedició "popular", de quiosc –la de les tapes blaves–, hagi estat una simple reimpressió, sense ni tan sols haver-se dignat a esmenar les errades tipogràfiques de la primera edició. Fi de l'excurs.) Al maig del 85 surt un treball de Josep Torroella, escollit com el millor dels presentats a una convocatòria de la revista "als escriptors joves": "Josep Pla o l'amor a la terra". Al setembre del mateix any Marta Pessarrodona hi publica una ressenya d'El Quadern gris de Josep Pla, de Lluís Bonada. L'abril del 86 Pilar Rahola li dedica una de les seves columnes: "El senyor de Llofriu", on esmenta les reticències injustes que encara hi ha sobre Pla. I quatre comptades referècies en què no m'entretindré per no allargar-me gaire més: 1988, 1989, 1991 i 1994. El 1995 hi ha tres coses que sí que vull esmentar de passada: al juny Isidor Cònsul defensa la polèmica "biografia" de Pla que va escriure Cristina Badosa; al juliol-agost, Joan Triadú, en l'article "El franquisme i la cultura catalana", diu: "[durant la guerra] Josep Pla es passava al bàndol franquista –únic escriptor important de creació literària que ho féu–", i al novembre, Margarida Casacuberta, en una ressenya del llibre de Marina Gustà: Els orígens ideològics i literaris de Josep Pla (Curial, 1995), es felicita que Gustà hagi col·laborat a "la destruccció del tòpic" imperant fins aleshores sobre Pla. El 1996 només surt una ressenya d'Eliseu Carbonell sobre Cartes a Pere (del seu germà Josep Pla), editat per Xavier Pla a Destino (1996).\nI arribem al 1997: l'Any Pla. I el fenomen és curiós. Podríem dir que el flagrant compte pendent que he esmentat al principi va tenir aquí un cert intent (en bona part reeixit) de cancel·lació –ja tímidament començat en els anys anteriors per la iniciativa d'alguns autors, com hem vist– amb l'excusa de l'any del centenari del naixement de Pla (que recordem que es va celebrar com es fa en els països normals, amb una iniciativa institucional que en va encomanar l'organització al KRTU de Vicenç Altaió). Fenomen curiós –digueu-me que em passo de llesta, si voleu– perquè a mi em sembla que hi devia haver una mica de pugna interna a la redacció o entre els col·laboradors. Si més no, en repassar els números d'aquest any hi detecto un "voler i doler". Es vol (¡cal, ja que li han muntat oficialment tot un any commemoratiu!) parlar de Pla, però a alguns els deu recar força. I esclar: ni carn ni peix; però bé cal oferir una mica de tall. I com que ja comença a ser moda la restauració a base de plats minimalistes, això és més o menys el que ens serveix Serra d'Or: petites racions de Pla (algunes força consistents, d'altres més insípides i alguna que torna a la boca), però cap àpat commemoratiu complet. Ni tan sols un modest menú de la casa, no fos cas que ens enfitéssim. Tretze platets de Pla: un per mes (juliol-agost van junts) més dues racions extres al març (potser perquè Pla va néixer un mes de març). No se'ls pot pas negar originalitat creativa. Tretze racions de tast o tretze platillos o tretze tapes. Digueu-ne com vulgueu, la qüestió era matar el cuquet, la mica de mal de cor, però no pas provocar empatxos a segons quins estómacs delicats. I una curiositat més: l'Any Pla es va dir així a tot arreu, com a nom de marca; a Serra d'Or van epigrafiar els tretze platets sota el nom genèric Any Josep Pla. ¿Irrellevant? Potser sí. Resumint:\nGener, Xavier Pla: "El realisme sintètic de Josep Pla o el problema de la captació de la realitat".\nFebrer, Maria Josepa Gallofré: "El retorn de Josep Pla".\nMarç (ració extra primaveral), Pere Ballart: "Josep Pla i la poesia: una passió culpable?"; Narcís Comadira: "Josep Pla i la cuina", i Xavier Duran: "La idea de progrés en Pla i Villalonga".\nAbril, Jordi Castellanos: "Pla un novel·lista contra la sintaxi".\nMaig, Modest Prats: "La literatura i el futur de la llengua".\nJuny, Glòria Casals: "Per què no dir-ne intertextualitat? A propòsit de la biografia de Maragall".\nJuliol-agost, Margarida Casacuberta: "Josep Pla i el senyor Esteve".\nSetembre, Assumpta Camps: "Josep Pla i el poeta dels Canti".\nOctubre, Cristina Badosa: "Josep Pla i el liberalisme com a mètode".\nNovembre, Marina Gustà: "Eternitat amb subtítols".\nDesembre, Víctor Martínez-Gil: "Sobre l'edició crítica de l'obra planiana".\n¿I des de l'Any Pla fins ara? Doncs això:\nMarç del 1998, Assumpta Camps: "El Zibaldone de Josep Pla".\nAbril del 1998, Sebastià Alzamora: ressenya de Josep Pla. Ficció autobiogràfica i veritat literària de Xavier Pla (Quaderns Crema, 1997).\nSetembre de 1999, Andreu Loncà: "Verdaguer i Pla", ressenya de L'escriptura itinerant. Verdaguer, Pla i la literatura de viatges de Narcís Garolera (Pagès, 1998).\nJuliol-agost de 2001, Jaume Radigales: "A l'entorn de Josep Pla i la música".\nJuny del 2002, Umberto Fedrigo: "Josep Pla i la marxa sobre Roma: història o ficció?"\nJuny del 2004, Teresa Iribarren: "Josep Pla i James Joyce, o el diàleg entre gegants". Per acabar, i com a il·lustració final, voldria ampliar la nòmina que ja he donat d'algunes persones a qui Serra d'Or va dedicar homenatges, ja que em sembla interessant –rellevant– destacar-ho. L'any 2001, que en feia vint de la mort de Pla, només surt l'article esmentat del juliol-agost de Jaume Radigales, on al·ludeix de passada a l'aniversari, però aquest any dediquen una monografia a l'Any Puig i Cadafalch. Al març del 2003 publiquen una altra monografia sobre "els deu anys sense Estellés". Al juliol-agost del mateix any, una altra sobre els deu anys sense Fuster. A l'abril del 2004, una monografia extensa sobre l'Any Dalí. Ja al 2005, al febrer publiquen un –ben merescut– especial sobre el centenari de Coromines; al març celebren el centenari de Verne; al maig dediquen una monografia als cent anys de Solitud; al setembre, una altra monografia als vint anys sense Fàbregas, i al novembre, una altra als quinze anys sense Pedrolo.\nI arribada a aquí, no em puc estar de preguntar-me: ¿què sortirà aquest 2006 a Serra d'Or amb motiu dels vint-i-cinc anys sense Pla? No tinc pas cap mania a la revista. Res d'això. Només sóc dels que pensen que de tant en tant cal dir el que cal dir, en un país tan donat també a la xerrameca supèrflua i a oblidar o silenciar coses importants. Aquí ho deixo.\nApèndix: Què pensava Josep Pla de Serra d'Or\nPotser també en va parlar en d'altres ocasions (segurament més o menys en privat), però en dos llocs (que em consti) hi ha publicades algunes opinions seves sobre la revista:\nSis cartes de Josep Pla a Albert Manent (revista Faig, núm. 26, abril de 1986)\nManent publica aquestes cartes de 1960 i hi comenta: "Jo li feia proselitisme de la revista Serra d'Or, en la redacció de la qual participava, i Josep Pla, tot fent-hi brometa o qualificant-la de feixuga i granítica, s'hi interessava, encuriosit":\n5.03.60: "No rebo la Serra d'Or. No en tinc ni idea. [...] No comprenc per què no m'heu considerat subscriptor d'aquesta Serra des del primer moment. És que em considereu un enemic, no precisament vós, sinó aquests senyors que fan aquest paper?". (Nota de Manent: "Ens trobem als inicis de Serra d'Or, i en el seu aïllament de certs sectors de la resistència, en Pla realment no en té ni idea."). A la mateixa carta: "Estic disposat, naturalment, a escriure a Serra d'Or, però em sembla que us hi faré un flac servei donada la meva deformació periodística." (Nota de Manent: "No hi va arribar a escriure mai. No era la seva tribuna per diverses raons.").\n13.03.60: "Espero la Serra d'Or, que suposo –a priori– una llauna impressionant i granítica. És satisfactori de saber, però, que té 3.000 subscriptors i que voleu arribar a 5.000. Però, aquesta revista, la llegeix algú que no sigui de l'ofici?".\n22.03.60: "He rebut tres números de Serra d'Or. Per què utilitzen un paper tan luxós? Els he llegit. Són apreciables, però avorrits."\n2.05.60: "He fet arribar 120 pessetes al Sr. Cruzet perquè us les trameti. És el preu de la subscripció de Serra d'Or."\n28.09.60: "M'han dit que vostè ha escrit un paper a Serra d'Or del to que parlàvem mesos enrere [...] el número no s'ha rebut i no l'he pogut llegir. No podria fer-me'l enviar pagant el que fos? I moltes gràcies per la molèstia que s'ha donat." A la mateixa carta: "Vaig trobar Tebé a la Catalònia i li vaig dir que Serra d'Or és una revista molt avorrida, exactament a La Revista que feia Picó 40 anys enrere. Li vaig dir tot això amb l'esperança que arribés a vostè."\nNotes per a un diari. 1966 (OC vol. 46: Per acabar, a cura de Josep Vergés)\nDesprés de la mort de Pla, Vergés va publicar, en edicions a part de l'OC (col·lecció El Dofí), dos volums: Notes per a un diari. 1965 i Notes per a un diari. 1966, que després va incloure a l'OC com a volum 46, junt amb el seu Imatge Josep Pla. Segons Vergés, les notes eren escrites en "dues petites agendes de butxaca". Petites agendes que Pla es va guardar prou de donar a Vergés per publicar-les, ja que només havia accedit que publiqués ("sense gaires ganes, val a dir-ho", reconeix Vergés), dins El viatge s'acaba (OC vol. 39), les notes de 1967 i 1968 (on també esmenta de passada algun cop la revista, donant a entendre que la va llegint), i en canvi "va amagar, no pas destruir, que no és el mateix" (es justifica l'editor), les dels dos anys anteriors, que sembla que no volia pas que ningú llegís ja que les considerava merament personals (de fet, són notes molt més escarides que les de 1967-1968, i ell les devia trobar irrellevants), encara que "no les vagi destruir". En les notes de 1966 doncs, fa aquestes cinc petites al·lusions a la revista:\n"8 gener: [...] apareix Porcel [...] llarga conversa abans de dinar. Les coses de Serra d'Or." "2 juliol: Lluch va a Banyoles [...] ha fet la primera invitació per escriure a Serra d'Or." "4 juliol: El Serra d'Or. Interviu amb Moll. Número avorridíssim." "4 octubre: [...] una carta llarga de Serrahima en la qual diu que Molas farà un article al Serra d'Or sobre els dos primers volums." "7 novembre: A Serra d'Or, l'article de Molas i un petit paper de Serrahima. Total res."


“L'actual deixalleria es va fer a sobre del jaciment mateix” | Medi ambient | El Punt Avui\n“L'actual deixalleria es va fer a sobre del jaciment mateix” “L'actual deixalleria es va fer a sobre del jaciment mateix” “L'actual deixalleria es va fer a sobre del jaciment mateix” “L'actual deixalleria es va fer a sobre del jaciment mateix” + “L'actual deixalleria es va fer a sobre del jaciment mateix” E-mail\n“L'actual deixalleria es va fer a sobre del jaciment mateix”\nJoan Badia i Homs J.T.\n“L'actual deixalleria es va fer a sobre del jaciment mateix” “L'actual deixalleria es va fer a sobre del jaciment mateix” “L'actual deixalleria es va fer a sobre del jaciment mateix” “L'actual deixalleria es va fer a sobre del jaciment mateix” “L'actual deixalleria es va fer a sobre del jaciment mateix” E-mail\nJoan Badia i Homs, historiador que dóna suport a SOS Empordanet, alerta que el valor dels Clots de Sant Julià és incalculable.\nTé afectació la planta que es vol fer?\nSí, i molta. L'actual deixalleria no està situada al costat dels clots, sinó que està ubicada just a sobre del jaciment arqueològic. Es va fer una prospecció i en els camps propers es va trobar ceràmica; molt a prop hi ha testimoni de l'etapa final de la pedrera, amb unes rodes de molí que es van deixar inacabades, sense extreure de la pedra. Podríem dir que la deixalleria està just a sobre i el projecte, en el seu conjunt, és una agressió al patrimoni.\nSón realment unes pedreres?\nCientíficament ha quedat demostrat que els Clots de Sant Julià són una pedrera que va ser explotada des de la protohistòria fins a l'època medieval; és a dir, és ibèrica, romana i medieval. És important recordar que ara mateix s'està recuperant la pedrera romana del Mèdol de Tarragona. Sense fer comparacions, la pedrera de Sant Julià no té menor interès. A més, s'ha de remarcar l'immens patrimoni que té tota aquesta zona que no està explotat turísticament.\nAixò ho demostra el BCIN?\nSí, perquè si s'incoa i Cultura de la Generalitat l'accepta i el declara, queda demostrat el seu interès.


3 de novembre de 2011 – Jordi de Nadal | Fine Arts\nPublicat a 3 novembre, 2011 7 juliol, 2017\n1. Reordenant el passat.\nEl Prado està completant la reinstal·lació de les seves col·leccions, un procés que es deu al Pla Director de 2009-2012. Seguint la seva bona política de publicació online, a la seva web trobareu diferents vídeos i documents sobre el tema (el pla general, Reordenació de la Pintura Veneciana, Reordenació de la Pintura Flamenca, Pintura del XIX, Romànic i Renaixament, Velázquez – quasi tot en castellà). Gràcies a la nova disposició, el nucli de la col·lecció queda instal·lat a la Galeria Central, d’una manera que deixa el clar el nou concepte sota el qual el Prado es presenta: no tan com la típica institució decimonònica de caràcter enciclopèdic, dominada per la cronologia, sinó com el resultat del gust exquisit i la determinació ferma dels tres grans reis col·leccionistes dels segles XVI i XVII, Carles V, Felip II i Felip IV. Així el nou recorregut es transforma en una lliçó d’història del gust reial, en el qual Ticià actuà com a força primària i Velázquez i Rubens com la seva culminació, donant lloc a un joc fascinant d’influències i innovacions que involucrà altres grans noms de les escoles espanyola, flamenca i italiana (sobretot veneciana). També ajuda a explicar els “forats” de la col·lecció des d’un punt de vista cronològic i enciclopèdic, com a ara Caravaggio i Rembrandt (només una obra cadascú) o la pintura de gènere i social de l’Holanda protestant. Hi ha també una segona lliçó, de caràcter polític: estem parlant del centre d’un museu que està situat a Madrid, designada capital per Felip II a causa precisament de la seva posició central i amb l’ànim d’executar un determinat paper en l’escena Europea, el de defensa del catolicisme, que explica moltes de les tries reials. Però per altra banda, ens podem preguntar si realment ha quedat amagada la condició del Prado com un museu del dinou, inaugurat el 1819. Pel que fa a la resta de la col·lecció (romànic fins a renaixement, Goya i altres), disposada en d’altres sales del museu, el col·leccionisme reial és importnat, però també hi ha altres fenòmens que no es poden menystenir. Al capdavall, bona part de les possessions del Prado van ingressar com a efecte de la Desamortització, una mesura molt menys glamurosa i clarament anticlerical, lliberal i burgesa. En aquest sentit, creiem que l’autèntic valor de la nova ordenació no és tant haver establert un nou criteri totalment clar, sinó haver-se deixar enriquir pel teixit complex de la història – un vestit que també cobreix el propi visitant.\n2. Un vídeo-club gratis.\nEls excel·lents vídeos que està publicant el Prado han justificat la seva invitació a incorporar-se a ArtBabble. Malgrat que el seu disseny, més aviat infantil, pot ser enganyós, es tracta de la única web de vídeos dedicada exclusivament a les produccions firmades per museus i organitzacions similars. Fundada el 2009 per l’Indianapolis Museum of Art i mantinguda per Rob Stein, Chief Information Office, inclou sobretot les institucions líders americanes (Art Institute Chicago, Detroit Institute of Arts, LACMA, MOMA, NG Washington, però no el Met), i fins ara, només dos museus holandesos, el Museum Boijmans Van Beuningen i el Van Gogh Museum, n’eren l’excepció.\n3. “Probablement la millor col·lecció del món”.\nAquest bloc també es publica en anglès i si els seus lectors en aquesta llengua poden entendre’n alguna cosa, és gràcies als esforços de Rachel Escott – abans que res, una bona amiga, però ara també la millor i més pacient professora d’anglès que he tingut mai. Ara dóna un pas endavant i ens recomana a tots nosaltres una visita a la nova web de The Public Catalogue Foundation, una fundació anglesa dedicada a “donar a conèixer tota la col·lecció nacional d’olis sota propietat pública al Regne Unit”, per mitjà de publicar una fotografia i una descripció de cadascun d’ells. Van començar el 2003 publicant catàlegs físics, però amb el temps van reconèixer el potencial de la web i al 2009, van aconseguir arribar a un acord amb la BBC, pel qual aquesta el dissenyà i oferí un nou portal, anomenat “Your Paintings”. Obert l’estiu passat amb 60.000 fitxes, està previst que assoleixi les 200.000 a finals de l’any que ve. Alehores, podran ben bé canviar el seu lema estil Carlsberg per alguna cosa similar a “Intenteu fer-ho a Itàlia”.\n4. Un Velàzquez nou i una qüestió antiga.\nPel que es veu, estem vivint uns anys de descobertes espectaculars, amb no menys de dos (o com a mínim, un segur i un altre probable) sleepers de Leonardo recentment revelats. Ara hi haurem d’afegir un nou Velázquez. La història ja és coneguda: un retrat a l’oli, de mesures 47 x 39 cm, va consignar-se a Bonham’s a l’agost del 2010, com un lot més de tot un grup de pintures heretades de Matthew Shepperson, un pintor britànic del dinou. Al principi, se li va donar un valor d’alguns centenars de lliures. Però per alguna raó, va despertar l’interès del Old Masters Department de la casa de subhastes i, gràcies a una recerca més a fons i a la benedicció de l’especialista Peter Cherry, ara té una oportunitat clara de ser acceptada universalment como una obra del mestre. Se subhastarà el proper 7 de desembre i la seva estimació inicial reflecteix un cert grau d’inseguretat. És veritat que una forquilla de 2,000,000 – 3,000,000 de lliures a partir d’una expectativa prèvia de 300 lliures és un salt enorme, però és igualment cert que el “Retrat d’un home, conegut com ‘El Barber del Papa’”, un oli sobre tela de Velázquez d’estil similar i mides només una mica més grans (50,5 x 47 cm) va ser adquirit al 2003 pel Govern espanyol per 23.000.000 Euros, a benefici del Prado. D’altra banda, hi ha una reflexió interessant sobre perquè la discussió pública d’aquesta nova obra és tan limitada en l’article, pur sentit comú, de Jonathan Jones al Guardian.\n5. Duchemin El Descobridor.\nPer algunes persones, descobrir obres mestres enterrades pel passat és el seu treball de cada dia. Gràcies a “Connaissance des Arts”, he descobert Hubert Duchemin (1963). Treballa pel Cabinet Turquin de Paris des de 2004, i també des de el seu propi espai a partir de 2010. Ha donat a conèixer algunes descobertes impressionant. Entre les més remarcables, tres olis de Jacques Louis David (1748-1825) al 2008, entre els quals, l’esbós a l’oli del seu famós “La mort de Marat” (1793), ara als Musée de Bruxelles – trobareu totes les informacions al catàleg publicat per Duchemin mateix.\n6. El primer cap no britànic del V&A és un crani privilegiat.\nMartin Roth (Stuttgart 1953), antic director dels museus de Dresde i ara nou director del Victoria and Albert Museum, va concedir aquesta entrevista a Bloomberg. És tan pobra, que necessàriament hem de concloure que estem davant d’un home que coneixerem més pels seus actes que per les seves paraules. En aquesta presentació per Artinfo al 2009, algunes de les seves constants van sortir a la llum: internaciolització del museu (en el seu cas, col·laboracions amb llocs tan dinàmics com Dubai i Xina), defensa de la identitat del museu (a Dresde, va reobrir espais històrics tan espectaculars com la Cambra Verda), un do especial per dirigir organitzacions complexes (el sistema de Dresde comprenia 11 institucions diferents) i un sentit segur per aprofitar les oportunitats (vegeu la reobertura brillant del nou Albertinium, després de les inundacions de 2002). La meva aposta és que podem esperar grans coses d’aquesta designació tan encertada.\n7. Berlín – Barcelona: 1500 km també són una gran distància pel que fa al valor.\nSantiago Rusiñol (1861 – 1931) ”Jardí de muntanya, Sa Coma, IV”, oil sobre tela, 98,5 cm. x124 cm. Venut per l’equivalent de 1.071.698 dòlars (Sotheby’s London, novembre 2006)\nMax Liebermann (1847-1935), “Blumenstauden vor dem Gärtnerhäuschen nach Norden” (“Flors davant la casa del jardiner, costat nord”), oli sobre tela, 73 x 91,5 cm, 1928. Venut per l’equivalent a 3.800.711 dòlars (Sotheby’s London, febrer 2006).\nQuin dels dos us agrada més? Tots dos estan pintants per dos contemporanis, Max Lieberman (Berlin 1847 – Berlin 1935) i Santiago Rusiñol (Barcelona 1861 – Aranjuez 1931), probabablement amb només un o dos anys de diferència. Tal com ho veig, preferir un o altre és una qüestió de gust, però de qualitat artística – a més a més, el Rusñol és més gran i més coherent en la seva execució. Malgrat tot, ja haureu notat la gran diferència de preu. Tots dos són els rècords per aquests artistes des de 2005 fins ara, dacord amb la base de dades Artnet. Però mentre durant aquest període es van vendre 94 obres de Liebermann per sobre els 100.000 dòlars i set d’elles van superar la marca del milió, en el cas de Rusiñol van ser 4 i només una d’elles, la de la fotografia, va arribar a les sis xifres. Com s’explica aquesta situació? Jo crec que es tracta que aquestes obres es col·leccionen localment i que les comunitats alemanya i hebrea són molt més fortes que no pas la catalana. Hi esteu d’aocrd? Creieu que pot canviar? Què en penseu?


El nom i la cosa - blogs.flog.cat\nJa ho diuen, que el nom no fa la cosa. I deu ser veritat. Posem per cas que a un determinat territori en diem "república", això sí, solidària amb altres "repúbliques" aplegades sota una monarquia que també inclou tot l'aparell polític de l'estat que la sustenta. Acceptada aquesta proposta, provem de canviar el nom de la cosa. En lloc de "república" posem "comunitat autònoma" i, oh, sopresa!, ja tornem a ser on som. Gran viatge.\nJa és ben veritat que de vegades cal canviar-ho tot per no canviar res. I això justament és el que em temo que passa amb aquesta nova formació, encara sense nom, que vol aglutinar l'esquerra no independentista catalana al voltant de la figura d'Ada Colau i companyia. La seva proposta d'una república catalana sota la corona d'Espanya és tan absurda que faria riure si no fos perquè acabarà reunint un bon grup de votants atrets per aquesta nova esquerra que cada dia que passa ens recorda més els descamisaos de fa unes dècades, en versió segle XXI. I ara ja sabem què en podíem esperar d'aquella gent. En qualsevol cas, res que faci tuf d'independència.\nÉs molt trist que encara hi hagi qui defensi que esquerres i independentisme van de la mà. Si de debò volem ser independents algun dia (cosa que ja dubto), caldrà comptar amb tot l'espectre polític que estigui per la labor, de dreta a esquerra. Intentar guanyar la sobirania al voltant només d'un pacte d'esquerres, amb el panorama que aquest cap de setmana ens han dibuixat, és, ras i curt, impossible. No és pot construir res de nou amb qui no vol res de nou i diferent. I aquest és el cas.\nComentaris (0)10-04-2017 06:03:25


34 . CONEGUEM UN HOTEL\nLloc: un hotel del terme municipal de Ciutadella o de Maó\nPersonal del Departament de Promoció Turística, Artesania i Transport i del Departament d'Ordenació Territorial i Turística del CIM Maria Sellares Salvans, consellera\nVisita guiada a un hotel per tal de conèixer tot el que no veim quan en som clients. Es tracta de veure com funcionen els serveis de manteniment (lampisteria, electricitat, refrigeració, jardineria), bugaderia, neteja, cuina, menjador, animació, reserves, logística, administració i direcció.\n- Apropar els adolescents a la realitat turística de l'illa i que vegin les direrents possibilitats de futur que ofereix el sector turístic.\n- Ajudar el jovent a descobrir les sortides laborals i les vocacions professionals relacionades amb el turisme.\n- Donar a conèixer el funcionament intern d'un establiment hoteler i veure les diferents necessitats de formació relacionades amb els diferents sectors que intervenen en el funcionament diari d'un hotel.\nEl turisme a Menorca: economia, cultura, història...\nMenorca Reserva de Biosfera.\nEscoltar, debatre, formular preguntes...\nValorar la importància de l'activitat turística a Menorca, mitjançant el seu coneixement per tal de tenir una actitud positiva envers el turisme.\nDonar valor a les sortides laborals sorgides arran de l'activitat turística.\nAbans: La persona responsable del taller aporta al professorat una unitat didàctica per realitzar a l'aula abans i després de la visita.\nUna vegada a l'hotel, el director acompanyarà l'alumnat juntament amb el responsable de cada sector.


Buscar correus electrònics al Mail del Mac - Assistència d'Apple\nBuscar correus electrònics al Mail del Mac\nPots buscar missatges de correu electrònic a les bústies amb les teves paraules (per exemple, “correus del Víctor enviats ahir”) o bé utilitzant els filtres de cerca i els suggeriments del Mail. “Millors resultats” es mostra en primer lloc als resultats i té en compte els missatges que has llegit i respost recentment, els teus contactes i remitents VIP i altres factors.\nConsell: La cerca es fa a la bústia actual. Per buscar en bústies concretes, selecciona-les a la barra lateral del Mail o a la barra de favorits abans de començar.\nBuscar correus electrònics amb les teves paraules\nA l’app Mail del Mac, a la barra d’eines, escriu una frase al camp de cerca (si no el veus, fes clic al botó Buscar a la barra d’eines).\nEscriu el que busques tal com ho diries (aquest tipus de cerca s’anomena cerca per llenguatge natural). A continuació se n’indiquen alguns exemples:\nde la Núria ahir\nper al Víctor\nper al Víctor sobre remodelació\nEl Mail mostra les bústies en què es fa la cerca a la barra d’eines sobre la llista de missatges. Si no hi ha resultats, selecciona una o més bústies diferents a la barra lateral del Mail o a la barra de favorits.\nQuan hagis acabat, fes clic al botó Esborrar al camp de cerca.\nBuscar correus electrònics a través dels filtres i suggeriments de cerca del Mail\nA l’app Mail del Mac, a la barra d’eines, comença a escriure una frase al camp de cerca (si no el veus, fes clic al botó Buscar a la barra d’eines) i, tot seguit, selecciona un suggeriment del Mail.\nEl Mail crea un filtre de cerca al camp de cerca i fa una llista dels missatges coincidents que ha trobat.\nSi no hi ha cap resultats a la bústia actual, fes clic a “Buscar a totes les bústies” sota del camp de cerca.\nPots afinar els resultats fent una de les accions següents:\nCanviar els filtres de cerca: si un filtre de cerca conté una fletxa cap avall, pots fer‑hi clic per canviar el filtre. Per exemple, pots canviar un filtre de cerca per buscar missatges relacionats amb una persona determinada, o pots fer la cerca a les línies de tema o a missatges sencers.\nUtilitzar diversos filtres de cerca: col·loca el punter després del primer filtre de cerca, comença a escriure el text de la cerca i selecciona un suggeriment. Repeteix aquesta acció tantes vegades com vulguis; el camp de cerca es desplaça a mesura que introdueixes més filtres de cerca.\nMail busca els missatges que coincideixen amb tots els filtres de cerca; com més filtres utilitzis, més restringida serà la cerca. Si no obtens cap resultat desitjat, elimina algun filtre de cerca.\nBuscar a les capçaleres dels missatges: escriu el nom d’un camp d’una capçalera de missatge, seguit per dos punts i després el valor que estàs buscant; per exemple, “de: júlia andreu” o “prioritat: baixa” i selecciona un suggeriment.\nBuscar un marc temporal o un interval de dates: escriu “data” seguit de dos punts i un interval de dates; per exemple, “data: 5/09/20-5/10/20”.\nBuscar amb operadors booleans (AND, OR, NOT): escriu el text de cerca utilitzant els operadors (en majúscules).\nPer exemple, per buscar missatges que continguin “aigüestortes” i “corredor” però no “jornet”, escriu “aigüestortes AND corredor NOT jornet” o “aigüestortes AND corredor -jornet”.\nBuscar a bústies diferents: selecciona una o més bústies a la barra lateral del Mail o a la barra de favorits.\nDesar la cerca\nSi creus que en un futur és possible que vulguis tornar a buscar un conjunt de missatges en concret, pots desar la cerca com a bústia intel·ligent.\nA l’app Mail del Mac, abans d’esborrar la cerca del camp de cerca, fes clic al botó Afegir de la barra d’eines sobre la llista de missatges.\nSi vols, canvia el nom de la bústia intel·ligent i les condicions.\nQuan reps missatges nous que coincideixen amb les condicions de la bústia intel·ligent, els missatges es mostren automàticament a la bústia intel·ligent quan la visualitzes. Consulta Utilitzar bústies intel·ligents.\nEl Mail fa cerques a totes les bústies i a la bústia Paperera, però no a la bústia “Correu brossa”; tampoc no busca missatges encriptats. Per canviar aquestes opcions, selecciona Mail > Preferències, fes clic a General i, tot seguit, configura les opcions a la part inferior del tauler.\n“Millors resultats” no es mostra quan utilitzes la disposició en columnes per veure els missatges.\nQuan fas cerques al Mac amb l’Spotlight, els correus electrònics s’inclouen als resultats. Pots excloure’ls canviant les preferències de Spotlight.\nVeure tambéBuscar text en un correu electrònic al Mail del MacCrear o eliminar bústies al Mail del Mac


ALBERT FOLGUERA: Al 2005 seguirem treballant per guanyar un títol | IGUALADA HOQUEI CLUB\n← JOSÉ QUERIDO: L’OLIVEIRENSE ÉS UN EQUIP TREBALLAT\nEl 2005 COMENÇA A SUÏSSA →\nALBERT FOLGUERA: Al 2005 seguirem treballant per guanyar un títol\nCap d’any. Se’n va el 2004. I ens arriba, per estrenar, el 2005. Un any sencer on hi caben tots els somnis i totes les il.lusions. Cada canvi d’any és moment de mirar enrera, veure que s’ha fet, com ha anat, i seguir tirant endavant. I qui millor per fer aquesta reflexió que l’home que un any més portarà el comandament d’aquest projecte col.lectiu que és l’Igualada Hoquei Cub. L’Albert Folguera fa una ullada al 2004 i pensa en veu alta sobre el futur.\nP- Albert, com valores el 2004?\nFOLGUERA- En realitat són dues parts molt diferents. La temporada passada vam estar a dues finals, vam tornar a estar un any més a dalt de tot. Ens va faltar aconseguir algun títol, una vegada més. Però la temporada va ser força bona. Aquesta l’hem començat no massa bé, els resultats no acabaven de ser bons i l’arrencada ens ha costat més però ara hem agafat la bona línia, hem fet un bon final d’any, i ara el que hem de fer és continuar així.\nP- I al 2005 que li demanes?\nFOLGUERA- Home, que puguessim acabar de guanyar algún títol perquè és el que ens fa falta a Igualada. Hem arribat a moltes finals però no hem acabat de guanyar-les. Ara seguirem treballant per aconseguir-ho. Perquè jo no sóc dels que cregui en la sort. Jo confio més en el treball. Per això, de fet, més que un títol, demano poder treballar amb tranquilitat, que la gent ens ajudi, que estigui al nostre costat, que confii en l’equip. Amb això i amb treball tornarem a arribar a una final i tornarem a tenir opcions de guanyar un títol.\nBON ANY ALBERT. BON ANY A TOTS!