AGLAIA: de setembre 2019\nA en Ken Wilber li agrada també mostrar sèries d'equivalències entre diferents termes utilitzats per diferents tradicions. Aquí en recollim dues:\nVeritable Naturalesa = Fonament sense fonament de l'ésser = naturalesa de Buda = Brahman = Divinitat = Ein Sof = Al·lah = Tao = Ati = Gran Perfecció = U = Satxitananda = Vacuïtat = Realitat Última = Identitat Suprema = Talitat no dual pura = Esitat de tot el que és.\nil·luminació = despertar = moksha = kensho = satori = metamorfosi = emancipació = salvació = llibertat última = plenitud total.\nEtiquetes de comentaris: Religions, Wilber\nSam Francis 1955\n"Autenticitat és fer realitat una metàfora: que som els autors de la nostra vida. La vida, des d'aquesta perspectiva, és una forma d'art. Hauríem de ser jutjats per la qualitat amb què escrivim el guió de la nostra vida. Ser un autèntic autor de la nostra vida és escriure-la lliurement, segons els nostres sentiments i les nostres necessitats interiors i no pas segons els dictats de la nostra societat."\nConstrucció de sentit\nAllò que caracteritza els humans és la capacitat de construcció de sentit. Saber fer coses que, no sabem perquè, donen sentit a les nostres vides.\nLes construccions donadores de sentit poden ser individuals (cadascú ha d'anar trobant i creant coses que li donin sentit, o treballant la seva sensibilitat per tal d'anar-ne trobant més, o creant obres d'art que li donin sentit a ell i a d'altres) o poden ser col·lectives (com ara els valors i les religions; una religió és una estructura mental, moral i ritual donadora de sentit).\nUna de les característiques de les construccions donadores de sentit és l'autenticitat. Des de l'engany, la manipulació o la superficialitat no es pot generar sentit.\nRepressió o confrontació\n"La detenció preventiva d'independentistes acusats de terrorisme ha ressuscitat un historial objectiu de greuges i nyaps judicials que expliquen la reactivació d'una indignació amb denominació d'origen. D'aquest abisme en neixen estats d'ànim que instauren la desconfiança, el descrèdit de la veritat i anul·len la presumpció d'innocència, tant dels acusats com dels acusadors, que no aconsegueixen preservar el dret d'unes garanties democràtiques que no estiguin sota sospita. Fa anys que el clima polític està enverinat i, a mesura que s'acosta La Sentència, ens distanciem de qualsevol idea de racionalitat. Emparats per grans paraules, s'apel·la a consignes de prevenció en què s'exigeixen absolucions o culpabilitats per decret. El mal ve de tan lluny que forma part de la vida quotidiana, i l'amenaça del col·lapse civil es manté com una hipòtesi tristament factible, que s'agreujarà quan s'acumulin les males notícies econòmiques.\nEscoltant les raons de l'independentisme amb voluntat d'entendre-les (no de compartir-les), fa l'efecte que la indignació és irreversible. Avui té consistència d'anatema contra l'Estat espanyol, a diferència de quan el procés tot just començava. Després de l'Altra Sentència (que va retallar un Estatut que ningú no ha volgut aplicar ni en la versió retallada), la indignació era més reactiva. Perquè es transformés en l'actual desafecció van ser necessàries una malaptesa crònica dels governs espanyols, incapaços de desmentir la debilitat de les consignes amb la força dels fets, i una apropiació de la indignació dels que, desvirtuant la transversalitat institucional establerta com a coartada de moltes incompetències, amplificaven el seu discurs per mitjà d'un relat carregat de mitges veritats, propaganda i victimisme sectari.\nL'eixamplament de les bases va funcionar gràcies a un element tan imprevist com espectacular: la indignació es va transformar en il·lusió. Era una il·lusió analgèsica i pacífica, tenint en compte les tensions del context, basada en l'evidència d'una capacitat de mobilització històrica que, en comptes de ser assumida com a símptoma d'un malestar gens banal, va ser tractada amb ceguesa mitjançant l'abús de poder d'una presó preventiva que traeix la interpretació més progressista de la Constitució. Primer, indignació; després, il·lusió, i a partir de l'1-0, un altre canvi estructural en la dimensió del conflicte: vam passar dels arguments a les emocions. Tot plegat ha desembocat en la fase actual de frustració, tant dels que se senten estafats per l'incompliment de promeses arcàdiques com dels que aspiren a una espanyolitat diversa, transigent i més democràtica (i temo que igual d'arcàdica). No és l'última fase de la història però sí la més perillosa, perquè convida a cometre errors que encara no s'han comès i perquè sembla que, ni des de la repressió ni des de la confrontació, ningú vulgui renunciar a tornar a fer el que ja s'ha vist que no funciona."\nSergi Pàmies a La Vanguardia del 27.09.2019\n"Un soir consacré à la lecture des grands livres est pour l'esprit ce qu'un séjour en montagne est pour l'âme."\n"Un vespre dedicat a la lectura dels grans llibres és per l'esperit el mateix que una estada a la muntanya és per l'ànima."\nConeixement i voluntat II\n[De la posició de Sant Agustí] De la voluntat, no del coneixement, depèn que l'home sigui o esdevingui bo, que s'allunyi del veritable ésser o s'adreci a ell. El desig sensible no és la causa originària de l'enfosquiment de la llum de la veritable finalitat, sinó que el fet d'estar posseït i de sentir la força de l'hàbit, de la libido, és una conseqüència de la voluntat pervertida, d'una lliure entrega a aquella. No són el coneixement torbat per la sensibilitat i el pur coneixement racional els que lluiten originàriament per predominar en l'ànima humana, sinó que és una lluita de dos voluntats la que es lliura en ella. No hi ha representacions que determinin decisivament la voluntat humana a adreçar-se al bé o al mal. La voluntat es caracteritza precisament per estar completament in nostra potestate, en que precedeix a tota subjecció per les representacions. La imatge platònico-aristotèlica de la balança resulta inexacta. Fins i tot en ple equilibri de les representacions de les diverses finalitats, pot la voluntat decidir-se. Suposada fins i tot la igualtat total de dos humans, pel que fa a disposicions i al contingut de consciència en el moment, pot l'un voler de diferent manera que l'altre. La voluntat està per damunt de tots els motius precedeix en principi a tot contingut de la vida psíquica. Tot el pes de la responsabilitat gravita per tant sobre ella. El premi i el càstig etern poden seguir als seus actes i obres, perquè és en essència lliure davant de tot el que existeix i sobrevé i es determina exclusivament a ella mateixa. El que determina la salvació i la condemna de l'home no és el fat del coneixement, sinó l'acte lliure de la voluntat.\nLa voluntat no és només anterior i superior a tota altra cosa que l'ànima inclou i realitza, sinó que està implicada en tot això, essent-ne el veritable actor psíquic actiu. Tota activitat del jo, tota espontaneïtat, tot el que podem atribuir-nos o imputar-nos en sentit propi a nosaltres mateixos, és en el fons, per a Sant Agustí, una acció de la voluntat. La voluntat obra en totes les facultats de l'ànima. (...) En els afectes hi viu la dinàmica de la voluntat i el mateix coneixement depen en tots els seus graus d'ella. S'inverteix, doncs, l'ordre. En l'acte voluntari hi ha sempre, és cert, una referència a quelcom conegut, donat, però és més important l'influx de la voluntat sobre la direcció i la facultat d'elecció del coneixement per al desenvolupament de la vida, fins i tot de la vida cognoscitiva. Tal com la gravetat determina el moviment i la direcció dels cossos, així determina a la seva manera la voluntat la direcció i les revolucions dels processos espirituals, no només respecte al bé i el mal, sinó ja en la formació i el desenvolupament del més simple coneixement. No s'estima el que es reconeix com a just, sinó que es busca conèixer allò a que es tendeix íntimament. Només a través dels actes de la voluntat es converteix el donat en possessió cognoscitiva, en propietat conscient de l'ànima. Ja en l'activitat dels sentits hi ha vivent l'espontaneitat de la voluntat. El contacte extern dels òrgans dels sentits pels objectes de la percepció precedeix, sens dubte, la voluntat; però per si sol no implica la aprehensió real pròpia de l'acte perceptiu. Per a això és menester encara una altra cosa, la atenció, que eleva les impressions a la dignitat de representacions conscients i fins i tot adquireix influència sobre la direcció i el moviment dels òrgans. I també la referència regressiva de la imatge conscient a l'objecte és un resultat de la espontaneïtat interna, o sigui, de la voluntat. La il·lusió, per exemple, és una referència errònia de la impressió en l'objecte exterior, referència que pesa en darrer terme sobre la voluntat, que és qui la porta a terme. La percepció mai seria conscient ni es referiria a coses objectives, si la funció intencional i sintètica de la voluntat no actués a tot arreu. La voluntat és qui fa que rebem realment les imatges de les coses en el nostre interior, que les aprehendim i interpretem psíquicament, superant la pura excitació física.\nL'enfosquiment de l'intel·lecte, que imedeix a l'ésser humà veure i comprendre clarament el que és bo i està ordenat per Déu, és, per tant, una conseqüència de la perversió de la voluntat, que el fa adreçar-se al coneixement va i per tant merament físic i sensible. I a la inversa, la falta d'una bona voluntat no és només la conseqüència d'un coneixement extraviat. El camí de la salvació ha de començar i fonamentar-se, per tant, en la conversió de la voluntat. La revelació s'obre només a la fe, que és un acte de bona voluntat, un acte d'intima versió i assentiment que precedeix tot efectiu comprendre, una afirmació sense la compulsió intel·lectual exercida pel ja conegut. Hem de voler i estimar l'etern, abans que ho puguem posseir en el coneixement. El que ens fa assolir la salvació i ens condueix a la vida eterna i a la benaurança no és una contemplació metafísica, una nova manera de conèixer la veritat, sinó la voluntat convertida. I aquesta voluntat està "inspirada" per l'Esperit Sant, l'etern principi diví de la voluntat i de l'amor, que uneix a tots els éssers entre sí i amb Déu en la comunitat del regne de Déu. Déu mateix és, com a creador i també principalment en l'acte de la gràcia, amor omnipotent, voluntat summament bona. En l'amor rendit a Déu la voluntat humana es fa una sola cosa amb la provident voluntat divina. Només així es guanya la vida eterna, que cerquen totes les inquietuds del cor."\n[De la posició de Sant Tomàs d'Aquino] Sant Tomàs opta clarament i decididament a favor de l'intel·lecte en la qüestió de quina de les dues facultats de l'ànima és superior, l'intel·lecte o la voluntat, qüestió que es converteix en problema capital i centre de l'interès de les discussions escolàstiques. L'intel·lecte és l'únic principi de la vida espiritual que s'eleva sobre el merament temporal. La voluntat és una espècie particular del desig natural, adreçada sempre a les realitats sensibles de la nostra existència amb la seva individuació tempo-espacial. L'intel·lecte és l'únic que pot imprimir també a la voluntat el caràcter espiritual d'una tendència i direcció lliure i superior.\nL'intel·lecte determina la voluntat. Només es pot voler el que es presenta abans a la mirada com a assequible i desitjable, com un bé. La voluntat només en sentit limitat és una força que es mou a ella mateixa. En darrer terme la mou l'intel·lecte, el bonum intellectum. En primer terme i per si mateix mou l'intel·lecte a la voluntat. Pel mateix es tracta abans que res de despertar el veritable coneixement que pot proporcionar la veritable finalitat a la voluntat. La darrera finalitat és impresa a tota voluntat, divina i humana, per l'intel·lecte; i l'home tria també els membres intermedis de diferent manera, segons l'alçada del seu coneixement. Amb això queda decidida la primacia universal de l'intel·lecte. Intellectus altior et prior voluntate. L'intel·lecte mou la voluntat amb la causa final (respetu finis). L'objectum intellectum és la veritable causa movens volitionis. També es dóna, a la inversa, l'influx impulsiu de la voluntat sobre l'intel·lecte -haver-lo descobert és el mèrit que es dóna a la nova tradició-. Però aquest influx és merament un influx que determina com a causa eficient (per modum agentis) i té mer valor de mitjà; la finalitat sempre és més valuosa que l'agens. L'intel·lecte és, per tant, el motor de la voluntat en una mesura i un sentit més alt que aquells en que, a la inversa, la voluntat mou a l'intel·lecte. Superior motor és l'intel·lecte. En conseqüència, també la veritat és en sí superior al bé, que només és un bé per participació en la veritat. I mentre l'absolut pot ser per al coneixement objecte directe i present en sí mateix en l'intel·lecte, és tan sols objecte mediat en la voluntat. Aquesta necessita que l'intel·lecte li presenti. La finalitat de totes les aspiracions espirituals, com a espirituals, és a dir, "racionals" que són, és originàriament, per tant, la possessió mitjançant el coneixement. Només l'intel·lecte ofereix veritablement el suprem, com a pur bé sobretemporal."\n"El que garanteix l'objectivitat del món en que vivim és que compartim aquest món amb altres éssers humans. A través de la comunicació que tenim amb altres homes rebem d'ells harmònics raonaments ja confeccionats. Sabem que aquests raonaments no procedeixen de nosaltres i alhora reconeixem en ells, a causa de la seva harmonia, l'obra d'éssers raonables com nosaltres. I com que aquests raonaments semblen ajustar-se al món de les nostres sensacions, pensem que podem inferir que aquests éssers raonables tenen el mateix que nosaltres; així és com sabem que no hem estat somniant. Aquesta harmonia, aquesta qualitat si volen, és l'única base de l'única realitat que podrem conèixer."\nR.M. Pirsig a The Zen and the Art of Motorcycle Maintenance (1974)\nUn altre petit homenatge a Andy Goldsworthy...\n"Si pretenc tenir el monopoli d'un símbol afirmant que un símbol particular (com pugui ser Déu, l'Eucaristia, el cos, etc.) significa el que jo crec que significa, el símbol mor." (p. 297)\n"Quan pensem el símbol, el símbol s'esvaeix i quan intentem saber què significa el símbol, el símbol comença a dissoldre's. La llengua parlada és més sàvia. Es pregunta què vol dir un símbol. És a dir, que el símbol diu, parla, i que jo puc escoltar la seva paraula en el que la paraula m'ha de dir." (p.297)\n"Podem comunicar-nos amb el símbol sense que les nostres interpretacions hagin de ser necessàriament les mateixes." (p.298)\n"El meu pensament és meu i podria donar la meva vida per ell, i encara que algú em convenci d'una altra cosa i em faci canviar d'opinió, sempre serà el meu pensament. Contràriament, el símbol no és el meu símbol, la consciència simbòlica no és la meva consciència simbòlica. Jo estic en la consciència simbòlica, hi participo; en la consciència simbòlica el responsable, per dir-ho així, no és la meva interpretació de la consciència simbòlica, sinó que és allò que s'apodera de nosaltres i ens embolcalla." (p. 299)\nRaimon Panikkar a Mite, símbol, culte, Fragmenta Editorial (2009)\nLa tria de novel·les que hi ha a continuació no respon a cap criteri objectiu. Són, simplement, novel·les que m'han agradat, o impactat, o emocionat, o impressionat, o commocionat, o meravellat, o commogut. Novel·les que duc al cor, que han estat rellevants en un moment o altre de la meva vida. I la llista es va ampliant, fins el dia en que quedarà fixada.\nBeauvoir, Simone de: Les mandarins (1954)\nBöll, Heinrich: I no va dir ni una sola paraula (1953), Casa sense amo (1954), Opinions d'un pallasso (1963)\nCronin, A. J.: The Citadel (1937), The Keys of the Knigdom (1941)\nFord, Richard: The Sportswriter (1986)\nGiono, Jean: Colline (1928), Un de Baumunges (1929), Regain (1930), Le grand tropeau (1931), Que ma joie demeure (1934)\nGiraudoux, Jean: Aventures de Jérôme Bardini (1930)\nJuan Arbó, Sebastià: Terres de l'Ebre (1932)\nKoestler, Arthur: Foscor al migdia (1940, també anomenada El zero i l'infinit; en anglès Darkness at noon, l'original alemany Sonnenfinsternis)\nPirandello, Luigi: Il fu Mattia Pascal (1904)\nScott Fitzgerald, F.: The Great Gatsby (1925)\nSender, Ramón J.: Mr. Witt en el Cantón (1935), Réquiem por un capmesino español (1953)\nSimenon, Georges: Les gens d'en face (1933), La neige était sale (1948)\nSolgenitsin, Alexandr: Un dia d'Ivan Deníssovitx (1962)\nTomasi di Lampedusa, Giuseppe: Il Gattopardo (1957)\nVargas Llosa, Mario: La ciudad y los perros (1962), Conversación en La Catedral (1969), Pantaleón y las visitadoras (1973)\nWharton, Edith: Ethan Frome (1911), The age of innocence (1920)\nAgafar i deixar anar\n"Agafa sense orgull, deixa anar sense esforç."\nMarc Aureli, Meditacions, VIII, 33\nUna pàtria corrompuda\n"Fa un parell d'anys uns quants periodistes professionals i diletants vam ser convocats per participar en un esmorzar amb els responsables del diari digital Mediapart a les oficines de Mediapro. La idea era intercanviar reflexions sobre l'estat de la premsa. A la pràctica, vam acabar interessant-nos per l'experiència d'aquest diari, que manté principis d'independència combativa a través de la participació –de pagament– dels seus subscriptors. L'interlocutor estrella de la troba- da va ser Edwy Plenel, locomotora de Mediapart amb un passat mític com a reporter de Le Monde, que va acabar partint peres amb una capçalera fagocitada pels interessos empresarials i les pressions fàctiques.\nEl discurs de Plenel és potent, lúcid, gens propens a concessions ambigües, i convida a imaginar-lo assajant aquesta mena de retòrica esmolada durant el seu passat d'activista trotskista. Admeto que, amb la magnífica vista sobre Barcelona i la temptació dels petits sangus i dels sucs, vaig tenir moments d'humana desconnexió. Però em va quedar clara una idea de Plenel, categòricament pedagògica, que després he rellegit en els seus textos: “Un cop denunciada, la corrupció financera pot ser combatuda i castigada. La corrupció de les idees, en canvi, és més insidiosa, més subtil i, precisament per això, d'una perillositat més essencial”.\nAquest dies he tornat a pensar en el diagnòstic de Plenel aplicat a la reacció del pare abat Josep Maria Soler davant de les denúncies d'abusos sexuals a Montserrat. L'esforç mediàtic de la institució penedida ha aconseguit anteposar-se a l'eco de les denúncies, més fragmentades i emocionalment vulnerables, de les víctimes. Aplicant una lògica que seria injust i demagògic menystenir en una societat diversa, el gran perill és confondre la totalitat amb les parts. Però aquesta és precisament una de les amenaces que vam compartir durant l'esmorzar amb Plenel.\nEn pocs anys, i cenyint-nos a això que s'anomena marc mental català, hem viscut una seqüència dramàtica: a) el desmantellament moral del pujolisme, gangrenat per exemples sentenciats de nepotisme; b) el pillatge del Palau de la Música, amb pràctiques d'egolatria malversadora emparades pel prestigi d'un cognom, i c) en una dimensió que en multiplicarà les seqüeles, l'extensió d'una corrupció genuïnament eclesiàstica que necessitarà molta veritat no ja per entendre's –és incomprensible– sinó per explicar-se.\nA banda de la corrupció financera i de les idees, hi ha la corrupció de valors col·lectius intangibles. Uns valors pels quals la versió del corrupte i dels seus còmplices, fins i tot quan actuen amb voluntat de penediment i reparació, sempre serà incompleta i necessitarà un periodisme compromès que sàpiga diferenciar la realitat dels fets i la gravetat dels actes de l'estratègia de les intencions i del tacticisme de defensa."\nSergi Pàmies a La Vanguardia del 13.09.2019\n"L'home, ja ho sabem, tendeix cap a l'absolut. Cap a la plenitud. Cap a la veritat, cap a Déu, cap a la maduresa total... Assolir-ho tot, realitzar-se enterament -aquest és el seu imperatiu.\nDoncs bé, a Pornografia es manifesta, em penso, un altre propòsit de l'home, més secret sens dubte, il·legal d'alguna manera: la seva necessitat de l'Inacabat... de la Imperfecció... de la Inferioritat... de la Joventut..."\nL'existencialisme s'esforça per reinventar el valor, mentre que per mi el "subvalor", la "insuficiència", el "subdesenvolupament" són més a prop de l'home que tots els valors. Crec que la fórmula "l'home vol ser Déu" expressa molt bé les nostàlgies de l'existencialisme, mentre que jo n'hi oposo una altra, ferotgement incommensurable: "l'home vol ser jove."\nL'home, tal com aquest llibre el descriu, és un ésser opac i neutre que s'ha d'expressar a través de certs comportaments i per consegüent esdevé, a l'exterior -per als altres- molt més definit i precís que no és en la seva intimitat. D'on, una desproporció tràgica entre la seva immaduresa secreta i la màscara que es posa per tractar amb els altres. No té més sortida que adaptar-se interiorment a aquesta màscara, com si fos realment allò que sembla ser.\nLa immaduresa no és sempre innata o imposada pels altres. També hi ha una immaduresa envers la qual ens fa tendir la cultura quan ens submergeix, quan no reeixim a aixecar-nos fins a la seva alçada. Nosaltres som infantilitzats per tota forma "superior". L'home, turmentat per la seva màscara, es fabricarà per al seu propi ús i d'amagat una mena de subcultura: un món construït amb les desferres del món superior de la cultura, regne de la quincalla, dels mites impúbers, de les passions inconfessades... regne secundari, de compensació."\nWitold Gombrowicz (1904-1969) al Prefaci de l'autor (1962) a la seva novel·la Pornografia (1960)\n"No hi ha res més interessant de contemplar que l'alteració emocional produïda per una alteració poc usual de les formes de procés. La deriva lenta s'accepta. Però quan arriben canvis ràpids per a l'experiència humana, la naturalesa humana cau en la histèria. Per exemple, vents, tempestats, terratrèmols, revolucions en els costums socials, malalties violentes, focs destructors, batalles, són totes ocasions d'excitació especial. Hi ha raons perfectament vàlides per a aquesta enèrgica reacció davant d'un canvi ràpid. Vull posar de manifest les nostres reaccions emocionals davant del domini de l'ordre legal i davant de l'enfonsament d'aquest ordre.Quan té lloc un canvi fonamental, de vegades els cels claregen, i altres vegades s'obre la gola de l'infern."\nUna de les reflexions de Ken Wilber a La religió de demà (2017) és que les antigues tradicions religioses només contemplaven una mena de creixement o maduració de la persona, el creixement espiritual (estats del despertar). Però en el darrer segle s'ha vist que en paral·lel a aquest hi ha un altre tipus de creixement o maduració, diguem-n'hi desenvolupament humà (estructures del desenvolupament). I que les religions no poden ignorar aquests estadis del desenvolupament humà en la seva dinàmica.\nAmbdues menes de creixement són autònomes: es pot estar a diferents nivells de l'un i de l'altre. Això té conseqüències. Podem trobar gent espiritualment madura però humanament poc desenvolupada, el que genera tensions i contradiccions. Per això Wilber diu que cal que totes les religions incorporin la reflexió sobre el desenvolupament humà, es posin al dia en aquest aspecte (i en d'altres, és clar) per tal de poder seguir sent significatives en el món d'avui. Wilber posa un exemple molt gràfic: parla de mestres zen que van venir a occident amb un alt nivell de maduració espiritual, cosa que impactava als seus deixebles, però mostraven poc desenvolupament humà, cosa que desconcertava a aquests deixebles. Wilber fa una llista molt gràfica dels trets d'immaduresa d'aquests mestres, dient que es podien mostrar com a persones etnocèntriques, racistes, autoritàries, rígidament jeràrquiques, absolutistes, imperialistes, homòfobes, sexistes, patriarcals i xenòfobes.\nSimplificant molt el model de Wilber, podríem imaginar que en el creixement espiritual (CE) hi hagués quatre o cinc nivells (essent el darrer el de la fusió no dual amb la divinitat) i en el desenvolupament humà (DH) hi hagués sis nivells (arcaic, màgic, mític, racional, pluralista i integral; això no és una estructura rígida, es poden diferenciar més nivells si es vol afinar més). I és molt important tenir present que aquests nivells de DH es troben tant en el procés de maduració psicològica dels individus com en les estructures mentals de les societats.\nEs pot tenir doncs un DH de 3 i un CE de 5. Cosa que té dues conseqüències, com a mínim: una, que tothom pot créixer espiritualment, sigui quin sigui el seu nivell de DH; l'altra, que cal aspirar al més alt nivell possible en els dos sentits, evitant una mena de conformisme de dir "com que igualment es pot créixer espiritualment, no cal preocupar-se gaire pel desenvolupament humà". Aquesta podria ser una forta temptació per a les religions, i seria un greu error. Les religions mateixes han d'estar interessades no només en que les persones i les societats madurin espiritualment, sinó també humanament.\nAmb terminologia buddhista, la Il·luminació seria la unió entre la Vacuïtat (la Realitat última immaculada i inqualificable) i la forma (la totalitat del món manifest). La Vacuïtat és independent del nivell de DH assolit, és sempre igual. Però la forma no, la forma creix, es desenvolupa i canvia i per tant el nucli mateix de l'experiència de la Il·luminació difereix considerablement segons el nivell de DH des del que s'experimenti.\nEtiquetes de comentaris: Wilber\nA la mitologia grega, Eos és la deessa de l'alba.\nSegons la Viquipèdia, "Eos (en grec, ἡ Ἠώς -Ēṓs-, gen. Ἠοῦς ‘aurora') era la deessa titànica de l'aurora, que sortia de la seva llar a la vora de l'oceà que envoltava el món, per anunciar el seu germà Hèlios, el Sol. Com a deessa de l'alba, obria les portes del cel -o de l'infern- (amb "enrojolats dits" o amb "dits rosats") perquè Hèlios pogués conduir el seu carro pel cel cada dia. Eos era la filla d'Hiperió i Tea (o Pal·las i Estix) i germana d'Hèlios (el Sol) i Selene (la Lluna), «que brilla sobre tots els que estan a la Terra i sobre els immortals déus que viuen a l'ample cel», va dir Hesíode (Teogonia, 371-374). L'adoració de l'aurora com a deessa va ser heretada dels temps indoeuropeus. El seu equivalent en la mitologia romana era Aurora («Eos» és un cognat del llatí «Aurora» i del sànscrit (vèdic) Ushás ‘Aurora’, sànscrit Uṣánas ‘estel de l'alba, Venus’), i en la mitologia etrusca, Thesan. En la Ilíada d'Homer, la seva toga de color safrà està brodada o teixida amb flors, amb dits rosats i braços daurats, i era representada en atuells àtics com una dona sobrenaturalment formosa, coronada amb una tiara o una diadema i amb llargues ales amb plomes blanques d'ocell. En la Ilíada (viii.1, xxiv.695), la seva toga groga està brodada o teixida amb flors (L'Odissea, vi.48). Eos és la icona original a partir de la qual es van imaginar els àngels cristians, car no hi havia imatges disponibles en la tradició hebrea, i els àngels perses eren desconeguts a Occident. Eos, precedida per Venus, l'estel del matí, és considerada com a l'origen de totes les estrelles i planetes, essent les seves llàgrimes les creadores de la rosada matutina."\nHelen M. Luke a Woman, Earth and Spirit, i concretament a la seva segona part, Goddess of the Dawn ("Deessa de l'alba"), considera que la deessa fa néixer el sol ressuscitat de la matriu de la foscor, de la tomba a la terra, imatge que per a ella té un poder numinós.\nC. G. Jung assenyalava, com recorda la seva deixeble Luke, que els indis Pueblo "sabien que el món i els seus pobladors quedarien sempre en la foscor si ells no presenciaven l'alba per assegurar la sortida del sol amb la seva esperança i la seva veneració. Això és científicament una bestiesa però és una profunda i incanviable veritat interior." Aquí es fa referència a la paradoxa dels mites: científicament no tenen cap consistència, però poden commoure els humans i orientar-los.\nL'alba, per tant, seria també interpretable com la deessa que infanta el Sol (en anglès sun, ben proper a son, el fill). Així podria ser vista com a llevadora o mare, i no només com a germana, del Sol. En qualsevol cas, el que és rellevant és que sigui qui fa sorgir la llum de la foscor de la nit, el sol de les entranyes de la terra.\nAmb la irrupció del cristianisme és possible que s'associés la iconografia d'Eos a alguns aspectes de Maria, la mare de Déu. Els colors de Maria són els de l'alba: el blau cel que substitueix el negre de la nit, el blanc de la llum abans de sortir el sol per l'horitzó. I altres atributs iconogràfics de la mare de Déu podrien ser també els d'Eos, que no hauria només inspirat la imatge dels àngels. Sembla clar que no és el cas de la iconografia de l'Anunciació ni de la mater dolorosa, però en canvi podem trobar connexions iconogràfiques amb Eos en les mares de Déu amb el nen (amb el sol als braços), en les imatges de l'assumpció de Maria al cel, en la iconografia de la Immaculada Concepció (en lloc de tenir ales ella està voltada d'àngels) i en les iconografies de les aparicions marianes com les de La Salette (1846), Lourdes (1858) i Fàtima (1917).\nCal recordar que durant el primer mil·lenni del cristianisme, al Crist se'l representava bàsicament amb imatges solars (com ara el Pantocràtor) més que no pas amb la imatge del crucificat.\nAquesta associació de Maria amb Eos i de Jesucrist amb el Sol es enfortida situant el naixement de Jesús en el solstici d'hivern i la seva mort i resurrecció per Pasqua (de l'hebreu pesach), en anglès Easter, derivat d'Ostern en l'antiga llengua ària, en referència a Eostre, nom amb el que en aquesta llengua es designava a Eos. Jesús és infantat en la foscor de la nit i dins d'una cova, a les entranyes de la terra (segons una de les tradicions iconogràfiques; l'altre és la de l'establia), i és ressuscitat en el temps pasqual, el temps d'Eos.\nL'alba, el sol, Eos, Maria i Jesús, el naixement i la resurrecció, formarien un conjunt mitològic potent, que mereix ser considerat i debatut. I és interessant que també faci referència a la importància d'aquest moment de la resurrecció solar una tradició tan allunyada com la que esmentàvem dels indis Pueblo, que consideraven que el sol no tornaria a sortir si ells no eren allà, a l'alba, per saludar-lo, per rebre'l, per acollir-lo. I a això pot anar lligada la fascinació d'alguns humans per esperar i contemplar la sortida del sol, el sol ixent.\nLa sortida de sol d'avui, 14 de setembre de 2019, des d'Arnes\nEtiquetes de comentaris: Escrits Rai, Mitologia, Símbol\nPropi d'un ésser humà\n"L'alegria d'un ésser humà és fer el que és propi d'un ésser humà. Propi d'un ésser humà és la bondat envers els seus semblants, el no sotmetiment als moviments dels sentits, el discerniment dels testimoniatges convincents, la contemplació de la natura universal i del que es produeix en conformitat amb ella."\nMarc Aureli, Meditacions, VIII, 26\nQuietud i serenitat a Cézanne, moviment i vibració a Derain...\nQue fantàstica que és l'amplitud de reaccions possibles dels artistes davant d'un paisatge. Quina joia gaudir de la seva diferent sensibilitat.\nEtiquetes de comentaris: Apunts Rai, Pintura, Xarrups de pintura\n"L'evidència disponible no ens proporciona raons greus per dubtar que hi ha un consens humà gairebé universal sobre determinats aspectes del domini material. Tota la humanitat, a través de les seves llengües naturals, mostra la seva adhesió a determinats principis elementals de la lògica i a través dels seus sentits descobreix un món mentalment coherent d'objectes invariants i relacions espacials, patrons de so i de color, permanència i moviment, temps i canvi. Aquest món factual, projectat al domini noètic mitjançant el llenguatge, és gairebé el mateix per a tots nosaltres. Però la universalitat del realisme de sentit comú no es deu a que totes les ments humanes hagin estat genèticament creades de manera idèntica per percebre/comunicar-se per instruments com les càmeres de televisió de control remot enviades a Mart. La nostra ben fonamentada confiança en la realitat de la vida quotidiana deriva de l'experiència corporal sensiomotora de la infantesa, enfortida i portada a la consciència per la interacció lingüística amb altres persones. Si hem de donar algun sentit a la ciència, primer hem d'estar d'acord en que el sol està calent i que la lluna brilla, que les pedres s'enfonsen i la fusta flota, que qui cau d'un arbre es pot trencar els ossos i que qui no menja es morirà de gana. La "ment del salvatge" no està pitjor informada, no està més confosa sobre aquestes matèries que el producte més brillant del Cambridge Natural Sciences Tripos, amb el seu coneixement de la teoria quàntica, de la relativitat i de l'estructura de l'ADN."\nDesprés de la manifestació de l'11 de setembre de 2012 vaig escriure aquesta nota en aquest blog:\n"Estat d'ànim després de la gran manifestació d'avui: satisfacció preocupada.\nSimplement el constato, sense ser gaire capaç d'analitzar-lo."\nSet anys després, la preocupació ha esdevingut més gran que la satisfacció. No estic content amb el que ha passat a Catalunya aquests set anys. El país em fa mal a l'ànima. No m'hi trobo còmode, de vegades no m'hi reconec, em dol el que jo visc com un trencament, encara que a molts els desagradi l'expressió. I la meva impressió és que ja no viuré prou com per veure aquesta fractura guarida, l'esquinçament recosit. El paisatge hi és, però la societat no avança en la direcció que jo hagués desitjat. Em desorienta no trobar-me ben encaixat al meu país, a casa meva. Sento una gran pena.\nRaó i cordialitat\n"El separatisme és capaç de provocar ell sol una catàstrofe episòdica. Aquesta capacitat la tenen totes les minories, per ínfimes que siguin, i fins i tot els individus aïllats (per exemple un anarquista en acció), quan en un rapte de pessimisme estan disposats a qualsevol tragèdia. Però el separatisme, en canvi, no té a Catalunya cap mitjà per a trobar solucions duradores. Ell, per ell mateix, no pot solucionar res. És impotent. Les solucions comença només a albirar-les quan entra en contacte i estableix relacions franques amb la resta d'Espanya; és a dir, quan deixa de ser separatisme. I la raó es troba -raó enorme, capital!- en que el separatisme català no només no té prou força per imposar-se a Espanya, sinó que ni tan sols la té per imposar-se a Catalunya. El dia que per desgràcia aquest vell plet quedés catastròficament plantejat en forma d'una lluita oberta entre el separatisme català i la resta d'Espanya, a les forces que la resta d'Espanya enviaria contra el separatisme català s'hi hauria d'afegir fatalment, en un redoblat fratricidi, una part molt considerable de la mateixa població de Catalunya. Conseqüència: els catalans no podem aspirar a més autonomia que la que aconseguim per les bones, per vies de raó i de cordialitat, no per camins d'odi i violència."\nAgustí Calvet, Gaziel, a La Vanguardia del 01.05.1931\n"Entenc la redempció com un concepte més específic que la salvació. Salvació designa l'assoliment del final de la persona humana, independentment de com es concebi aquest final -paradís, felicitat, Déu, nirvana, el no-res, el futur, el gènere humà, la persona humana, etc. Redempció sembla significar, ordinàriament, la recuperació d'una condició perduda: però també es pot referir al procés en virtut del qual la persona humana assoleix la seva condició definitiva mitjançant la intervenció d'un factor extraindividual.\nA grans trets, la redempció pot ser concebuda segons les tres línies del temps:\na) Com un retorn als orígens, com la reapropiació d'un paradís perdut, la recuperació de la condició primordial o altres conceptes semblants. La forma en què es realitza és l'acció teàndrica, habitualment anomenada sacrifici. Aquí el perdó és una categoria important, i el karmamarga es troba en el seu àmbit. Restabliment, purificació penediment, fe, poiesis i conceptes similars són els que manen aquí: el passat.\nb) Com una descoberta de la situació efectiva, de la realitat sempre present, com una realització d'allò que sempre ha estat. La forma en què es realitza és el misticisme, l'esvaïment de la ignorància, la superació de l'avidya, l'autèntic gnosticisme. La categoria principal és el present, i jnanamarga la seva espiritualitat. Contemplació, unió, amor, aquí són a casa: el present.\nc) Com una nova creació, una nova situació, una novetat ontològica o metahistòrica, la construcció de quelcom que fins a aquell moment simplement no hi era, ni allí ni enlloc. Aquí, l'important és el futur, i la categoria principal, l'esperança. El paradigma d'aquesta tipologia podria ser una forma de bhaktimarga que emfatitza el dinamisme present arreu i que tendeix a l'assoliment d'una condició sempre superior a l'anterior. Anakephalaiosis, recapitulació, praxis, esdevenir, adquireixen aquí la seva connotació més profunda: el futur."\nRaimon Panikkar a Mite, símbol, culte, Fragmenta Editorial (2009), p. 265-266\nSam Francis 1953\n"Podem fer una distinció entre solidaritat feble i solidaritat ferma. La distinció es basa en el grau de compromís, risc i d'acció directa que comporta. La solidaritat feble es manifesta sobretot fent mostra de solidaritat; la solidaritat ferma es manifesta per actes de solidaritat.\nEstem molt condicionats pel nombre de compromisos de solidaritat ferma que podem assumir, i estem limitats fins i tot en les nostres relacions de solidaritat feble. Tenint en compte el que podem esperar de forma realista dels éssers humans, moltes vegades sembla que demanar solidaritat ferma és demanar una cosa que va més enllà del deure.\nEn concentrar-nos en els casos arquetípics, com el de la solidaritat amb col·lectius que se senten injustament tractats ara al llarg de la història, podem detectar una tensió que forma part de la idea mateixa de solidaritat. És la tensió que hi ha entre ser una víctima passiva a causa d'una característica que és la base de la injustícia que es comet contra el grup (en aquest sentit destaca el color de la pell) i ser un agent actiu que oposa resistència a la injustícia comesa contra el grup. Som actius, parcialment o completament, quan ens enorgullim de l'estigma que causa la injustícia comesa contra el grup. La resposta a la tensió és la solidaritat, la qual aporta la química social que transforma les víctimes passives de la desesperació en agents esperançats capaços d'emprendre una acció col·lectiva."\n"Potser no pots llegir. Però dominar la còlera sí que pots. I controlar els plaers i els dolors sí que pots. I estar per sobre de la vanaglòria sí que pots. I no enfurismar-te amb les persones insensibles i desagraïdes, i fins i tot preocupat-te per elles, sí que pots."\nMarc Aureli, Meditacions, VIII, 8\n"Il y a trois dimensions de l'amour: la profondeur, la durée et la confiance."\n"L'amor té tres dimensions: profunditat, durada i confiança."\nConeixement i voluntat\n"L'absolut predomini del coneixement i l'intel·lecte sobre totes les tendències de la voluntat i el sentiment constitueix, tal com s'ha observat i exposat freqüentment, un tret rellevant de la concepció grega de la vida, al menys en tant s'expressa en les sentències dels filòsofs. Sòcrates és el primer que ho ha expressat amb tot rigor. Sigui quina sigui la cosa a la qual la voluntat s'adreci, aquesta cosa li ha d'haver estat oferta per la representació o el coneixement. La seva elecció està determinada sempre per la operació primària de la facultat teòrica. Tot voler, i per tant també l'obrar, es troba en absoluta dependència respecte al saber, el més pur i més profund de la vida espiritual. Les bones i les males accions són el resultat del coneixement veritable o fals. Tota volició s'adreça necessàriament, com el desig, a quelcom que es presenta com un "bé", com a valuós. Tots els humans volen el bé, en la mesura que el coneixen. Els humans només fallen per error i desconeixement del veritable bé suprem, que pot proporcionar la veritable satisfacció permanent. La torbació i pèrdua del coneixement per part dels impulsius desigs és la veritable causa del mal. La medul·la de la ciència de la vida és, segons això, aclarir el coneixement, despertar evidències. La virtut és el coneixement de la raó de les coses, és un saber. Tots els delictes neixen de la irreflexió. L'antítesi del bé i el mal no radica en la voluntat mateixa, sinó que prové del dualisme del sord impuls sensible i la claredat intel·lectual de l'esperit. I el camí de la purificació no és tant una lluita de la voluntat contra una una íntima i obstinada perversió, sinó un combat amb els desigs sensibles, resultant d'entreveure o conèixer amb claredat la veritable finalitat. Un recte coneixement va seguit d'un recte voler i obrar, per ell mateix, amb necessitat de fet. Ningú peca en rigor voluntàriament; el mal prové exclusivament de manca de coneixement. (...) L'objecte representat o conegut atrau, posa en moviment el desig o la voluntat, i aquests mouen el cos com a conseqüència secundària. El motor primitiu és sempre el coneixement o l'objecte tal com es presenta en ell. (...) Per al sentiment que els pensadors grecs tenen de la vida, hi ha sempre quelcom de servil i necessitat en la voluntat, ja que aquesta radica evidentment en el desig. (...) El mateix Eros és només un trànsit, un fill de la Pobresa, i només troba el repòs anhelat en la contemplació. Voler i obrar no són la finalitat suprema. (...) Tot el sentit de la vida, tota veritable aspiració intel·ligent es redueix essencialment a la tranquil·la possessió del coneixement espiritual de l'ésser. (...) El contemplatiu es troba elevat per damunt del món de la acció. Per això el Déu d'Aristòtil és un pur pensament d'ell mateix, encimbellat sobre tota l'esfera de la voluntat i de la acció. (...) L'"intel·lecte actiu" d'Aristòtil és pur coneixement i contemplació. En contrast amb totes les altres funcions espirituals de l'ànima, el coneixement i el pensament pur són totalment independents del que es troba fora d'ells; tenen en ells mateixos el seu objecte i la seva finalitat. Per això no hi ha per a l'home joia més alta, ventura tan profunda com la possessió de les formes eternes en el pur coneixement racional. El goig de la contemplació s'eleva molt per sobre de tot goig de creació.\nPartint del sentit cristià de la vida, l'ordre de les funcions espirituals es presenta d'una manera completament diferent. L'optimisme intel·lectualista, segons el qual ningú és dolent voluntàriament, ningú delinqueix sinó per desconeixement del veritable bé, no troba lloc aquí. La profunda experiència del pecat indica el contrari: els humans són dolents només voluntàriament. Les veritables fonts del mal no són la matèria, ni la sensibilitat torbadora, sinó l'acte voluntari -primitiu i no condicionat per cap altra cosa- d'apartar-se de Déu i dels seus mandats. L'home pecador obra també contra un saber millor; en això culmina precisament el conflicte moral. El fet de veure i poder fer el bé i, tot i això, no voler-ho amb tota l'ànima, ni realitzar-lo amb tota la força de la voluntat és el que provoca precisament en nosaltres la gran discòrdia de l'"esperit" i la "carn", que és quelcom molt diferent de la dualitat antiga entre la matèria i la idea, el cos i l'ànima. Per això la voluntat és aquí el principi bàsic del món moral, del món espiritual. El lliure albir es converteix per primera vegada en el veritable factor decisiu, fonamentat essencialment en ell mateix i no en un coneixement anterior. El bé no és un objecte del saber; la ciència de la vida no sorgeix de la representació i coneixement del "bé suprem", sinó que els continguts de la consciència moral s'ofereixen com a mandats de Déu, com a imperatius de la voluntat suprema a la voluntat de tot individu. El fet que tothom busqui el seu bé i desitgin la felicitat no és de cap manera la condició de la virtut. Tot es redueix més aviat a saber si aspiren al seu bé en Déu i amb Déu, o fora de Déu i contra Déu. Es tracta d'acollir en la pròpia voluntat els mandats de la voluntat divina, assentir-hi i complir-los. El pecat és desobediència, no ignorància. El saber es limita a representar aquí el paper d'intermediari entre la ordre i la resposta de la voluntat. El coneixement dels mandats es dóna per suposat, i on manca es busca fins i tot per a això una raó voluntària. A la vida moral tot és voluntat i acció. El retorn i conversió de la voluntat cap a Déu és ara l'esdeveniment més profund i decisiu. L'acció, la intervenció en la realitat, ha de sorgir d'ell.\nEs tracta d'erigir el regne de Déu, no de comprendre merament un regne d'idees ja existent. El món en el sentit últim de la realitat eterna no és un ésser estàtic i immutable, en el que no hi hauria res a canviar, sinó un regne de persones vivents, que han de recórrer el destí traçat a les seves ànimes i es troben confrontades contínuament a una darrera decisió. Així han de voler i obrar tots per a ells mateixos i per als altres. Tots són responsables des del seu lloc del desenvolupament del regne de Déu. La vida moral espiritual és l'activitat constructiva d'uns éssers dotats de voluntat espontània, no un mer θεωρειν.\nDéu mateix és voluntat i acció. Mentre la pura "energia" del Déu noètic d'Aristòtil es reduïa a l'acte i ésser de la contemplació de si mateix, el Déu cristià, creador i conservador de totes les coses, és energia en el ple sentit de la causalitat i de la acció. El seu saber entra en consideració, més que no pas com una finalitat pròpia, com un mitjà d'adreçar a les criatures vers la finalitat de la seva voluntat, que és la finalitat que els hi ha imposat la mateixa voluntat divina. Déu no roman en el tranquil repòs de la contemplació immòbil, sinó que, amb els seus actes de voluntat i direcció, de mandat i de revelació, d'amor i de gràcia, està contínuament girat vers el món canviant de les criatures. Déu és el senyor omnipotent i la causa única de l'univers, no només el seu model immòbil i el seu ideal, que reposa, llunyà, en ell mateix. Ni en Déu ni en l'home és, per tant, un λογιοτιχον el centre i el nucli, sinó que la persona espiritual viu, abans que res, com a ésser dotat de voluntat; la seva vida superior es revela en els actes en que l'ànim es gira envers les coses o es desvia d'elles espontàniament, no en el fet de rebre o portar en si les idees immòbils.\nLa voluntat conforme a la voluntat divina ja no presenta aquella nota d'indigència que en els filòsofs antics donava sempre motiu per a posar la vida volitiva per sota de l'autosuficiència de l'intel·lecte. L'"amor" de la vida cristiana és quelcom diferent de l'antic Eros. No és el fill de la pobresa, no és el desig de quelcom no assolit encara, sinó que raja només d'una íntima força i abundància. També Déu pot estimar. Ell és l'amor mateix, és la voluntat girada envers tot bé. Per tant la perfecció de tot ésser humà no és un participar en les formes eternes per mitja del coneixement, sinó un viure en l'amor, que raja incessantment de si mateix, en la puresa de voluntat i de cor pròpia del regne de Déu. En això consisteix tota veritable felicitat. La unió amb Déu és una unió volitiva, no un mer contacte amb Ell, per mitjà d'un coneixement receptiu.\nMentre per als grecs era ben comprensible que tota volició s'erigeix sobre un coneixement anterior, aquí s'arriba justament a l'afirmació inversa: només pot contemplar i entendre Déu el que té un cor pur, aquell la voluntat del qual impulsa pel camí recte. La fe, l'esperança i la caritat no són posteriors al coneixement, sinó que la visió del regne de la veritat només s'obre des d'elles, fruits d'una voluntat i una vida conformes a la voluntat divina i actes de l'ànima afins en si mateixos a la voluntat. El ple i just coneixement de la veritat eterna només s'aconsegueix sobre la base de la bona voluntat i com a conseqüència d'ella.\nLa victòria sobre el pecat, l'esmena, la recuperada puresa del cor, és l'únic que ens fa dignes de conèixer Déu. Només quan ens fem semblants a ell, d'aquesta manera, podem esperar també comprendre'l. El cor pur és l'únic mirall sense taca, capaç de recollir la imatge de Déu. L'obediència, el voluntari abandonar-se a la direcció del que és alt, és la que fa florir el coneixement de Déu. La mateixa fe és un voluntari assentir anticipat, un espontani inclinar-se, com assenyala sobretot Climent d'Alexandria, trobant suport en doctrines estoiques. La pietat és el camí de la saviesa, no a la inversa. On primer i abans que res coneixem Déu és en la seva voluntat, en els manaments, i aquesta voluntat divina només la comprèn en el fons el que obeeix, ple de tant de temor com amor de Déu, aquell que realitza en ell la voluntat divina.\nEl que eleva l'home fins al bé i el coneixement salvador mateix és l'acció viva de la voluntat i la gràcia divines. La bona voluntat humana es destaca del fons de la vida en la natura. A través d'ella ressona la voluntat de Déu i per tant la seva essència. L'important per a l'home no és la justa comprensió de les proposicions de fe, sinó la vida i el caràcter pietosos. Aprenem a conèixer Déu en els valors de la pietat humana; aquí és on obra en nosaltres l'Esperit Sant., la voluntat de Déu. La virtut de l'esperit diví és qui obra en nosaltres la santificació de la voluntat, quan ens mostrem lliurement adreçats vers el bé. En la bona voluntat de tot humà hi impera l'energia de l'Esperit Sant. Només la voluntat de Déu, activa en nosaltres, pot unir-nos realment amb Déu, apropar-nos a Ell, elevar-nos a Ell, revelar-nos a Ell mateix. Per l'energia que Déu exercita en el nostre propi interior podem conèixer el Déu ocult, l'essència de Déu, en la mesura que és possible."\nPoders de comprensió


lectures de la missa del diumenge I d'advent 29 novembre 2015\n«molt aviat sereu alliberats»\nperquè vós sou el Déu que em salveu. R\nels revela la seva aliança. R\n"Alceu el cap ben alt estigueu atents sobre vosaltres"\nJeremies, testimoni d’un dels períodes més turbulents de la història de Judà (627-561 aC), anuncia que vindran dies en què el Senyor complirà la seva promesa i farà néixer a David un plançó bo que es comportarà amb justícia i bondat. La intervenció salvadora del Senyor té una clara motivació: són les seves ovelles i el seu ramat.\nPau, que ha començat donant gràcies a Déu pels tessalonicencs i recordant la vostra fe dinà- mica, el vostre amor esforçat i la vostra esperança constant, ara demana que el Senyor faci créixer fins a vessar l’amor que us teniu els uns als altres i a tothom. L’amor és el millor camí per sortir a l’encontre del Senyor, anhel dels tessalonicencs.\nAl discurs escatològic Jesús ha predit la fi de la Jerusalem trepitjada pels pagans (v. 20-24); i ara (v. 25s) parla de la fi del món. L’anunci de què els estols celestials trontollaran és en realitat molt bona notícia.\nPel llenguatge simbòlic d’Is 13,10-11 el dia del Senyor —que s’acosta implacable— amb la visita del Senyor portarà a exterminar els culpables: és a dir, els malvats, altius i tirans instal·lats al lloc que només correspon a Déu (dalt de tot). Aquests són els estols que deixaran de lluir i trontollaran per la intervenció del Senyor.\nEn començar l’Advent a les portes de l’Any de la Misericòrdia, Jesús ens crida a alçar el cap ben alt i refermar els cors perquè siguem sants. Què vol dir això? Que ens cal sobretot estar atents sobre vosaltres: amb menys mirades superficials cap a fora, preocupats per negocis que ens poden afeixugar i fer perdre l’alè, i més vigilància personal cap a dins, ben ocupats en pregar i lluitar per exterminar dins nostre i en el món tots els estols que enlluernen falsament. Ben animats per l’Esperit que ens guia a la pràctica de les obres de misericòrdia tant corporals com espirituals, amb el cap ben alt per la caiguda d’un món construït sobre l’egoisme i el diner, alegremnos-en perquè només llavors veurem venir el Fill de l’home amb poder i gran majestat.


‘Farols’ del nacionalisme espanyol (Sebastià Alzamora)\n3 min. 15/07/2018 18:45\nAnar de farol consisteix, en un joc de cartes, a seguir apujant l’aposta mentre es fingeix tenir a la mà uns trumfos que no es tenen, amb la confiança que el contrari agafi por i acabi abandonant la jugada. El mateix raonament, en política, s’aplica des de temps immemorials com a estratègia per intentar guanyar un conflicte. En el cas del que enfronta Catalunya i Espanya, i concretament pel que fa a l’1-O, l’autocrítica independentista ha assenyalat amb contundència que els líders catalans anaven de farol en molts aspectes (el suport internacional, per exemple) i sense calcular bé les conseqüències que se’n podien derivar. No s’insisteix tant, en canvi (tal vegada perquè l’autocrítica, des del costat del nacionalisme espanyol, és a hores d’ara nul·la, i tot fa pensar que no hi haurà cap rectificació en aquest sentit), en els farols amb què també es va jugar des de l’estat espanyol i els seus múltiples suports, i en les seves conseqüències catastròfiques. Verbigràcia, el farol judicial del magistrat Llarena, que ja ha quedat al descobert (gràcies a la internacionalització de la causa i a les resolucions alemanyes i belgues) però que no per això deixa de tenir uns efectes devastadors, començant per l’existència de presos i exiliats polítics, i acabant per la implosió de l’estat de dret i l’ordre constitucional a Espanya, un veritable cop d’estat perpetrat des de dins.\nUn altre farol molt estimat pel nacionalisme espanyol va ser l’econòmic, que es basava en la idea que una Catalunya independent havia de quedar econòmicament aïllada, autàrquica, i s’havia de morir de gana (de les conseqüències que els seus àugurs preveien per a Espanya tampoc no en parlaven mai). Repetida fins a la nàusea, aquesta idea es va traduir políticament en l’irracional decret que permetia (i, de fet, impulsava) l’anomenada fuga d’empreses, un dels moviments econòmics més aberrants i estrambòtics que es recorden en la història de la UE. No es tractava de protegir Catalunya de les malvestats d’uns polítics sediciosos i totalitaris, com es pretenia, sinó d’aprofitar una situació política (la demanda del dret d’autodeterminació) per desmantellar el teixit productiu a Catalunya. Que això fos objectivament nociu també per a Espanya, era totalment irrellevant. La qüestió era guanyar la partida per dotze a zero, la resta no importava.\nAra resulta que, durant el 2017, l’any en què segons tots aquests endevinaires (que no eren qualssevol: economistes, politòlegs, grans empresaris, líders polítics i algun de sindical) Catalunya havia de quedar reduïda a un solar, ha estat quan ha crescut per sobre de la mitjana espanyola i de l’europea, un 3,4%, i se situa en el 19,1% del PIB espanyol. No ho diu cap independentista exacerbat, sinó la memòria econòmica del Consell General de Cambres de Catalunya, la Diputació de Barcelona i l’Idescat. Ho poden mirar com vulguin, però jugar tan brut i tan perillosament com ho varen fer amb el 19,1% del seu propi PIB no tan sols és propi d’irresponsables, sinó sobretot d’ofuscats i fanàtics.


Gelats: deliciós i sedós plaer fred | Gastronosfera\nÒscar Gómez, bloguero de decuina.net hace una ruta por muchas y buenas heladerías de Barcelona. Topándose, también, con restaurantes que saben mantecar de forma excelente.\nFa calor, ens morim de calor. La nostra companya Carmen Alcaraz del Blanco ja els va portar a aquest racó digital la història i fonament dels gelats. Així que a nosaltres ens ha quedat la molt ingrata i dura tasca de fer un recorregut pels carrers de la nostra ciutat a la caça de refrescants i bells exemplars.\nSaborosos gelats, frescos i sedosos al paladar. Davant el dur encàrrec hem respost amb devoció, amb dedicació abnegada. El que calgui per informar, tot sacrifici és poc. No som dignes.\nEn la nostra ruta ens hem trobat amb moltes i bones gelateries. També hem topat amb restaurants que saben mantecar de forma excel·lent. És clar que per descomptat hem patit en alguns restaurants el gelat de pot sense qualitat, també el gelat de pot digne i fins i tot el gelat cinquena gamma excel·lent. No en va en el nostre país tenim bons elaboradors, entre ells a una de les màximes autoritats mundials en l'assumpte gelater: Angelo Corvitto. Amb seu obrador a Torroella de Montgrí proveeix des de 1976 al sector hostaler amb delícia gelada de nivell estratosfèric. Però no és això el que busquem, estem a la caça del gelat made-yourself, de mestres gelaters que inventen, dissenyen i construeixen els seus propis gustos i textures. I en això, les gelateries són el puto amo.\nCom la vida sempre és un camp de mines, també ens hem trobat amb aquestes franquícies que, com bolets, infecten nostres carrers. Oferint en alguns casos uns molt mediocres gelats de iogurt. Que seran gelats, però semblen fabricats com xurros sense ànima. Sobre la seva utilitat dietètica no ens pronunciem, perquè no sabem prou, encara va l'OCU al rescat amb algunes dades interessants. Sí que ens pronunciem en què ens semblen excessivament dolços en general. Sospito que estan buscant convertir els nostres nens petits ionquis del sucre. És clar que el fenomen del iogurt gelat en format franquícia queda en anècdota quan ens trobem cara a cara amb l'anticrist dels gelats. El gelat de cigarret. Com xuclar un cendrer. Encara que a mi ni se m'acudiria provar-ho, va aparèixer a la meva pantalla gràcies a les meravelles de la tècnica i l'Internet. L'horror. [caption id="attachment_10454" align="aligncenter" width="540"] Fuente: Instagram cwarwarrior.[/caption]\nI com a aquesta entrada, igual que en els concursos, 'hem vingut a divertir-nos' ens anem ja al repàs d'alguns d'aquests gelats que ens han posat la gallina de pell, el paladar a mil per hora i la temperatura corporal en el més plaent nirvana.\nKimök Perquè no es digui que li tinc mania als gelats de iogurt, vam començar justament amb un petit establiment que els elabora amb mestria i total dignitat. Al barri gòtic, quan la calor de la pedra t’aixafa contra el terra pots reposar forces amb els suaus petons esquimals d'Kimök. Bons toppings de fruita natural. Carrer Montsio 12 c/ calle Magdelenes. Barcelona. Bar Pho Un fantàstic gelat d'alvocat de textura suau i sabor molt delicat. Aquest establiment ens cuina especialitats vietnamites i a l'hora de les postres ens sorprèn amb aquest gelat tan poc vist per les nostres latituds. Simplement sensacional. C/ Sepúlveda, 159. 08011. Barcelona. [caption id="attachment_10459" align="aligncenter" width="540"] Foto: Lluis Rey March.[/caption] Delacrem Passen per ser els més famosos de Barcelona, és un clam popular. No tinc cap argument per desmentir-ho. De fet, l'ideal és prescindir de les terrines individuals i tirar-se de cap a per els contenidors de mig litre. És que és així: no hi ha qui es quedi satisfet amb les terrines. La reina del meu cor es fon amb el d'ametlla amb amaretto, que apareix a la imatge. Jo sóc més de meló de Cantaloup, encara que aquest només el tenen quan estem en temporada. Enric Granados, 15. Barcelona. Rocambolesc Jordi Roca ens proposa un univers on el gelat es complementa amb una multitud de toppings que componen en realitat tot unes postres. El gelat de poma al forn per exemple, té com suggeriments de la casa els daus de poma caramel·litzada, els de poma cuita i uns cubs de galeta sablé. L'objectiu en aquest cas és jugar per recordar tant la poma al forn com el pastís Tatin que té una massa en cert sentit similar a la sablé. C/ Santa Clara 50 (Girona) / Av. De s’Agaró 59 (Platja d’Aro) / Tendes Delishop a Barcelona. Cremeria Toscana Gelat italià en tot el seu meravellós esplendor, aquest establiment compta amb un bufó espai superior on degustar la seva cremositat gelada amb tranquil·litat, entre mobles de llinatge. És clar que també es pot un portar al carrer la felicitat posada en una neula. Carrer de Muntaner, 161. Barcelona. La Sirvent La casa porta des de 1920 elaborant torrons i gelats. Família procedent de Xixona, lògicament en els seus dominis cal demanar el gelat de torró, el broden. A més també són orxaters, això vol dir que com ens deixem seduir, en un sol viatge podem prendre'ns tota la ració de sucre de la jornada, però val la pena. Parlament 56, Barcelona. Espai Sucre Aprofitant que aquest restaurant 'de postres' ha obert una barra per prendre tapes dolces, podem assaborir gelateria d'alta cuina amb alguna de les seves propostes. Altíssim nivell tècnic i creativitat desbordant. Deixeu-vos sorprendre, no es penedirà. Carrer de la Princesa, 53. Barcelona. Artisa Aquesta botiga de la Plaça Reial ha aconseguit amb els seus gelats emocionar algun dels meus amics, que es consideren gent dura. Així que no vaig tenir més remei que acudir-hi per emocionar-me jo també amb el seu gelat de pistatxo. Tal va ser el plaer que encara em dura la frescor només de recordar-ho... ¿Sona exagerat? Bé, una mica. Però crec que se m'entén. C/ Colom, 2 (Junto a la Plaça Reial). Barcelona. Casa Viart Aquest restaurant de dimensions modestes i cuina descomunal mantega els seus gelats diàriament. Seu és el gelat que més m'ha impressionat en l'últim lustre. Un gelat de romaní intensíssim d'una puresa i nitidesa de gust sense parangó. Un grandiós final per a un gran menú. Galerías Albatros 130, Platja d’Aro (Girona). On agrada a l'estimat lector refrescar-se, cruspir i llepar els seus gelats favorits? Algun boig que vulgui prendre gelat de cigarreta a la sala? Trucs perquè els gelats durin més sota el tòrrid Lorenzo de l’agost? En fi... participin com vulguin. :D


Pele Blog: 05/19/17\nInterpreta tu mateix@ la imatge amb aquest contenidor: llença la escombraria espanyola per no embrutarnos ? Espanya a les deixalles?\nAquesta gent unionista tan espavilada¿ que ens vol dir em la munió de adhesius a la ciutat? I si aneu a la caserna dels Bruchs per damunt de la Diagonal vinga, banderes espanyoles als balcons. Em aixo que ens volen dir? A sí que nosaltres als llibres de l'escola adoctrinem als menuts.\nJo vaig ser adoctrinat en els llibres del cole amb una història d'Espanya que semblava El Guerrero del Antifaç, amb unes sessions de reli, formació del espiritu nacional, em el ànec a la pissarra i la consigna de la setmana escrita tota la setmana. Per exemple "La verdad ni teme ni ofende". Cony ara que penso i si la poséssim al Congrés, el Senat, Parlament, etc. potser igual s'ho creien i la cosa millorava. ¡Ah!, aquesta consigna va estar molt de temps com a publicitat d'un diari falangista a dalt de tot el quiosc de diaris la Rambla de Canaletes, a dalt de tot.\nDimecres passat vaig anar a la cirurjana despres de veurem la nafra va dir que si millorava de mica en mica i d'acord com el mag de l'electró volti deixarien el tema de la radioteràpia per mes endavant si fes falta. Tornaré el dia 31 per copsar l'evolució em les cures de Miren mi infermera favorita ( que n'està fins al .......de tantes cures anys darrer any)\nLes potes van com deia el pare: " anaven tots dos endavant l'amo i darrere el gos" quan surt ho al carrer, poquet, sempre em el neguit de què l'acompanyant cada cop que em deixa darrere es para per a esperar-me i si em deixa darrere no diré que tinc por però m'emprenya quedar darrere. Les costes avall són mortals i agafaré les altres crosses les allargaré per no anar tan "oferint el cul". Ho sento David..\nAixo es lo que hi ha dins dels Cuatels del Bruc a Gonzalez Tablas, de quan en quan quelcom amb poc cervell vol treure els tancs a passeijar, com a finals dels 70 els van baixar per el Paral.lel fen miques l'asfalt per a portarlos a la Caserna de Sant Andreu. Ningu va explicar el porque\nPublicado por Pele Sasot en 11:37 No hay comentarios:


Parlem d’EDUCACIÓ, amb Miquel Àngel Essomba. | Barcelona en Comu SSG\nParlem d’EDUCACIÓ, amb Miquel Àngel Essomba.\n6 de juny de 2017 Generalsarria-stgervasi\nLa sala d’actes de la biblioteca Joan Maragall va ser l’escenari on el comissionat d’educació i universitats de l’ajuntament de Barcelona Miquel Àngel Essomba va conversar amb els veïns i veïnes de Sarrià Sant Gervasi sobre quines son les idees que inspiren les grans línies amb que el govern municipal aborda el repte educatiu de la nostra ciutat.\nEl comissionat va parlar dels dos pilars fonamentals de les polítiques educatives d’aquest govern municipal: la correcció necessària de les desigualtats socials i entendre l’educació com un patrimoni col∙lectiu que cal gestionat democràticament amb la ciutadania. Per fer-ho cal el reforçament de la seva participació en els Consells Escolars, retornant-los el poder decisori que la LOMCE els ha tret. El comissionat va explicar el desplegament de la política educativa de l’Ajuntament a traves de 5 eixos estratègics que s’inspiren en 3 principis: educació per tothom, educació al llarg de la vida i educació digne.\nEl primer eix estratègic és el d’assegurar els equipaments necessaris per a que qualsevol infant entre 0 i 18 anys tingui garantit l’accés a un ensenyament de qualitat que li permeti el seu ple desenvolupament. Va reconèixer que queda molt per fer però que s’està fent un gran esforç. Va mencionar que en aquest mandat es posaran en marxa 10 Escoles Bressol als districtes que més ho necessiten, com l’Eixample, 12 nous equipaments en el tram obligatori 616: 3 institus-escola , 3 instituts de secundària i 6 escoles de primària als districtes on hi ha més demanda. També va mencionar la dotació extraordinària de 3 milions d’euros per a 144 projectes de centres que han permès cobrir sortides d’alumnes sense recursos econòmics, activitats i compres de materials.\nEl segon eix es garantir una educació al llarg de la vida i es centra a l’àmbit dels ensenyaments post-obligatoris. Va mencionar la creació una taula amb les entitats d’iniciativa social expertes per construir un model específic d’escoles de segones oportunitats educatives, pensades pels més de mil joves que cada any surten del sistema obligatori sense el graduat escolar, no per a fer repeticions, sinó per recuperar, amb una bona orientació psicopedagògica, l’autoestima educativa lesionada potser des de fa molt de temps. Igualment, es va mostrar a favor de l’Escola Inclusiva post-obligatòria i de corregir l’actual situació de les Escoles Especials, especialment de les 8 que son públiques, ja que aquestes no tenen oferta post-obligatòria. Per canviar aquesta situació, el comissionat es va comprometre a obrir un centre d’Educació Especial destinat als ensenyaments post-obligatoris abans d’acabar el mandat.\nEl tercer eix estratègic pel comissionat es el de la formació d’adults. L’objectiu seria assegurar que qualsevol persona de més de 25 anys pugui tenir accés a una educació de qualitat. El diagnòstic actual de les Escoles d’Adults es insatisfactori, no s’arriben a cobrir les places ofertades. Cal innovar i es promocionarà la matrícula. S’estan fent noves experiències pilot i el comissionat es compromet a seguir treballant per donar un tomb a aquesta situació.\nRespecte a la Universitat, hi ha en marxa polítiques per a fer de Barcelona una ciutat de construcció de coneixement, on la intel∙ligència i la recerca acadèmica aportin la capacitat d’obrir el camp econòmic de manera sostenible i que permetin reequilibrar el model productiu actual basat en la construcció i el turisme. Aquesta política s’implementa a traves del Consell Assessor Municipal d’Universitats (CAMU) en un procés participatiu.\nPer concloure aquest eix d’educació al llarg de la vida, Essomba es va referir a la voluntat d’ampliar les tasques dels centres escolars, per aprofitar la seva diversitat i esdevenir centres educatius també per adults on es puguin desenvolupar projectes d’aprenentatge, per exemple d’idiomes.\nCom a quarta línea estratègica, el comissionat es va centrar en la innovació pedagògica i en el 2025% ,dels més de 11.000 professionals de l’educació que treballen a Barcelona, que lideren la innovació als seus centres. Per a ells, reconeixement i recursos. Es va referir al moviment Escola Nova 21 com quelcom positiu que ha generat il∙lusió, però insuficient perquè la innovació no pot ser només per a una élite d’escoles seleccionades sinó que ha d’arribar a tothom. L’Ajuntament ha encarregat al Consorci d’Educació de Barcelona la tasca de fer arribar aquest procés d’innovació a totes les escoles en un termini de tres anys. L’equitat ha d’acompanyar a la innovació de manera que qualsevol alumne independentment de la seva ubicació i recursos econòmics pugui tenir l’educació necessària pel seu futur. Per ferho possible s’ha creat un programa anomenat Xarxes pel Canvi Educatiu que agrupa a 150 centres, 110 de les quals provenen del moviment Escola Nova 21, mes altres 40 provinents del programa Eines pel Canvi Educatiu impulsat pel Consorci, que treballen en xarxa com a condició per evitar una competitivitat entre centres que aboca al fracàs. La idea es fer de la col∙laboració en xarxa l’eina que permeti enfortir la qualitat educativa en cada territori concret.\nCom a cinquè i últim eix estratègic, Essomba va parlar dels Projectes Educatius de Barri. Des de fa un any està en marxa un pla de xoc educatiu, amb una dotació de 19 milions d’euros, en els barris que més ho necessiten: Trinitat Nova, Ciutat Meridiana, Baró de Viver, Besos,… Aquest pla de xoc inclou la incorporació als centres educatius d’educadores i treballadores socials i de professionals de la salut mental, agreujada en els darrers anys. Un altre aspecte d’aquesta actuació en els barris es donar suport a l’educació en el lleure d’arrel comunitària que fa una gran feina educativa. Cal reforçar el model d’esplais basat en el voluntariat, ja que del contrari corre el perill de desaparèixer davant d’una professionalització creixent.\nIgualment el pla educatiu de barri, amb la col∙laboració de l’Institut de Cultura de Barcelona (ICB) ha impulsat una gran aliança de les arts i la cultura per posar la cultura a l’abast de la gent i comptarà amb la presència de dinamitzadors als barris.\nFinalment aquests projectes inclouen la reforma profunda dels òrgans de participació, el Consell Escolar Municipal i els Consells Escolar de Districte per a que esdevinguin autèntics espais deliberatius i el lloc on desenvolupar polítiques educatives concretes.\nEn acabar el públic va fer preguntes en torn al Projecte Educatiu de Ciutat, al paper de les biblioteques, la Escola Inclusiva, la segregació a l’escola concertada, el futur de la doble xarxa publica i concertada . En la resposta, Essomba va fer referència a un informe sobre l’actual estat del PEC, va valorar las biblioteques com un dels pilars dels projectes educatius de barri, es va estendre en el compromís de reforma de les Escoles Especials, i respecte a la segregació, va explicar que l’Ajuntament està fent una nova gestió de la Matricula Viva que acabi amb la segregació d’alumnes estrangers i faci un tomb a la concentració del 80% d’aquest alumnat a l’escola pública. Respecte a la doble o triple xarxa (referit a escoles públiques que actuen com privades), l’important, segons ell, és que el Projecte Educatiu de Ciutat, de Districte i de Barri sigui un projecte autènticament públic, sense de cap tipus de discriminació.\n← Jordi Martí i les males companyies\tDavant l’1O i l’onada repressiva del PP →\nBarcelona En Comú Sarria Sant-Gervasi\nBarcelona En Comú Sarria Sant-Gervasi 25 de juliol de 2018


Ripoll viu una nit d'aldarulls amb més d'un centenar de persones implicades - Diari de Girona\nRipoll viu una nit d'aldarulls amb més d'un centenar de persones implicades\nHi van haver d'intervenir Mossos i Policia Local, i el SEM va haver d'atendre alguns ferits\njordi remolins 04.10.2020 | 23:52\nRipoll viu una nit d'aldarulls amb més d'un centenar de persones implicades Diari de Girona\nDiversos aldarulls que es van produir dissabte a la nit arran d'una baralla de bar a la zona d'oci nocturn de la plaça Gran de Ripoll van derivar en disturbis en els quals van acabar participant un centenar de persones, segons apunten fonts policials. El primer avís que van rebre els Mossos es va produir a mitjanit, per una baralla. Posteriorment, a la una de la nit, la tensió havia anat en augment i una cinquantena de persones va reproduir diferents focus de baralles en la mateixa zona, amb actituds hostils cap als agents que intentaven contenir l'excitació i que van formar davant dels locals afectats. El nombre d'implicats en l'encarament amb la policia, que va concentrar set patrulles i més d'una desena d'agents entre Mossos i Policia Local, va arribar al centenar de persones, algunes amb actitud molt alterada. Un home que va ser atès per una ambulància medicalitzada va sortir-ne amb punts de sutura a la cara. El SEM va atendre altres ferits. Alguns testimonis van entregar a agents de la policia una navalla que presumptament s'havia utilitzat durant uns fets que van baixar d'intensitat i que a les tres de la matinada ja havien acabat.\nEls crits i l'excitació van atraure l'atenció dels veïns del barri vell i dels mateixos clients dels locals d'oci nocturn. Algunes persones que van participar-hi no portaven mascareta de protecció. En la nit dels fets no es van produir detencions, però és probable que n'hi hagi durant els pròxims dies.\nLa detonació de la mina de Roses equival a un terratrèmol de magnitud 1,3 .\nDos accidents a Olot i Riudarenes deixen 7 ferits, tres d'ells en estat greu.


Un 70% de la població, uns 53.000 pacients, han triat metge referent. Les implicacions de la via preferent són vigents des de fa tot just una setmanai el ministeri i la CASS fa dies que resolen dubtes dels usuaris\nActualitzada 09/01/2020 a les 07:00\nDes de l’1 de gener passat qui acudeixi directament a un especialista sense passar pel metge de capçalera haurà de pagar més cara la visita. És la implicació més rellevant de la via preferent, el nou circuit d’atenció sanitària que posa el metge de primària al centre amb l’objectiu de reduir visites innecessàries als especialistes i evitar duplicitats, de consultes o proves. Però aquest és el resum simplificat d’una reforma que té més implicacions i que, per tant, genera dubtes. El ministre de Salut va explicar que se n’han resolt prop de 350 en les últimes setmanes però es va mostrar confiat que en un temps tot plegat quedarà clar. S’han de reconèixer els esforços duts a terme pel ministeri els últims mesos, la campanya informativa i també que es decidís l’ajornament de l’entrada en vigor –inicialment es preveia al setembre– fins que els detalls del nou engranatge estiguessin més lligats. No obstant això, és normal que als usuaris se’ls plantegin dubtes, especialment si ja visiten de manera freqüent un especialista per alguna patologia en concret o si ho fan fora del Principat. En principi, el ministeri ha previst totes aquestes casuístiques, sent també flexible amb les visites a l’estranger, en el sentit de no trencar relacions de confiança metge-pacient malgrat que sigui un facultatiu que visita fora del Principat. És molt prematur fer qualsevol tipus de valoració d’una reforma que tot just arrenca. En l’àmbit conceptual sembla una opció que té tot el sentit, tenint en compte que un dels principals mals del sistema ha estat cert descontrol que ha provocat que es gastessin diners de la Seguretat Social en despeses innecessàries. Caldrà veure, però, si no implica una sobrecàrrega de feina als metges de capçalera que acabi perjudicant els pacients. Però són conclusions que no es podran extreure fins que no hagi transcorregut cert temps. De moment, el que sí que es pot avaluar és l’acollida que ha tingut el metge referent i els números evidencien que la majoria de la població ja en té un de designat i, per tant, seguirà la via preferent. Es constata que és la població més jove, entre els 21 i els 36 anys, la que té les pitjors xifres. Un resultat comprensible perquè en aquesta franja d’edat les visites al metge són menys freqüents. En qualsevol cas, no hi ha data de caducitat per sumar-se la via preferent.


Criteris de baremació preinscripció Escola Pia Santa Anna Mataró\nPàgina inicial/criteris infantil, primària i ESO\ncriteris infantil, primària i ESOElisabet Claus2022-03-01T16:30:14+01:00\nQuan l’alumne té germans escolaritzats al centre en el moment en què es presenta la preinscripció. Aquest criteri és aplicable als infants i joves en situació d’acolliment familiar atenent a la composició de la família acollidora.\nProximitat del domicili o del lloc de treball (només es tindrà en compte una de les dues situacions següents)\n– Quan el domicili de la persona sol·licitant estigui dins de l’àrea de proximitat del centre.\n– Quan a instància de la persona sol·licitant, es prengui en consideració l’adreça del lloc de treball d’un d’ells i aquest estigui dins l’àrea de proximitat del centre.\nL’ÀREA DE PROXIMITAT DEL NOSTRE CENTRE ÉS MATARÓ, ZONA ÚNICA\nQuan el pare, mare, tutor/a siguin beneficiaris de l’ajut de la renda mínima d’inserció, calculat en funció dels fills a càrrec de la persona perceptora.\nCriteri del pare, mare o el tutor o tutora legal treballant al centre educatiu\nAcreditar condició legal de família monoparental o nombrosa\nAcreditar la condició de víctima de violència de gènere o de terrorisme\nSer bessó o trigèmin. Quan l’alumne o alumna hagi nascut en un part múltiple\nQuan l’alumne o alumna es troba en situació d’acolliment familiar\nTenen preferència els alumnes que procedeixin de centres i ensenyaments adscrits. El nostre centre adscrit a 1r d’ESO és l’escola Mare de Déu de Lourdes.


Preguntes freqüents | Editorial Tramuntana\nCrear un compte a www.tramuntanaeditorial.com és molt senzill i et permetrà fer comandes a través de la nostra botiga online. Per a fer-ho, ves a INICIAR SESSIÓ i a continuació emplena el formulari de registre. Una vegada fet això, rebràs un mail de confirmació.\nQuè faig si he oblidat el meu nom d'usuari?\nNo et preocupis. Per accedir al teu compte pots fer servir també la teva adreça de correu electrònic.\nQuè faig si he oblidat la meva contrasenya?\nSi no recordes la teva contrasenya, ves a INICIAR SESSIÓ i fes clic a l'enllaç “HAS OBLIDAT LA TEVA CONTRASENYA?”. Rebràs un mail a l'adreça de correu que ens vas facilitar i podràs restablir la teva contrasenya.\nPuc canviar les dades del meu compte?\nSí. Una vegada hagis iniciat sessió, fes clic a COMPTE. Aquí podràs canviar el teu correu electrònic, la teva contrasenya, les adreces d'enviament i facturació o fins i tot afegir noves adreces a més de les que ja hagis registrat.\nQuins són els termes i condicions de Tramuntana Editorial?\nPer conèixer els nostres termes i condicions et convidem a consultar la nostra secció AVÍS LEGAL, a la part inferior de la pàgina.\nPer comprar productes al nostre lloc web, simplement fes clic en la icona del cistell del producte que desitges i aquest s'afegirà al teu cistell. Un cop hagis seleccionat tots els articles que vols, ves a EL TEU CISTELL i segueix les instruccions per fer-nos arribar la teva comanda. Si encara no t'has decidit, pots fer la comanda a un altre moment. Els articles que hagis ficat al teu cistell hi romandran fins que els sol·licitis o els eliminis, encara que tanquis la sessió.\nCom trec un producte del meu cistell?\nNomés has d'anar a EL TEU CISTELL, a la part superior de la pàgina, i a continuació fer clic al botó Eliminar corresponent a l'article que vols treure-hi.\nPots pagar la teva comanda mitjançant PayPal o amb targeta de crèdit.\nQuin és el preu de les despeses d'enviament?\nTramuntana Editorial realitza enviaments a tot el món i el preu varia en funció del país de destinació. Fins i tot pot sortir-te gratis. Per conèixer totes les tarifes d'enviament consulta la nostra completa secció LLIURAMENTS I DEVOLUCIONS.\nPuc retornar un article?\nPer descomptat que sí. Per retornar un producte adquirit a través de la nostra botiga online, hauràs de notificar-nos en un termini màxim de dos dies a partir de l'endemà de la recepció de la teva comanda i enviar-nos l'article. Per conèixer la nostra política de devolucions, visita la secció LLIURAMENTS I DEVOLUCIONS que trobaràs a la part inferior de la pàgina.\nSi no has trobat la resposta que buscaves, dirigeix-te a CONTACTE i envia'ns un missatge amb els teus dubtes. Et respondrem al més aviat possible.


Susana Díaz evita pronunciar-se sobre els candidats del PSOE a la Moncloa | Espanya | EL PAÍS Catalunya\n“Seré neutral, decidiran els militants i simpatitzants”, diu la presidenta en funcions d'Andalusia abans del Comitè Federal\nMadrid 28 MAR 2015 - 11:07\tCET\nSusana Díaz i Pedro Sánchez, durant la campanya andalusa. REUTERS\nSusana Díaz, presidenta en funcions d'Andalusia, no interferirà en el procés d'elecció del candidat del PSOE a la Presidència del Govern espanyol. Ni a favor ni en contra de cap persona en concret, tampoc de Pedro Sánchez, secretari general del PSOE. La dirigent andalusa s'ha trobat a la porta de la seu federal del PSOE a Madrid amb una allau de mitjans de comunicació que, entre altres coses, li han preguntat sobre si “Pedro Sánchez és l'esperança i l'alternativa a Mariano Rajoy”. A aquesta pregunta, Díaz ha respost: “Jo no interferiré en aquest procés, sinó que em mantindré neutral ja que seran els simpatitzants i els militants els que per primera vegada al partit exerciran amb llibertat la seva voluntat”.\nLa reunió del Comitè Federal se celebra amb els ressò de les declaracions dels dirigents socialistes que veuen en el triomf de Susana Díaz una gran embranzida per a tot el partit en el procés d'eleccions municipals i autonòmiques del mes de maig.\nL'expectació per rebre la guanyadora de les eleccions andaluses era màxima, ja que la seva presència en conclaves federals s'ha fet esperar. No va anar al que es va fer al setembre perquè tenia un viatge oficial al Marroc i tampoc va acudir a la conferència autonòmica de València a finals de gener perquè no es trobava bé.\nA la reunió d'aquest dissabte s'aprovaran, a més, les llistes i els programes marc municipal i autonòmic. Totes les candidatures han estat examinades prèviament per la Comissió Federal de Llistes, reunida durant tres dies. Aquest òrgan amb prou feines ha hagut d'intervenir per denúncies o conflictes, excepte a la candidatura de Canàries, finalment resolta. Ningú ha qüestionat la madrilenya, encapçalada per l'independent Ángel Gabilondo. Potser aquest dissabte algun membre del comitè, proper a l'exsecretari general, Tomás Gómez, alçarà la veu en defensa seva.


Passo per davant els Salesians, a l’Avinguda Puig i Cadafalch de Mataró. De fons, com una remor, trompetes i timbals assajant. És divendres a la tarda i els membres de la Confraria de la Verònica repassen músiques i ritmes al pati de l’escola. No hi entro però pel que he vist altres cops hi deu haver gent de tots colors i edats, joves també. Joves participant d’una activitat relacionada amb la fe, si. Des de fa temps, però, el vigor i la capacitat de convocatòria de les germandats i processons, a la capital del Maresme, no sorprèn ningú.\nL’any que ve farà un quart de segle que un grup de persones del centre de la ciutat –detall mai prou conegut- amb la col·laboració de moltes famílies dels barris circumdants van fer renéixer les processons de Setmana Santa. Llavors molts no se’n sabien avenir, del retorn d’aquestes marxes religioses, eliminades per la pròpia Església en començar la dècada dels setanta del segle passat en nom dels “signes dels temps”. Que no sorprengui a ningú l’èxit de les processons a Mataró i a Catalunya, però, no significa que la seva existència estigui normalitzada: el discurs progre tradicional, fins i tot dins l’àmbit eclesial, acusa de paganisme les persones que mouen els passos pels carrers. És una cosa folklòrica, s’afirma, lligada amb una certa reivindicació nacionalista espanyola, que no té res a veure amb la religió.\nEl fet és que cada any la processó general de Divendres Sant de Mataró aplega entre 30 i 40.000 persones pels carrers del centre de la ciutat. Molts dels assistents es declaren no creients, però aguanten devotament les tres o quatre hores que requereix agafar un bon lloc a la vorera i veure desfilar els passos, un rere l’altre, ben lentament. El mateix passa amb els propis portants, que gairebé mai són de missa dominical. No obstant es trenquen l’espinada per passejar les seves figures, sovint amagats rere una caputxa que els fa invisibles a la resta –un altre tòpic, no hi ha ganes d’ensenyar-se-. I si el pas no pot sortir perquè plou, dels seus ulls regalimen llàgrimes de tristor.\nNomés és folklore, tot això? No m’ho crec. No pot ser, vaja. La reaparició i l’extraordinària consolidació de les processons a casa nostra és un Misteri amb majúscules: la necessitat de dotar de sentit a l’existència, sigui en termes religiosos o no, aflora durant aquests dies com no ho farà en la resta de l’any. És el Misteri de la Setmana Santa.


èxit al concert que van oferir els usuaris de Badalona\nEl divendres passat el grup de música del Centre Ocupacional Aspace Badalona liderats pel Dani Royo, musicoterapeuta dels serveis d’adults d’Aspace, ens va deleitar amb un espectacular i emotiu concert al Teatre Principal de Badalona.\nMés de 300 persones van poder gaudir de dos hores màgiques de música i recitar poesies que havien fet les persones que participen de l’activitat de música del centre, i que podeu trobar en el llibre que es va editar fa tot just un any, “Peçes d’un trencaclosques”.\nHi van participar molts nois/es del centre, cadascú amb les adaptacions tècniques necessàries. També es van implicar famílies i amics que van pujar a l’escenari, i molts treballadors d’Aspace Badalona i altres serveis per què fos tot un èxit com ho va ser.\nGràcies a tothom els que vàreu venir!\nEns veiem al pròxim concert, el dia 8 de juny a Cotxeres de Sants amb el grup de música del CIM (Centre Integral Montjuïc).


Agenda per criteris | Ajuntament de L’Hospitalet\nAgenda per criteris\nArts escèniques (16)\nArts plàstiques i visuals (19)\nEsports i jocs (4)\nFestes i tradicions (4)\nLletres i literatura (11)\nActivitats al carrer (1)\nHora del Conte (1)\nA causa de les mesures de contenció decretades els actes d’agenda es veuran cancel·lats fins a nou avís.\ndel dimarts 17 de setembre de 2019 al dijous 18 de juny de 2020\nChiquisomnis i Somnis Revolution\nTeatre per a infants i joves\nPerdre la timidesa, aprendre a improvisar, parlar en públic, fomentar la creativitat, exercitar la memòria i la coordinació... Hi ha una infinitat de beneficis en la pràctica del teatre, i si ho fas en un ambient divertit, i coneixent nous amics, pot ser que descobreixis el gran actor/actriu que tots portem dins...\nInformació i inscripcions: 657 652 415 o be escrivint a teatre@somnis.org\nllegir més(Llegir més de Chiquisomnis i Somnis Revolution)\ndel divendres 20 de setembre de 2019 al divendres 19 de juny de 2020\nTaller per a joves:\nper a joves entre 13 i 17 anys\nAprenentatge de la tècnica de l'Hip hop, preparant coreografies en un bon ambient . Mitjançant la música i el ball, el curs ofereix una forma divertida de fer exercici, conèixer els diferents ritmes, fer nous amics,...\nLes classes s'imparteixen tots els divendres de 17:30 a 19 hores\nEl preu és de 22 eur/mes (Matrícula 22 eur)\nllegir més(Llegir més de Taller per a joves:Dance Hop)\ndel dimecres 13 de novembre de 2019 al dimecres 17 de juny de 2020, 21 h\nCurs de Dancehall\nImpartit per Sheila Ortega\nEl dancehall és un ball cultural provinent de Jamaica. A les classes aprendrem els grooves i passos bàsics d'aquesta disciplina, i els combinarem en forma de coreografies. És la millor manera de fer exercici, formar-te i divertir-te.\nllegir més(Llegir més de Curs de Dancehall)\ndel dimarts 14 de gener al dimarts 31 de març, de 19 a 20 h\nCurs de cartomàgia (AJORNAT)\nMàgiaLH. Escola de Màgia de L'Hospitalet\nAprofundiment en l’art de la màgia amb cartes on es coneixeran conceptes\ntècnics i s’aplicaran en jocs clàssics per tal d’arribar a disposar de les capacitats\nper presentar una rutina de màgia en públic.\nllegir més(Llegir més de Curs de cartomàgia (AJORNAT))\nCurs d'iniciació a la màgia amb cartes (AJORNAT)\nAproximació a l’art de la màgia amb cartes. Coneixeràs els conceptes bàsics i t’iniciaràs en el maneig de la baralla, per tal d’arribar a disposar de les capacitats per presentar jocs en públic.\nllegir més(Llegir més de Curs d'iniciació a la màgia amb cartes (AJORNAT))\ndel dijous 12 de març al dissabte 18 d'abril\nTancament del Teatre Joventut per prevenció del Coronavirus\nLamentem haver-vos de comunicar que hem de tancar el Teatre fins a nou avís i que els espectacles que s'hi havien de celebrar queden suspesos.\nSeguirem informant-vos segons l'evolució dels esdeveniments.\nEls espectacles afectats ara per ara són:\n-Manuel Liñán - Baile de Autor\n-Homenatge a Guillermina Motta - Una Bruixa entre nosaltres\n-Brodas Bros. - Around the world\n-5 Horas con Mario\nLamentem les molèsties. Un cop tinguem més informació, us la comunicarem puntualment.\nInformar-vos també que l'import de les entrades venudes on line ja ha estat retornat i que, les adquirides en taquilla us seran reemborsades tant aviat puguem obrir la taquilla del teatre. Us anirem informant.\nllegir més(Llegir més de Tancament del Teatre Joventut per prevenció del Coronavirus)\ndel dijous 12 al dilluns 30 de març\nTancament Centre Cultural Collblanc-la Torrassa\nBenvolguts/gudes, seguint les indicacions de sanitat i municipals, el Centre Cultural Collblanc-la Torrassa romandrà tancat, almenys dues setmanes. Gracies per la vostra comprensió.\nllegir més(Llegir més de Tancament Centre Cultural Collblanc-la Torrassa)\nDiumenge, 5 d'abril, 18:00 h\nGavina amb Nom.\nllegir més(Llegir més de Gavina amb Nom.Cia Clown-Town)\nDivendres, 17 d'abril, 20.30 h\nllegir més(Llegir més de El Rey Lear)\nDiumenge, 19 d'abril, 18:00 h\nEl Flamenc i la Tortuga.\nCamara de Teatro\nllegir més(Llegir més de El Flamenc i la Tortuga.Camara de Teatro)\nDivendres, 24 d'abril, 19:30 h\nCoincidències-Terrats en Cultura presenta\nÉs una de les personalitats més captivadores del panorama actual de la música d’autor. Amb veu delicada i històries apassionants, proposa a l’escenari una inèdita travessa per tradicions musicals reinventades, idiomes i mons aparentment distants.\nCal fer una reserva escrivint a ccultural.labobila@l-h.cat\nllegir més(Llegir més de Coincidències-Terrats en Cultura presentaAtacama!)\nDiumenge, 26 d'abril, 19:30 h\namb Marc Rosich, Joan Vázquez i Marc Sambola\nEspectacle nominat als premis de la crítica com a Millor Espectacle Musical i Millor Actor Musical.\nVa ser un artista autènticament inclassificable. Va irrompre com a performer dècades abans que ningú de nosaltres sabés què volia dir fer una performance. A través de les seves intervencions artístiques, va esdevenir un activista pioner dels drets LGTBI molt abans que entenguéssim el significat d’aquestes sigles. Ocaña, el precursor de tota una manera de viure i d’entendre el món, torna a Barcelona, i ho fa, com és natural, a través dels Terrats en Cultura, al Terrat de La Bòbila: al cap i a la fi, a Ocaña li agradaven els espectacles d’altura.\nCal fer una reserva prèvia escrivint a ccultural.labobila@l-h.cat\nllegir més(Llegir més de Coincidències-Terrats en Cultura presentaOcaña, Reina de les Rambles)\nDiumenge, 26 d'abril, 19 h\nUn espectacle de Jordi Merca\nYo sobreviví a la EGB, és un show que rememora la dècada dels 80 i, en especial, les situacions més rocambolesques que viviem a l’escola. Molt d’humor i música per a desconnectar del món actual i connectar amb el bon rotllo. Si ets Post Naranjito, però sobretot si ets Pre Cobi sens dubte aquest és el teu show.\nllegir més(Llegir més de Yo sobreviví a la EGB)\nDissabte, 9 de maig, 20 h\nDe Mario Gas amb Josep Maria Pou\nMirar el passat per entendre el present. Aquest és el punt de partida de Viejo amigo Cicerón, un text d’Ernesto Caballero que porta a escena la rellevància històrica i les contradiccions íntimes d’una de les figures fonamentals de la política i el pensament de l’antiga Roma: el cèlebre orador Ciceró, defensor dels valors democràtics enfrontat fins a la mort a polítics corruptes i amb vocació dictatorial, a qui dona veu Josep Maria Pou, amb una posada en escena signada per Mario Gas.\nllegir més(Llegir més de Viejo amigo Cicerón)\nDissabte, 9 de maig, 20h.\nSortida al Teatre Joventut: Viejo amigo Cicerón, d'Ernesto Caballero. Direcció de Mario Gas\nAutor: Ernesto Caballero.\nDirecció: Mario Gas.\nIntérprets: Josep Maria Pou.\nSortida vinculada al Club de lectura teatral.\nllegir més(Llegir més de Sortida al Teatre Joventut: Viejo amigo Cicerón, d'Ernesto Caballero. Direcció de Mario Gas)\ndel dissabte 16 al diumenge 17 de maig\nBallet en 2 actes estrenat a Paris en 1841. Obra mestra absoluta del ballet romàntic, està ambientada en un entorn camperol a Alemanya a l’època medieval. La història que narra està inspirada en l’obra “De l’Allemagne” que Heinrich Heine havia escrit en 1835.\nllegir més(Llegir més de Giselle)\ndel dimecres 25 al dijous 26 de novembre, 9.30 h i 11 h\nOrquestra de Cambra de l’Emporda & Jordi Purtí\nUn concert teatral adreçat a tots els públics. Un espectacle còmic i musical amb una banda sonora formada per les peces més conegudes dels autors més reconeguts de la música clàssica. Teatre de gest amb molt d'humor, dotze músics i un director d'orquestra que fan transcórrer la música clàssica per les situacions més inversemblants.\nllegir més(Llegir més de Concerto a Tempo d'Umore)\nEscola d'escacs per a nens i nenes i adults (AJORNAT)\nParc de Can Buxeres - Jugatecambiental\nCom apendre a deixar de pintar\nInscripció als cursos de català de març-juny\nArranz-Bravo a la col·lecció Bassat\nExposició: "Dibujo y Pintura" de Jordi Moreno (EXPOSICIÓ AJORNADA)\nSota l'Ossa Major. Àngels RibéEn el marc del festival LOOP Barcelona\nExposició de pintures: "EURODONA"\nIdiomàtic: Pre-intermediate. SESSIÓ ONLINE\nIV Concurs Poti Poti de contes


Hotel Alte Mühle Bad Bertrich Alemanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nBäderstr. 46, Bad Bertrich, Bad Bertrich, Alemanya, 56864 - Veure al mapa\nMés informació sobre Hotel Alte Mühle\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Bad Bertrich, Hotel Alte Mühle és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nHotel Alte Mühle ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix express check-in/check-out, instal·lacions per a reunions i banquets , restaurant, ascensor, biblioteca.\nL'ambient de Hotel Alte Mühle es reflexa en cada habitació. calefacció, escriptori, mini bar, balcó/terrassa, telèfon són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com sauna, pesca, jardí. Gaudeixi d'incomparable serveis i d'una localització de prestigi a Hotel Alte Mühle.


Downey Jr. torna a ser l’actor més ben pagat | La Casa De Vidre\nJuliol 24, 2014 · by Guillem Fernández Marí\t· in Notícies.\t·\nUn any més, la revista Forbes realitza el Top 10 dels actors que més diners han guanyat en un any. La llista es limita als guanys aconseguits per a cada actor des del juny del 2013 al juny del 2014. Cal remarcar que és el segon any consecutiu que Robert Downey Jr és el primer de la llista, repetint la suma de 75 milions de dòlars. Qui li hagués dit fa 15 anys quan Hollywood renegava d’ell i les seves addiccions? Això sí que és recuperar-se! Recordem que l’any passat, us vam portar unes llestes també elaborades per Forbes on s’incloïen els intèrprets (masculins i femenins) les pel·lícules dels quals més van recaptar així com també els intèrprets més rendibles. Aquells que “retornaven” als estudis més diner per dòlar invertit. Les podeu llegir en aquest enllaç.\nA base de pel·lícules, Downey Jr. s’està convertint en un autèntic Tony Stark.\nVal a dir, tal i com assegura Forbes que d’aquí uns dies publicaran també la mateixa llista referent a actrius. A continuació, doncs el Top 10 dels actors més bens pagats de Hollywood:\nRobert Downey Jr. – 75 milions de dòlars\nDwayne Johnson – 52 milions de dòlars\nBradley Cooper – 46 milions de dòlars\nLeonardo DiCaprio – 39 milions de dòlars\nChris Hemsworth – 37 milions de dòlars\nLiam Neeson – 36 milions de dòlars\nBen Affleck – 35 milions de dòlars\nChristian Bale – 35 milions de dòlars\nWill Smith – 32 milions de dòlars\nMark Wahlberg – 32 milions de dòlars\nCoses a analitzar a simple vista: La primera, la importància que té a dia d’avui protagonitzar una franquícia o saga o inclús millor, una franquícia de la Marvel. Entre els cinc primers tenim a Downey Jr., Chris Hemsworth i Bradley Cooper, tot i que aquest últim encara no ha estrenat la seva pel·lícula Marvel (GUARDIANES DE LA GALAXIA) però si ha participat a una franquícia/saga com la de RESACÓN. Amb aquest poder sota el braç, se sap que Downey Jr. per exemple, va renegociar a l’alça el seu contracte amb Marvel de cara a futures seqüeles. Així´ que atenció a l’any vinent. La segona evidència és la dominància de les pel·lícules d’acció i blockbusters en aquesta llista. Si no, que li preguntin a Liam Neeson o Dwayne Johnson.\nQualsevol d’aquests actors podria llençar diners despreocupadament. Com en Leo a EL LOBO DE WALL STREET.\nCas a part, i digne d’un futur anàlisi és Leonardo DiCaprio. Un actor que a dia d’avui encara no ha protagonitzat cap saga d’acció i que segueix sent molt ben pagat amb pel·lícules destinades a un públic més adult. Déu ser l’únic actor de la seva generació que no s’ha lligat a una franquícia. Segueix apostant per aquelles pel·lícules que els grans estudis ja no acostumen a realitzar però que amb Leonardo DiCaprio no solament són rendibles econòmicament sinó èxits de taquilla com han estat DJANGO DESENCADENADO, EL GRAN GATSBY i EL LOBO DE WALL STREET.\nResulta gratificant si més no, comprovar que el factor humà i el carisma clàssic que sempre hem demanat en els actors de Hollywood segueix comptant en una indústria del blockbuster cada cop més automatitzada i deshumanitzada. On a cada nova superproducció, un es queda amb la sensació que els actors són simples mercenaris reemplaçables, al servei dels efectes especials i l’espectacle. El públic, per sort, encara aspira a la seva galeria d’ídols per protagonitzar pel·lícules i d’aquí les xifres tant espectaculars de les que estem parlant. Serà interessant en el futur analitzar l’evolució d’aquesta mena de llistes.\nPD: Ni rastre de Johnny Depp o Tom Cruise…\nEtiquetes: actors, ben affleck, bradley cooper, forbes, leonardo dicaprio, liam neeson, marvel, robert downey jr\n← Zona Crítica: Mil maneras de morder el polvo\nPrograma del 24 de juliol →