recomana.cat - Crítica de l'obra: Vola ploma | LA LLIBERTAT DE VOLAR per Ferran Baile\nLA LLIBERTAT DE VOLAR\nuna faula sobre el preu de la llibertat\nIris Pascual, Mariso García\nJuan Manuel Quiñonero, Alfredo Guillamon, Pati Valcarcel\nRaquel Bernal, Berta Riera\nEl Robin és un ocell que vivia feliç a la seva gàbia, fins que un dia va tenir un somni. La gàbia es va obrir i el Robin, per fi, va obrir les ales i va volar. Va buscar per aquí i per allà, però no va trobar cap ocell. Tots havien desaparegut, però el Robin va decidir anar mes enllà del que ningú ha imaginat per tal de trobar-los.\nDe vegades, les persones som capaços de tancar a qui estimem en una gàbia, perquè no s'escapi i es quedi al nostre costat. Vola ploma és un conte sobre la llibertat i el respecte a la veritable natura dels éssers vius. Li volem donar al nostre protagonista la possibilitat de viure el seu somni i als espectadors l'oportunitat de acompanyar-lo en el seu vol.\nPremi al millor espectacle de teatre de titelles al Festival Internacional de Titelles de Tolosa TITIRIJAI 2015.\nCrítica: Vola ploma\nUn ocell vivia resignat a la seva gàbia sense conèixer res mes . Un dia va tenir un somni i la gàbia es va obrir i l´il.lusió va moure les seves ales.\nUn conte sobre la llibertat i el veritable respecte pels sers vius.\nA vegades les persones som capaces de tancar el que estimem dins d´una gàbia, per por que escapi i així l´obliguem a quedar-se al nostra costat.\nUn deliciós espectacle, com tots els d´aquesta companyia, creat i dissenyat pels seus fundadors (JM. Quiñonero i Mariso García) i manipulat i interpretat per Mariso i Iris Pascual, amb titelles de taula amb manipulació a la vista i música de Vicent Huma.\n“Si le hubiera cortado las alas hubiese sido mío, no habría escapado.\nPero así hubiera dejado de ser pájaro. Y yo...yo lo que amaba era el pájaro” Mikel Laboa (poeta, music i compositor)\nPremi al millor espectacle de titeles al Festival Internacional de Títeres de Tolosa, el 2015\nPeriferia Teatro, que te la seva seu a Murcia i treballa indistintament en castellà i català, és una de les companyies de referència y que millor ha treballat el teatre de títelles per a nens i nenes. Els seus espectacles mantenen una perfecta harmonia entre els titelles, la posta en escena, els guions, ben concebuts i amb missatge clar i entenedor i sempre positiu i el treball de les actrius-titellaires.\nLa seva llarga i fructífera trajectòria va començar el 1989, de la mà de Juan Manuel Quiñonero, format a l´inoblidable Escola de Titelles de l´Institut del Teatre de Barcelona, i Mariso García. Han estat una escola permanent i una pedrera de nous talents d´actors-titellaires, com és el cas recent de Dora Cantero, co-fundadora de Mimaia Teatro i co-creadora de l´excel.lent espectcale, Adios Binevenida.\nSón molts els espectacles a recordar de Periferia Teatro, tots ells llargament premiats a l´Estat Espanyol i també a altres paisos, com al Festival de Praga.\nAlas de papel, Guyi-Guyi, Pinguin, Pocosueño, Huellas…. segueixen en la memòria de tots-es els qui els han vist.


Bany de realitat, per Francesc Pomés i Martorell. | Sara-Lidiaester\nInici Faristol Bany de realitat, per Francesc Pomés i Martorell.\nBany de realitat, per Francesc Pomés i Martorell.\nBany de realitat!\nHe embastat nous somnis en l’aire, sorgits\nAvui els cuso ferms a terra i els\nfaig meus per sempre més.\nCosint somnis, poema de Noemí Morral\nEstarem d’acord, espero, que si hom vol canviar la realitat la primera cosa que cal és conèixer-la i no disfressar-la segons els nostres desitjos, ideologia o forma de pensar. No es pot canviar la realitat si no som capaços de descriure-la i analitzar-la tal com és. I no dic res de nou quan afirmo que una gran part del moviment independentista català no ha estat capaç de comprendre la realitat, ni d’actuar en conseqüència. No ho va saber fer en el període de l’anomenat procés (2010-2017) en el qual es va menystenir clarament la força de l’Estat espanyol i també la seva determinació per impedir per tots els mitjans possibles l’exercici democràtic del dret d’autodeterminació. I quan dic tots els mitjans possibles, vull dir tots: els legals, els alegals i els il·legals, com demostren contínuament les accions del Gobierno, la judicatura i allò que anomenem Estat profund, les clavegueres de l’Estat. El pitjor és que de fet qui governava durant aquells anys, tots, l’única cosa que pretenien, també amb l’1 d’octubre, era negociar amb l’Estat. Mai van pretendre, ni van fer res efectiu, per tal d’aconseguir la independència i van anar sempre a remolc de la majoria de la població, que sí que es va creure que allò anava seriosament. L’aplicació del 155 i la repressió posterior va demostrar també que les institucions autonòmiques, institucions de l’Estat en darrera instància, no eren, ni poden ser, instruments útils per enfrontar-se amb l’Estat. La Generalitat i el Parlament només poden arribar fins allà on els deixi arribar l’Estat i mai han representat ni representaran un autèntic poder autònom. A més a més, la repressió patida ha aconseguit, agradi o no, escapçar tota una generació de líders polítics i estendre la por entre totes les persones que lluitaven i lluiten per la independència. L’Estat, mitjançant tots els seus instruments, ha provocat que l’independentisme passés a una fase d’autodefensa en la qual les propostes de futur s’han transformat en simples maniobres de supervivència i cura dels damnats. Explícitament o implícita, les principals forces polítiques sobiranistes han assumit la derrota i només malden per conservar els seus petits, o no tan petits, privilegis i prebendes, dissimulant més o menys segons el cas. De fet això no els ha costat gaire perquè una cosa que no cal oblidar és que el procés va ser impulsat i sostingut fonamentalment per la força de la gent, dels ciutadans corrents, i els partits només s’hi van afegir per no quedar sobrepassats i oblidats. La majoria de la classe política mai va veure la independència com una sortida factible per molt que declaressin el contrari.\nD’aquests fets en podem treure tres constatacions:\n1.- Sembla que molts no coneixien el caràcter profundament autoritari de l’Estat espanyol i la seva voluntat de continuïtat s’hagin d’emprar els mitjans que siguin, democràtics o no, per continuar el seu projecte nacional excloent i al servei d’uns grups socials molt determinats, però que són capaços de fer creure a la majoria de la població que aquest és també el seu projecte. Cal ignorar o desconèixer molt pregonament la història d’Espanya dels darrers segles per no considerar això una obvietat. Tan ignorants eren els nostres polítics com sembla!\n2.- L’Europa que tenim és la dels Estats-nació, no la dels pobles, i per això sempre actua a favor dels Estats constituïts, fins i tot quan algun d’aquests Estats posa en dubte els fonaments de la raó de ser de la Unió Europea: la democràcia i els drets humans. D’aquesta Unió no en podíem, ni en podem, esperar res més que la defensa de l’statu-quo, de la realitat existent, no fos cas que es despertessin els problemes nacionals que també tenen molts dels seus Estats.\n3.- El moviment independentista, com a moviment sobiranista, va espantar i espanta la classe política, també a la independentista, perquè un moviment popular d’aquesta mena suposa també posar en dubte un sistema de partits caduc i enfangat en tota mena de corrupteles i mal govern. Quan es vol ser sobirà per decidir a quin país volem pertànyer també volem ser sobirans per decidir lliurement sobre tots els aspectes de la nostra vida individual i social. I això posa en dubte el paper d’una classe política que ha convertit en una professió ben retribuïda allò que hauria de ser un servei públic temporal i sotmès sempre a escrutini i control.\nDes d’això que acabem de dir és fàcil explicar que els partits hagin tret una conclusió molt clara: El primer és mantenir els seus privilegis i prebendes i si per això cal abandonar el moviment independentista, s’abandona. Les baralles de corral a les quals assistim cada dia no poden fer oblidar que són això: baralles de corral, de gallines que no volen sortir del corral, sinó viure-hi tan bé com es pugui. No volen sortir d’Espanya, volen viure-hi tan bé com puguin. I estan tan entrampats en la corrupció com la resta de la classe política espanyola. No es pot viure en un sistema corrupte, començant per la monarquia, sense ser corrupte; almenys si es vol tenir alguna posició rellevant.\nJa hauríem d’haver après tots plegats que els partits, i els sindicats, es mouen en una lògica en la qual allò que és prioritari és mantenir la seva posició i allunyar tant com sigui possible a les persones corrents de les decisions públiques, no fos cas que descobríssim que no ens representen realment.\nTota la faramalla de la desobediència i de la taula de diàleg són només paraules buides en mans d’aquests polítics que tenim i allò que ara és l’hora de governar un engany perquè quina política efectiva faran sense pràcticament competències ni recursos econòmics?\nNo voldria pas que de les meves reflexions algú deduís que la realitat és la que és i no s’hi pot fer res. Si penséssim això encara viuríem en règims esclavistes o servils. Es tracta de saber perquè les coses són com són, però no per acceptar-les covardament, sinó per saber on i com fer força per canviar allò que volem canviar.\nTal i com ho veig hem de recuperar la unitat independentista des de baix, al marge de les estructures de poder, construint grups, associacions, ateneus populars, etc. dels quals ja en tenim força i només cal estendre’ls i enfortir-los. Per altra banda, hauríem de tocar als partits allà on més mal els fa; els vots, perquè aquests són els que els donen accés al poder. Si continuem votant a aquells que ens han abandonat i en molts casos han fet de palanganers de l’Estat en la repressió no canviarem res. O fem una abstenció activa, votant en blanc, o continuarem sent on som. I per a possibilistes respectables hi ha una proposta concreta: fem una abstenció activa massiva en les properes eleccions generals espanyoles. Amb això situaríem a Espanya en el seu lloc real, sense falses diversitats que no serveixen per a res, i donaríem als nostres partits un avís ben clar sobre les nostres intencions.\nEl projecte independentista no és només un projecte sobiranista d’una nació, que també, sinó l’oportunitat per construir una societat més lliure i justa que la que Espanya està disposada a fer, i per això també forma part d’un moviment internacional de reconeixement de la diversitat de pobles i de la caducitat del model d’Estat-nació decimonònic que tantes malvestats ha provocat en els segles recents.\nÒbviament, aquestes reflexions només tenen sentit des de la discussió i el contrast amb altres opinions. Us hi animeu!\nArticle anterior#EmRespons?-Pilar Morales i Casamiàn.


La meva opinió: Un Mas més cofoi\nUn Mas més cofoi\nAhir a la nit vam poder seguir, a través de TV3 i Catalunya Ràdio, l'última entrevista institucional al President de la Generalitat abans de les eleccions del 27-S. D'entrada, el duet Terribas-Mas ja prometia. I, efectivament, va prometre i molt. Era una entrevista amb molts temes a tractar: El trencament de CIU, el nou govern, ''la llista del president'', etc... L'entrevista es dividí en dos blocs; el primer dedicat a l'actualitat sobiranista, i el segon dedicat a la realitat del país (atur, pobresa, deute, ...) La posada en escena era el Palau de la Generalitat, que sempre posa un to més solemne a aquest tipus d'entrevistes.\nEl que vull destacar és la cara d'en Mas. Des del trencament de CIU al president se'l veu més content. Més animat. Més distès. Més cofoi. Vaja, tant cofoi que sembla que s'hagi tret un pes de sobre. Aquella cara tant seriosa que sempre fa el president sembla que ha anat esborrant-se per donar pas a un somriure tímid. Ara, la Mònica no va estar-se per romanços i va treure tota l'artilleria que tenia. No va estar-se de preguntar al President per les pensions i el deute. És més, si se'm permet, diré que els talons d'agulla ja serien una indirecta de que no seria una entrevista fàcil ni un missatge al cap de l'executiu.\nTambé vull destacar el seu desig de liderar una llista unitària amb les entitats per al 27-S. Ja sé que s'ha trencat CIU i això li ha fet guanyar un pèl de credibilitat independentista. Ara bé, això no treu que les sigles de CDC estiguin tacades per la corrupció, les retallades i el desgast de més de 40 anys.\nA més, 3 mesos és poc temps per confeccionar una llista de país (o com li vulguin dir) amb les principals entitats sobiranistes. No sé si aquest projecte tirarà endavant. A més l'entenc, perquè és millor presentar-se amb aquesta llista que no pas amb la de CDC, perquè la patacada podria ser monumental.\nAquests dies vèiem en Mas molt cofoi i relaxat. El veurem així la nit del 27-S, després de conèixer els resultats electorals? Juguin senyors, les travesses estan obertes.\nSi ahir no vau veure l'entrevista, aquí la podeu recuperar. Per cert, la van seguir 678.000 espectadors de mitjana amb un 22,1% de quota de pantalla, esdevenint el programa més vist d'ahir dilluns a Catalunya.\nPublicat per Arnau Rulló i Gonzalo a 12:05\nLa sortida de Grècia, el fracàs d'Europa\nNo siguis gallina, sigues potablava!\nSóc aldeà, i orgullós de ser-ho!\nCIU, punt i final\nL'exemple que no hem de seguir


Suport - CIMTI.cat - Centre per a la Integració de la Medicina i les Tecnologies Innovadores\nCIMTI.cat - Centre per a la Integració de la Medicina i les Tecnologies Innovadores > Què fem > Programa Impacte > Suport\nSUPORT: PROGRAMA IMPACTE\nLes propostes seleccionades s’incorporaran al Programa Impacte i tindran accés a la cartera de serveis del CIMTI, en funció de les seves necessitats tant en l’etapa de maduració com d’implementació del projecte.\nServeis del CIMTI\nEl CIMTI ofereix serveis als seus projectes, tant específics com tranversals en funció de les seves necessitats.\nAccés a experts clínics\nFacilitem sessions de treball amb experts clínics que donen suport en la conceptualització del projecte i la validació de la necessitat clínica, ja sigui en reunions individuals o a través de l’organització de focus group amb diversos experts. A més, donem suport en la cerca de col·laboracions per a la validació pre-clínica i clínica i en la formació del consell assessor (Advisory Board).\nAccés a experts de mercat / negoci / compra pública\nFacilitem el contacte amb experts que ajuden en la definició de la proposta de valor i del model de negoci, en l’elaboració d’estudis de mercat i en l’estratègia per a la protecció de la propietat intel·lectual. A més, donem accés a experts en compra pública innovadora de l’AQuAS.\nAccés a experts de regulatòria\nOrganitzem reunions de treball amb una consultora experta que ofereix assessorament personalitzat sobre la regulació del producte, classificació del producte sobre la normativa europea, definició dels requisits tècnics i orientació per l’obtenció del marcatge CE i assessorament en implementació de sistemes de qualitat.\nAccés a experts de tecnologia (en col·laboració amb el Centre Tecnològic LEITAT)\nDonem accés a assessoria tecnològica individualitzada per donar suport en la presa de decisions, l’orientació del projecte, la valoració del nivell de maduresa tecnològica i viabilitat tècnica. També planificació i execució de proves de concepte.\nContacte directe amb el CIMIT de Boston\nEls projectes gaudeixen de l’assessorament directe i l’accés a formacions exclusives impartides per l’equip del CIMIT de Boston.\nDonem suport tant en la recerca de finançament públic com en inversió privada.\nIdentifiquem vies de finançament públic i oferim assessorament en la presentació de propostes. A més, oferim la possibilitat de formar consorci amb el Centre Tecnològic Leitat per sol·licitar finançament competitiu. En aquests casos, s’ofereix el suport de l’oficina de projectes del Centre Tecnològic Leitat en la preparació de propostes conjuntes.\nOferim mentoratge amb un expert en inversió privada i suport en la preparació dels documents i del pitch d’inversió. A més, ajudem als projectes a identificar inversors especialitzats i en l’organització de presentacions.\nAccés a sessions formatives\nOrganitzem sessions formatives per als projectes al voltant de temes que s’adeqüin a les seves necessitats: cerca de finançament públic, inversió, transferència de tecnologia, propietat intel·lectual, accés a mercat, mecanismes de compra pública, regulatòria i comunicació.\nPosem a disposició dels projectes la nostra agència de comunicació per tal d’afavorir la comunicació al públic general i específic a través de jornades, premsa i xarxes socials.\nEl nostre equip humà ofereix acompanyament als nostres projectes durant l’etapa de maduració del projecte i la seva posterior implementació. Cada projecte té assignat un gestor com a referent, que segueix l’activitat del projecte, l’assessora i l’acompanya en totes les etapes i reptes que l’equip del projecte es troba durant el desenvolupament d’aquest.


Mn. Felip Casañas i Guri\n(Sabadell 1923-Sarrià 2001)\nMn. Felip: “Tinc il·lusions i ganes de viure més” (paraules amb motiu del seu 70è aniversari)\nMn. Valls: Homilia en la Missa funeral per l'ànima de Mn. Felip (13 de desembre de 2001)\nNota publicada al Butlletí de l'Arquebisbat, n. 141 (novembre de 2001)\nReflexions publicades al Full Parroquial:\n"Vós parleu de moltes maneres, Senyor, però sols en l'oració sóbté seny i amor per llegir i comprendre el vostre llenguatge" (FP 1.12.2002)\nDoneu-me, Senyor, de servir-vos amb simplicitat de cor" (FP 30:11.2003)\n"Passio Christi conforta me" (FP 26.11.2006)\n“Tinc il·lusions i ganes de viure més.”\nPARAULES DE MN. FELIP AMB MOTIU DEL SEU 70 ANIVERSARI\n23 DE JULIOL DE 1993\nBé, és clar, he de dir gràcies, no solament per bona educació, sinó perquè sincerament, encara que potser de temperament no sóc molt efusiu –ja us ho he dit altres vegades, ja ho veieu, ens comencem a conèixer–, no per això deixo de ser agraït de debò.\nI penso –quan m'han dit així d'una manera mig velada que faríem aquest acte, de seguida ho he pensat– que totes les manifestacions de bondat humana -vostès són bons amb mi– són com un reflex de la bondat de Déu, com un signe que ens ho recorda, que Déu és bo. I en aquesta ocasió, penso que, més que res, em recorda la gratuïtat de la bondat de Déu, vull dir que Ell ens estima tant si ens ho mereixem com si no. Ens estima. Vostès, doncs, també gratuïtament m'estimen a mi.\nBé, celebrem això dels 70 anys –que per molts anys ho puguem anar celebrant, certament en tinc ganes. No posarem pas cap mena de límit. Celebrar la vida és una cosa bona. Quan els cristians ens desitgem tots plegats una vida ben llarga i ben feliç, no fem pas res mal fet, al revés, fem una cosa molt ben feta. Ara ja sabem que en aquest món -ho diem tant- només hi som de pas. Jo aquests dies, amb això que tenen els números rodons, això de les dècades que diuen –que, fet i fet, tant és tenir 70 anys com 71, però vaja, no passa res– no em puc pas sostreure, com qualsevol persona normal, d'això, d'aquest defecte especial que fan els zeros que hi anem posant: setanta amb un set al davant i un zero ja comença a fer goig.\nAquests dies, dic, he pensat en aquest fet, que és un do de Déu que hem d’agrair i que hem de mirar que continuï, almenys posar-hi la nostra part. Però que és una vida que s'acaba, és clar, només hi som de pas. Però, de debò -i això és el que volia dir- aquest pensament no m'ha pas tret gens de goig de la celebració dels 70 anys, ni tan sols el fet de pensar: mira, normalment, així que es va establint una certa longevitat en la vida, cada vegada ets més a prop del terme, certament.\nPerò això no solament no em treu el goig de la celebració sinó que tampoc no em treu gens d'il·lusions encara de les coses que jo pugui fer. Gràcies a Déu, vol dir que encara no sóc vell del tot, perquè encara en tinc, d'il·lusions.\nNo em treu ni goig ni il·lusions de cara el futur, sinó que, ja ho sabem, els cristians, com que tenim una esperança en una vida més enllà, si per cas l'anar posant anys el que fa és relativitzar les coses d'aquí baix. No donar valor absolut a res, perquè no en tenen, les coses d'aquí baix. Però no treu gens la il·lusió de viure i de continuar vivint.\nSi ara em diguéssim què penso, doncs sí, encara tinc il·lusions i ganes de viure més, si el Senyor està servit, doncs, de concedir-me una vida encara més llarga, però tenint ben al davant, essent realista, sense amagar el cap sota l'ala ni vivint com un il·lús, aquesta proximitat, cada vegada més notable d'un més enllà que dura per sempre...\nDono gràcies a Nostre Senyor –diguem-ho resumidament– pel do d'una vida que ja va essent llarga i també li dono gràcies pel do d'una esperança, que sé del cert que no serà decebuda, en una vida en què ja no caldrà fer més aniversaris perquè no s'ha d'acabar mai més.\nI ho torno a dir –i potser pensaran: ves, com ha acabat aquest senyor, pensant en la mort; bé, hem de ser realistes, jo no penso en la mort, jo penso que després d'aquesta vida n'hi ha una altra, la gran paradoxa cristiana: que la mort tingui més de començament que no pas de final per a nosaltres. I això és veritat. I ho hem d'acceptar i viure amb la gran serenor, sense –repeteixo– que ens tregui res de la il·lusió d'anar vivint tots els anys que Nostre Senyor vulgui en aquest món, amb l'esperança d'un més enllà, però tocant ben bé de peus a terra i aprofitant tantes i tantes coses bones com el Senyor ens brinda mentre som aquí baix, que vénen a ser un tast d'aquelles coses definitivament bones d'allà dalt.\nBé, i entre aquestes coses bones que el Senyor ens dóna, mentre som aquí baix, hi ha aquesta obra bona que vostès fan en mi, que em dóna alegria –no sóc pas insensible– i per la qual novament –comencem i acabem igual– els dono de tot cor les gràcies. [<]\nHOMILIA DE MN. MANEL EN LA MISSA FUNERAL PER MN. FELIP\n13 DE DESEMBRE (textos de la litúrgia del dia: Is 40,25-31 i Mt 11,28-30)\nJoan el Baptista és el més gran dels profetes perquè ell recapitula en la seva persona tota l’espera de l’antiga Aliança i perquè ell veu el seu acompliment en el Crist. Com a precursor de Jesús, ell ve a preparar els camins del Senyor. Està com revestit de l’esperit d’Elies, esperit profètic, esperit de contemplació i de pregària Els evangelistes ens el presenten al desert. Allí bateja amb l’aigua de la penitència; allí predica la conversió; allí reconeix present Jesús, el qual també acudeix a ell, talment fos un pecador --Ell que no en tenia, de pecat-- i l’assenyala com l’Anyell que treu el pecat del món. Després de Joan no sorgirà cap més profeta a Israel.\nCrec que no és gens difícil descobrir-hi els trets del Baptista en la figura de Mn. Felip, tan austera, tan humil: la força de la pregària, la passió profètica, l’esperit contemplatiu, la preparació dels camins del Senyor, el fet de viure en el desert interior, de ser habitat ell també per l’esperit d’Elies.\nTanmateix, diu Jesús, el més petit al Regne del cel és més gran que Joan Baptista. Si això es pot dir de cada un dels batejats en Crist, com no ho direm més encara d’un modèlic sacerdot del Crist, com Mn. Felip? Ell no rebé el baptisme de Joan, sinó que fou batejat en l’Esperit Sant i amb foc, í fou ungit sacerdot amb el sant crisma per esdevenir icona, imatge de la mateixa persona del Senyor enmig del seu poble. Un dels ministeris que més li agradava era precisament l’administració del sagrament del Baptisme. Tenia consciència que amb aquest sagrament feia néixer les fonts de la gràcia en l’interior de les ànimes. Exercia aquesta paternitat espiritual amb entusiasme. D’altra banda, tots hem admirat la seva predicació, sempre ben preparada, tan concisa, tan clara i sempre tan convincent. El seu goig era omplir el desert dels cors amb la Paraula de Déu i, sobretot, celebrar amb una dignitat exquisida i una consciència nítida, amb una esplèndida lucidesa espiritual, l’Eucaristia del Senyor, l’Eucaristia de l’Església.\nJoan Baptista és qui anuncia el Messies, però té la humilitat de reconèixer que ell mateix no és el Messies Redemptor. Mn. Felip ha viscut en aquesta mateixa humilitat, sabent-se icona humil del Crist, d’aquell que sí que ens promet i assegura un destí d’eternitat. Quin gran sentit de l’Etern tenia Mn. Felip! Un cristianisme sense la tensió interior, constant i perseverant, envers aquesta destinació eterna, li semblava un cristianisme reduït i empobrit. D’aquí l’accent posat en el “vigileu” de la seva darrera homilia. La seva mirada estava sempre posada en el retorn definitiu del Senyor, i en el goig espiritual del tast anticipat de la glòria i la benaurança eternes que ens és donat per la vida sagramental.\nMn. Felip estava convençut que la carn i la sang --la simple visió natural de les coses-- no poden heretar el Regne del Cel. Cal néixer de nou. Cal sempre la conversió. I si l’aliment de Joan consistia en mel boscana, podem dir que a Mn. Felip l’aliment material poc li ha importat. Era d’una frugalitat que estava en clara i manifesta oposició al consumisme compulsiu de tants germans. Però no feia teologia de la pobresa. La vivia en la seva carn i la practicava sense exhibició. El seu cor de pastor el portava a practicar secretament, i amb generositat, la caritat envers els germans necessitats. El veritable aliment de Mn. Felip --ell que era llaminer-- consistia en el Pa de Vida que és Crist, l’aliment més dolç i el més condimentat d’amor que ell assaboria cada dia.\nCrist ens és donat per Maria. Sense aquesta maternitat i aquesta filiació no hauria estat possible per nosaltres la Redempcíó. Mn. Felip, sense afectació, però amb una profunda pietat, estimava molt la Mare de Déu, font de salut, font de salvació, l’advocació sabadellenca que sentia tan propera. Maria era per a ell la imatge i la figura de l’Església. Se sentia infantat en el pessebre de l’Església i col·locat en el seu bressol, com Crist en braços de Maria. Mn. Felip no cedia, per això mateix, a comentaris fàcils, i menys frívols, sobre l’Església i els seus pastors. Era contrari al que anomenava la “teologia del mal humor”. Com a servidor de l’Església, era un apassionat de la paraula del Crist –l’única “violència” que s’havia apoderat del seu cor-- i la llescava als fidels amb un amor de pare i amb entranyes de mare.\nCrist acudí al Jordà a banyar-se en les aigües del nostre sofriment i vingué a nosaltres per conduir-nos a la casa del Pare. Mn. Felip ja hi ha arribat, i no sense compartir els sofriments del Senyor. l la seva casa ara és el lloc on hi ha Maria, la Mare de tots aquells que el Fill ha redimit amb la seva sang. “Vetlleu. l que el pensament sever de la seva vinguda final no tregui res a la tendresa de la celebració del naixement de l’Infant, Déu fet home.” Són les paraules més significatives de la seva darrera homilia, ja preparada, però no pronunciada, del primer diumenge d’Advent.\nVull acabar recordant encara la cita del Kempis que ell ens va recordar després d’escoltar els elogis que li vaig fer, enmig de tants d’altres que rebé, el dia de les seves noces d’or sacerdotals: “No ets més sant perquè t’alabin ni ets més dolent perquè et blasmin. Ets el que ets. l per molt que diguin de tu, no valdràs ni més ni menys del que vals als ulls de Déu.” I va afegir de la seva pròpia collita aquest comentari final: “Als ulls de Déu, m’emparo en la seva benevolència.” Aquesta era l’ànima profunda de Mn. Felip.\nRepeteixo el que vaig dir el dia del seu enterrament: ‘‘Que Déu et beneeixi, Mn. Felip, i que hagis trobat aquesta benevolència, per tot el que ens has donat en el nom de Crist.” [<]\n(Nota publicada al Butlletí de l'Arquebisbat, n. 141, de 30 de novembre de 2001)\nMorí en el Senyor el dia 30 de novembre de 2001 als 78 anys d'edat. Havia nascut a Sabadell el 23 de juliol de 1923. Estudià al Seminari de Barcelona i es llicencià en teologia a la Pontifícia Universitat Gregoriana de Roma l'any 1950. Fou ordenat prevere a Roma el dia 19 de març de 1950, mentre era alumne del Pontifici Col·legi Espanyol.\nDe retorn a la diòcesi fou nomenat professor del Seminari Menor (1950) i encarregat de Sant Andreu de Llavaneres (1950). També fou vicerector del Seminari Major de la nostra diòcesi (1961). L'any 1971 fou nomenat rector de Premià de Mar i arxiprest de La Cisa. L'any 1981 fou enviat a Sarrià com a rector, càrrec que exercí fins a 1997, en que demanà quedar-se a la parròquia com a adscrit amb facultats de vicari. Durant els anys de rector fou també arxiprest de Sarrià durant 4 anys i administrador parroquial de Maria Reina (1988). També fou membre del Consell Presbiteral de la diòcesi (1972) i membre de la Delegació Diocesana de Pastoral Sacramental i Litúrgia (1981).\nLa missa exequial en sufragi de la seva ànima va celebrar-se el dia 2 de desembre, diumenge primer d'Advent, a la parròquia de Sant Vicenç de Sarrià, de la qual fou rector 16 anys i 4 anys més com a adscrit amb les facultats de vicari.\nPresidí la missa -els textos de la qual foren els propis del diumenge- el Sr. Cardenal Arquebisbe que concelebrà amb Mons. Carles Soler, preconitzat bisbe de Girona, i Mons. Pere Tena, bisbe auxiliar de Barcelona; amb Mn. Manuel Valls i Serra, rector de Sarrià; amb Mn. Ferran Lorda, vicari; i amb els preveres de la casa, Mn. Raimon Izard i Mn. Frederic Ràfols. Va fer una de les lectures bíbliques el seu germà sacerdot, Mn. Joan Casañas i Guri. Assistiren a la celebració els germans, germanes, nebots i altres familiars, així com un gran nombre de fidels de la parròquia de Sarrià.\nEl Sr. Cardenal Ricard M. Carles pronuncià l'homilia. Comentant la segona lectura d'aquell diumenge, aplicà a la vida de Mn. Felip aquestes paraules de sant Pau als cristians de Roma: "Germans, siguem conscients dels moments que vivim. Prou de dormir; ja és hora d'aixecar-nos. Avui tenim la salvació més a prop nostre que quan vam abraçar la fe". I també aquestes altres: "S'acaba la nit i el dia s'acosta. Comportem-nos dignament com a ple dia... Que el vostre vestit sigui Jesucrist, el Senyor". Digué també que Mn. Felip Casañas havia estat un sacerdot exemplar, sant i savi, molt espiritual, i recordà també que dels seus més de 50 anys de vida sacerdotal n'havia dedicat la meitat a la formació dels futurs sacerdots en els nostres seminaris.\nAbans del responsori de comiat, Mn. Manuel Valls pronuncià les paraules següents: "En el dia de l'apòstol sant Andreu, en la cloenda de l'any litúrgic, a dos quarts de vuit del vespre, Mn. Felip Casañas, ell que tant estimava la litúrgia de l'Església i la vivia tan intensament, ens ha deixat. Havia rebut amb serenor la informació sobre la seva afecció cardíaca. Esperava amb molta pau la intervenció quirúrgica prevista per al proper dia 12. En els textos d'aquests dies sobre la fi del món i de la història, hi veia no la devastació de tot el creat, sinó que en contemplava la fi amb l'encís d'un enamorat: 'I vaig veure la ciutat santa, la nova Jerusalem, que baixava del cel, procedent de Déu, abillada com una núvia que s'engalana per al seu Espòs' (Ap 21,2). És aquest el bo i millor del seu testimoniatge de cristià i de sacerdot. Aquesta és la seva preciosa herència per a tots i cadascun de nosaltres. Que aquesta comunitat parroquial, des de l'actual pastor fins al més humil dels feligresos, en sigui digna. Que Déu et beneeixi, Mn. Felip, per tot el que ens has donat en nom de Crist".\nLes seves despulles varen rebre cristiana sepultura al cementiri de Sabadell, mentre els fidels cantaven l'himne a la Mare de Déu de la Salut. En el recordatori del seu traspàs es varen posar aquestes paraules del salm 15, 5-6: "Senyor, heretat meva i calze meu, vós m'heu triat la possessió. La part que m'ha tocat és deliciosa. M'encisa la meva heretat". I deia també el recordatori: "Amb les paraules del salm 15, escollides per ell mateix amb motiu de les seves noces d'or sacerdotals i que tanta llum li van fer en la seva vida de capellà, tots els qui l'hem conegut i estimat expressem el nostre goig i agraïment al Senyor pel do de la seva vida i el seu ministeri".


Admesa la querella contra dues educadores de la Gavernera - El Periòdic d'Andorra\nAdmesa la querella contra dues educadores de la Gavernera\nLa família de la menor hospitalitzada per ingesta de medicaments ja ha ratificat la denúncia\nVista exterior del centre d’acolliment de la Gavernera. | MARICEL BLANCH\nLa Batllia ha admès a tràmit la querella que va presentar la família de la menor que a principis de setembre va haver de ser hospitalitzada després d’ingerir pastilles a la Gavernera contra dues educadores del centre. La família va denunciar presumptes maltractaments per part de les educadores. Concretament la querella es va interposar per dues accions: una empenta que presumptament una de les educadores hauria donat a la menor i per no haver portat la noia, de 17 anys, al metge quan estava malalta. En aquest darrer cas, la família assegura que el centre va trigar quatre dies a portar la noia, que té bronquitis crònica, a l’hospital.\nSegons va explicar l’advocat de la família, Alfons Clavera, els pares ja han ratificat la denúncia en seu judicial i per tant, la Batllia ja pot posar en marxa la resta de diligències previstes per mirar de corroborar si allò que s’ha denunciat pot ser cert o no. A partir d’aquí un dels primers passos que s’haurien de donar, Clavera confia que sigui en un termini breu de temps, serà la declaració de les dues educadores contra qui la família s’ha querellat. A més a més, l’advocat ha demanat que s’admeti com a prova la documentació mèdica que es va adjuntar a la querella i també es requereix que es prengui declaració al metge que va atendre la noia, entre altres accions.\nD’altra banda, tal com ja s’havia parlat durant l’episodi d’ingesta de medicaments, la família està treballant en l’elaboració d’una nova querella contra la direcció del centre, justament, per aquells fets. Es posa en qüestió el descontrol que consideren que hi havia i que va comportar que la noia pogués accedir als medicaments, també es reclamaran responsabilitats pels diversos intents d’autòlisi que ha protagonitzat la noia i, per últim s’està valorant si es podria haver produït alguna incapacitació a causa de les ferides que es va fer en una mà en un intent de fugir de la Gavernera. Tal com va indicar Clavera el més probable és que aquesta nova acció judicial es dugui a terme la setmana que ve, un cop ja s’ha admès a tràmit la primera.\nLa menor ja havia estat protagonista de diversos problemes al centre, en molts casos lligats a la ingesta de medicaments i la família havia interposat diverses denúncies al cos de Policia perquè en quedés constància. Vist, però, que les denúncies no havien prosperat, els progenitors van decidir portar el cas a la Batllia.\nTal com ja es va explicar quan el cas de la ingesta de fàrmacs va sortir a la llum, la noia ja havia pres pastilles en quatre ocasions més, dos cops robant els fàrmacs del centre i els altres dos agafant-los de casa durant les visites a la família, encara que se’ls havia pres una vegada tornava a ser a la Gavernera. Per evitar que es repetissin aquests capítols, el centre havia establert un protocol específic per a la noia, que consistia a fer-li un control corporal exhaustiu quan retornava d’una visita externa per assegurar-se que no introduís medicaments. La menor, però, es resistia a les revisions, la qual cosa va comportar que els protocols fixats es duguessin a terme però «d’una forma molt més superficial», segons va explicar el ministre d’Afer Socials, Xavier Espot. Això hauria permès l’entrada dels medicaments la darrera vegada que en va prendre.


Repte 10 dies jugant amb paraules - Pescaparaules\nApuntant-te al Repte, cada matí i durant 10 dies seguits rebràs al teu correu una proposta de joc diferent.\nCada proposta serà amb unes normes diferents de joc, de manera que mica en mica experimentaràs diferents formes de manipular les paraules.\nSi t’ho has passat bé fent la troballa de les paraules amagades dins del primer vers del poema «El gat i l’espina» de la Joana Raspall aquesta proposta t’agradarà.\nTotes les activitats es poden fer individualment o entre uns quants.\nRecorda que l’entrenament d’aquests jocs endreça les paraules i organitza el pensament, fent que la presa de decisions -les que prenguin forma de paraules- sigui molt més fàcil i ràpida.\nAixí que valen molt la pena 🙂\nCom més temps dediquis a les activitats més canvi notaràs.\nHi ha diferents nivells de dificultat perquè et familiaritzis amb tota mena de jocs.\n– 10 propostes de joc (1 per dia) per exercitar la teva consciència fonològica i posar a prova la teva tenacitat per trobar respostes.\n– Consells per aprofitar les troballes que has fet amb el joc de paraules juntament amb la proposta d’una activitat per fer dins l’aula o a casa (hi haurà tant activitat grupals com individuals).\n– Resolució de dubtes que vagin apareixent durant els propers 30 dies.\nSi comences el repte i fins als 3 dies et vols fer enrere, pots sol·licitar la devolució dels diners i se’t tornaran íntegrament.\nLa devolució es farà efectiva amb la condició de respondre un qüestionari que servirà per millorar el servei.\nQuè aconseguiràs amb aquest curs:\nExperimentaràs els jocs de consciència fonològica per tu mateix\nMilloraràs el teu grau de manipulació de les paraules\nT'ho passaràs bé en família mentre mireu de resoldre el joc proposat cada dia\nTindràs més facilitat per idear jocs de consciència fonològica pels teus alumnes o els teus fills\nAccés per sempre\nAccés en dispositius mòviles, tablet i PC\nSuport 30 dies\naccedir por 29,90€\nCristina Avecilla Martinez\nLogopeda i fundadora de Pescaparaules.\nCrec sincerament que tots els alumnes poden aprendre fàcilment i que tots us mereixeu divertir-vos en aquest procés.\nAixí ho he estat fent des que exerceixo com a logopeda (2013) i ara comparteixo la meva metodologia de treball perquè puguis gaudir tant com jo d’aquesta manera de fer.


"La veritat vos farà lliures" Jo 8:32: de gener 2020\nPer què no demanen l'exempció de l'anglés a Oriola i a Villena? (LEVANTE-EMV, 25/01/2020)\nÉs el que seria coherent amb l'actitud dels qui han orquestrat una campanya de rebuig a l'obligatorietat de la nostra llengua a l'ensenyament. Ho vam vore fa un mes, (Información, 13 de desembre de 2019), en l'article del Sr. Ortuño, on exposava "las preocupaciones de la Vega Baja para que se adapte la ley a la singulariad de cada zona". Per això el Sr. Ortuño demanava "eliminar la obligatoriedad del valenciano en nuestra comarca". I encara més recentment, ho hem vist en la manifestació del dissabte passat, dia 18 a Oriola, on els manifestants, acomboiats pels màxims dirigents dels partits de la dreta (partits que al nostre país han perpetrat un genocidi lingüístic) protestaven per la "imposició" del valencià a l'ensenyament.\nL'objectiu clar i evident dels qui demanen l'exempció del valencià (però no de l'anglès), és arraconar la nostra llengua de l'àmbit docent i evidentment de la vida social del País Valencià . Els ciutadans que es van manifestar a Oriola pretenen reduir la nostra llengua a l'ús casolà o deixar-la només per als "patanes", com li digué aquell guàrdia civil a mon pare en plena dictadura: "Oiga D. José: ¿como es que usted, un hombre con tres carreras habla en valenciano como los patanes?". La resposta contundent i ferma de mon pare a aquell personatge nascut a la Manxa, va ser: "Oiga, ¿y los patanes de su pueblo como hablan?". Aquell home, posant-se la mà al tricorni, només va poder dir: "Coño, pues es verdad".\nLa Llei d'Ús i Ensenyament del Valencià preveia, amb una timidesa més que exagerada, l'exempció de la nostra llengua a les zones castellanoparlants. Una equivocació més de la "prudència" o millor de la por dels socialistes durant la salvatge "Batalla de València". I aquest és l'argument dels qui ara demanen que el valencià no siga obligatori a Villena o a Oriola, ja que no consideren que el valencià no té cap utilitat. És l'autoodi a la llengua que l'Estatut proclama com a pròpia dels valencians. I en aquest autoodi, l'Església valenciana (o millor dit, els bisbes i els preveres valencians) té un paper molt important, quan menysprea la llengua dels nostres pares i l'arracona d'una manera ignominiosa.\nPerò amb aquesta actitud de rebuig a l'obligatorietat del valencià, perquè diuen que ells no parlen valencià, ¿per què els qui es van manifestar a Oriola no demanaren també l'exempció de l'anglès? ¿O és que la llengua de Shakespeare es parla a Oriola o a Callosa de Segura? Si el valencià no es la llengua habitual d'aquestes zones castellanoparlants, i per això alguns abanderen la lluita per l'exempció del valencià, ¿per què no fan el mateix amb l'anglès i exigeixen també l'exempció d'aquesta assignatura als instituts?. Ah, si! Perquè els qui estan contra el valencià consideren l'anglès una llengua culta, pràctica i útil, i pel contrari el valencià és la llengua dels "patanes".\nEls manifestants a Oriola cridaven demanant la llibertat de poder triar la llengua a l'escola. I per això defenien la llibertat dels alumnes o dels pares per poder fer o no l'assignatura de valencià. Però no fan el mateix en el cas de l'anglès, de les matemàtiques, de la física o la literatura espanyola. Perquè si els pares poden demanar l'exempció del valencià, també podrien demanar l'exempció de les matemàtiques o de la química. Però clar, les matemàtiques i la química són assignatures importants i el valencià, no.\nAixò sí, després, aquests que volen l'exempció del valencià, es queixen quan per ocupar una plaça de l'Administració es demana el valencià. I és que per una part no volen estudiar-lo i per l'altra, protestaran quan el valencià siga (algun dia) un requisit.\n¿Què passarà si una persona que no sap valencià, es troba a una finestreta de l'Administració i no pot entendre un ciutadà que parla (perquè té aquest dret), en valencià. El que passa constantment és que el valencianoparlant ha de parlar castellà, perquè el funcionari que l'atén, no l'entén. El valencianoparlant, que sí que és bilingüe, ha de deixar la seua llengua de costat, perquè els qui defensen el bilingüisme només són monolingües. Per això un informe del Consell d'Europa ha dit que "el valencià es troba en una situació preocupant". I això, gràcies als qui deixen de costat la nostra llengua, perquè els seus interlocutors no entenen el valencià, degut a que en la docència van demanar l'exempció d'estudiar aquesta llengua. I per "educació", el valencianoparlant passa al castellà. Mon pare contava una anècdota que li va passar a l'Alcúdia. Un dia se li acostà un home que, en castellà, li preguntà per un carrer. Mon pare li va contestar en valencià, i en vore que aquell home l'entenia va continuar explicant-li, en valencià, el que volia saber aquell home. Quan aquell home se n'anà, els qui havien vist l'actitud de mon pare li digueren que era un mal educat, ja que, segons ells, hauria d'haver contestat en castellà la pregunta que li havia fet aquell home. Mon pare els respongué: "Si parlar en valencià és ser mal educat, vull ser mal educat".\nEls qui protesten per la "imposició" del valencià, no diuen res de la "imposició" del castellà que tenim els valencianoparlants. I caldria recordar als qui no volen la "imposició" del valencià, que les dues llengües són oficials al País Valencià. Però ells (PP, Cs i Vox) només creuen en l'oficialitat del castellà i menyspreen el valencià, que també és oficial i a més, la llengua pròpia del País Valencià.\nIgnorar les llengües és empobrir-se culturalment. És el que deia el polític colombià, Diego Luis Córdoba: "Per mitjà de la ignorància es baixa a la servitud; per mitjà de l'educació s'ascendeix a la llibertat". Serà per això que volen l'exempció de la nostra llengua i que el valencià estiga exclòs del sistema educatiu?\nL'exemple valent i coherent de l'escriptora Isabel-Clara Simó, alcoiana universal que ens ha deixat, ens exhorta a defensar la nostra llengua.\nNoves Oracions per a la missa (VILAWEB/ONTINYENT, 15/01/2020)\nLa justícia espanyola, a la deriva (VILAWEB/ONTINYENT, 12/01/2020)\nFelip V i Felip VI cap per avall (VILAWEB/ONTINYENT, 18/01/2020)\nEls valencians tenim penjat, cap per avall, al museu de l’Almodí de Xàtiva, el rei Borbó Felip V. L’autor d’aquesta ‘rebel·lia’ va ser el capellà Francesc Gil Gandia, un home valent i bo de veritat. Va ser l’agost de 1956 quan l’amic Francesc Gil va tindre la magnífica idea de girar cap per avall el rei Borbó que va manar cremar Xàtiva, com a protesta pel càstig infligit als xativins. Va ser ell qui va comentar al Sr. Carles Sarthou Carreres, director del museu on hi havia aquesta pintura de Josep Amorós, la conveniència de posar cap per avall el rei Borbó, com a penitència pel terror que provocà a Xàtiva amb l’incendi de la ciutat fidel a la causa dels Maulets. I va ser el mateix Francesc Gil qui pujà dalt d’una cadira i canvià la posició de la pintura, que quedà cap per avall, tal com encara hui podem veure.\nHe recordat aquest fet memorable de protesta pacífica i d’insubmissió ferma, perquè la matinada del dissabte 11 de gener, a la plaça Major de Vic, un grup de persones va penjar, dalt d’una grua, una pancarta del rei Felip VI, també cap per avall. Però a diferència del que passa a Xàtiva, només 24 hores més tard la Fiscalia va ordenar que els Mossos d’Esquadra la retiraren.\nPerò el que considere més greu, és la persecució de la llibertat d’expressió i de protesta. Quan un estat penalitza la dissidència i criminalitza el dret de protestar, té un problema de falta de democràcia. Això ja va passar a Girona el 2007, quan uns joves van cremar unes fotos del rei espanyol. Per aquest motiu van ser condemnats, ja que el Codi Penal espanyol contempla pena de presó de fins a dos anys, per delictes d’injúries i calúmnies contra el rei. Però el Tribunal Europeu dels Drets Humans (TEDH) va tombar la sentència del tribunal espanyol. Encara més: Europa va condemnar l’estat espanyol per multar els jóvens que van cremar aquelles fotos. El TEDH decidí per unanimitat que la llibertat d’expressió sí que empara la crema de fotografies del rei i per això obligà l’estat espanyol a abonar els 2.700 euros de multa i els 9.000 euros en despeses d’honoraris que van haver de pagar els dos jóvens condemnats per injúries a la Corona.\nQue la Fiscalia obligue els Mossos d’Esquadra a despenjar una pancarta del rei, perquè el monarca hi estiga cap per avall, vol dir que la llibertat d’expressió no està reconeguda com cal. Per això, com he dit abans, si la Fiscalia arriba a saber que la pintura del rei Felip V que hi ha a Xàtiva està també cap per avall, igual en uns dies ens trobem amb la Guàrdia Civil entrant al museu de l’Almodí, per a llevar aquesta pintura del rei Borbó (antecessor de l’actual) que va cremar Xàtiva. Certament que això seria un fet lamentable i m’imagine que els xativins (encapçalats pel meu bon amic Agustí Ventura, cronista oficial de la ciutat) impedirien, per a defensar el dret de protesta i per castigar el rei que va cremar Xàtiva. A veure què passa.\nEuropa té a les mans el seu propi futur (VILAWEB/ONTINYENT, 16/01/2020)\nEuropa té a les mans el seu propi futur’. Aquestes paraules del polític Robert Schuman resumeixen molt bé la missió i el destí del vell continent. A finals de la segona Guerra Mundial, uns hòmens preocupats per la situació d’Europa van posar els fonaments del que havia de ser la Unió Europea. Uns fonaments basats en la llibertat i en la igualtat, en l’humanisme i en la fraternitat entre els pobles d’Europa.\nDe què serveixen els nostres vots? (VILAWEB/ONTINYENT, 27/01/2020)\nSí, de què serveixen els nostres vots si la justícia espanyola, el secretari general del Parlament de Catalunya i una part de la mesa del Parlament inhabiliten o anul·len els nostres vots? Hui és la inhabilitació com a diputat del president de Catalunya, però demà pot ser una altra persona qui quede inhabilitada per la justícia: un batle, un altre diputat o qualsevol càrrec electe que no siga del grat de la justícia espanyola. De fet, aquesta justícia ha prohibit que foren presidents de Catalunya els Srs. Carles Puigdemont, Jordi Turull o Jordi Sánchez. I això perquè són persones que no agraden la justícia espanyola. Aquesta justícia està devaluant els nostres vots, que no serveixen per a res, perquè està liquidant la voluntat popular expressada lliurement a les urnes.\nQuan la dreta no pot aconseguir el poder per mitjà de les urnes, ho aconsegueix per les togues. Per això la suspensió com a diputat del president de Catalunya, és la suspensió de la sobirania del Parlament de Catalunya i dels qui van votar el Sr. Torra com a diputat.\nEl que no s’entén és que si el 4 de gener el parlament, majoritàriament, va ratificar el president Torra com a diputat, per què ara uns diputats es fan arrere? Defensar l’acta de diputat del president Torra és defensar la democràcia, la llibertat i la sobirania popular. Quan la justícia i el secretari general del Parlament, i alguns partits, desposseeixen de l’acta de diputat el president Torra, se n’està desposseint la voluntat popular expressada amb els vots de tots aquells que votaren JxCat.\nEl 3 de gener passat hi va haver un colp d’estat perpetrat per la Junta Electoral Central espanyola, com ho va ser el colp d’estat del 23 de febrer de 1981 de Tejero i el colp d’estat del juliol de 1936 amb la sublevació de Franco. I hui, amb l’anul·lació de l’acta de diputat del president de Catalunya, s’està produint un nou colp d’estat, amb l’agreujant que un grup polític que el 10 de gener passat va votar la legitimitat del diputat Quim Torra, ara vota en contra, en unió amb la justícia espanyola, els partits del 155 i ERC.\nEn democràcia, la justícia, el secretari general del parlament i els partits polítics no tenen cap legitimitat per a suspendre un diputat elegit pels ciutadans: en democràcia només la ciutadania escull els seus representants.\nAquest nou colp d’estat perpetrat per la justícia espanyola, el secretari general del Parlament (i uns partits polítics del Parlament) és un atac autoritari contra els vots de les persones que votaren la llista de JxCat (en la qual hi havia el Sr. Quim Torra) en les eleccions del 21 de desembre de 2017.\nQuina legitimitat té la justícia, el secretari general del parlament o una part de la mesa del Parlament, per a impedir que el Sr. Torra puga representar les persones que li van votar? Algú pot entendre que la justícia o la mesa del parlament anul·len els resultats de les eleccions del 21 de desembre de 2017 i desposseeixen de l’acta de diputat el Sr. Torra?\nL’actitud d’aquells que han suspès l’acta de diputat del president vulneren el sufragi universal, ja que amb aquesta actitud despòtica han anul·lat els vots que van fer possible que el Sr. Torra fos elegit diputat.\nDe què serveixen els vots que van recolzar al Sr. Torra i que permeteren elegir-lo i que siga diputat al Parlament de Catalunya? És la justícia espanyola qui elegeix els diputats i els eurodiputats? De què serveixen unes eleccions, si després la justícia pot anul·lar els resultats?\nLa justícia espanyola i els partits que han desposseït Torra de l’acta de diputat, han actuat com una junta militar: amb la seua acció impedeixen que el Sr. Quim Torra, elegit democràticament a les urnes, puga exercir el seu càrrec.\nAquest colp d’estat és una actitud vergonyosa i antidemocràtica, ja que la decisió de la justícia i d’una part del Parlament de Catalunya és un atac a la voluntat de la ciutadania expressada a les urnes.\nCaldria que la justícia recordara que en una democràcia, els presidents de Catalunya i els diputats al parlament, els posa i els lleva el poble amb els vots. Cap tribunal ni cap partit polític pot decidir qui ha de ser el president de Catalunya o qui ha de ser diputat. El que s’ha fet amb la suspensió de l’acta del president Torra, és el segrest de la voluntat popular.\n'L'Església que coquetejarà tan poc amb l'esquerra com amb la dreta' (VILAWEB/ONTINYENT, 26/01/2020)\nAquestes paraules del teòleg Joseph Ratzinger (el papa Benet XVI) són del seu llibre Fe y futuro (pàgines 76-77), una obra publicada el 1973, on el llavors jove teòleg parlava, anticipant-se al moment present, d’una ‘Església que haurà perdut molt’. En aquest llibre, Ratzinger deia també que aquesta Església ‘coneixerà formes ministerials noves i ordenarà sacerdots, cristians provats que continuen la professió’, és a dir, hòmens que podran ser casats i que seran ordenats, com demanava el Sínode de l’Amazònia.\nPerò sobretot, Ratzinger apostava per una Església que a diferència del nacionalcatolicisme viscut a l’estat espanyol, ‘no reclamarà el mandat polític i que coquetejarà tan poc amb l’esquerra com amb la dreta’. Ratzinger també somiava una Església en la qual ‘s’hauran de suprimir tant la tancada parcialitat sectària, com l’obstinació jactanciosa’.\nHe recordat aquestes paraules del jove Ratzinger per les polèmiques declaracions del capellà de Catadau (un poble on tinc bones amigues, algunes de les quals companyes de l’institut), sobre el nou govern d’Espanya. El rector de Catadau, Luis Hernado Ramírez Calderón, segons han informat els mitjans de comunicació (Levante, 14 de gener de 2020), digué que ‘es una gran desgracia que lleguen al poder hombres comunistas y anarquistas. Pero es aún mayor desgracia que lleguen al poder con los votos de los católicos, ignorantes católicos que le compran al verdugo la cuerda con que han de ahorcarlos’. A més, via whatsapp, el capellà de Catadau deia també: ‘En esta jornada de reflexión, no quiero influir en Voxtro Voxto, solo decirox que Voxteis el que os dicte Voxtra consciencia y lo que creáis que es mejor para Voxsotros’. Possiblement el capellà de Catadau es defensarà argüint que aquest missatge era una broma. Però és que hi ha bromes i bromes.\nSegurament si un capellà de Borriana, d’Agullent o de la Vila Joiosa hagueren fet un whatsapp en uns termes semblants al del rector de Catadau, però, en compte de Vox hagueren jugat amb les paraules PSOE, Compromís o Podem (i no cal dir, amb Bildu o ERC), la jerarquia catòlica de seguida hauria desautoritzat el capellà responsable d’aquell watsapp. Segur que el bisbe hauria cridat el mossèn a l’ordre i l’hauria amonestat severament.\nPerò desgraciadament, l’Església espanyola (i encara més la valenciana) té tanta simpatia per la dreta que no ho sap dissimular. I, potser, enyorant el nacionalcatolicisme, l’Església valenciana somia amb una relació de poder i de maridatge amb partits dretans, totalment en oposició al que deia el jove teòleg Ratzinger el 1973.\nEl futur Benet XVI deia en un altre llibre (Dios y el mundo. Una conversación con Peter Seewald), publicat el 2005: ‘Aquesta consciència de no ser un club tancat, sinó d’estar oberts a la comunitat en conjunt, sempre ha estat un component de cap manera suprimible en l’Església’. Per això Ratzinger apostava per ‘formes noves d’obertura a l’exterior, modalitats noves de participació d’aquells que estan fora de la comunitat dels creients’.\nLes paraules del futur Benet XVI (com també les paraules del papa Francesc) no eren d’exclusió ni de condemna, sinó d’obertura i d’acolliment de tots. Dels qui voten Vox i també dels qui voten PSOE, Compromís, Podem, Ciutadans, ERC, PNB, Junts x Cat, Bildu, BNG o PP. Perquè la missió de l’Església (i cal recordar el cardenal Tarancon) no és la de casar-se amb un partit, sinó la d’acollir tots els cristians, que, com sol passar, es poden trobar als diversos partits polítics. Per això l’Església, seguint el consell de Ratzinger, hauria de coquetejar ‘tant poc amb l’esquerra com amb la dreta’. Encara que l’Església valenciana es va trobar molt satisfeta amb els governs del PP, tot i haver-se demostrat que van ser uns governs (i ho ha dit la justícia) amb tres ex-presidents de la Generalitat imputats per corrupció, a més d’altres càrrecs del PP que fins i tot han estat empresonats.\nFa només uns dies, Trump, davant 5.000 neopentecostals, afirmava: ‘Crec que tenim Déu del nostre costat’. I és que, com ha fet el rector de Catadau, hi ha un intent de segrestar el cristianisme per part de la dreta radical. Durant molt de temps l’Església, descaradament i sense complexos, ha coquetejat amb la dreta. Però caldria recordar a aquells que volen que l’Església es case amb algun partit concret de la dreta, que l’Església ‘no és un club tancat’, com deia Ratzinger, sinó que els cristians i d’una manera particular els capellans, han d’estar ‘oberts a la comunitat en conjunt’. Per això al País Valencià, com m’ha dit una bona amiga, des de fa anys, la dreta ‘s’apropia de la fe’. I això l’Església no ho hauria de consentir.\nAm quina violència parlen! (VILAWEB/ONTINYENT, 20/01/2020)\nAixí denuncia el salm 58 la violència qui té llavis que ‘semblen punyals’ i van ‘grunyint com els gossos’. I el salm 63 blasma qui ‘tira com fletxes paraules verinoses’.\nHe recordat aquests salms per la corrua d’insults, exabruptes, crits, xiulets i esbroncades d’alguns diputats en la investidura del Sr. Sánchez com president del govern espanyol. Vull recordar que el 2012 es va multar amb 2.000 euros un jove valencià que insultà els jugadors del Reial Madrid quan eixien del camp de Mestalla. Però pel contrari, molts polítics en compte de parlar udolen. I això al Congrés dels Diputats, una cambra que s’anomena també Parlament, que com diu el nom és un lloc per a parlar i no per a bramar.\nÉs evident que els insults demostren la falta de diàleg i de respecte per l’adversari. Com és que alguns polítics poden insultar impunement? Tots recordem el Sr. Alfonso Rus i el seu menyspreu envers els votants d’EU. També la presidenta Esperanza Aguirre ‘vomità’ el seu ‘Habría que matarlos’, en referència als arquitectes que dissenyaren un edifici. Igualment va ser molt comentat, fa uns anys, l’insult de qui fou batle de Getafe, el socialista Pedro Castro, que digué ‘tontos de los cojones a los que votan a la derecha’. O les del batle popular de Valladolid, Javier León de la Riva, qui, referint-se a qui va ser ministra de Sanitat, Leire Pajín digué: ‘Cada vez que le veo la cara y esos morritos pienso lo mismo, pero no lo voy a decir aquí’. Amb raó alguns polítics es posen la mà davant la boca quan parlen! Per això, que poc de fiar són, quan tenen por que puguem saber què diuen!\nL’ex-presidenta del govern autonòmic de Madrid, Esperanza Aguirre, digué una altra vegada: ‘Hemos tenido la inmensa suerte de darle un puesto a IU, quitándoselo al hijoputa’. La ‘perla’ d’Aguirre anava dedicada a Fernando Serrano, un dels ex-consellers de Caja Madrid, també del PP!\nMés a prop nostre tenim les declaracions de Carlos Fabra, ex-president de la Diputació de Castelló, qui digué ‘Hijo de puta’ al diputat socialista Francesc Colomer, a més de manifestar públicament, amb la seua mala educació, el desig ‘de orinar en la sede de Izquierda Unida’. O la seua filla, que sent diputada al Congrés va etzibar el seu: ‘Que se jodan’. O les de l’ex-president de la Diputació de València, Alfonso Rus, qui, menyspreant els docents, anomenà ‘gilipollas’ als professors que diuen ‘aleshores o gairebé’, afegint encara les ganes que tenia de ‘rematar-los’. A més, va acabar la seua bravata dient: ‘Em vaig quedar a gust amb eixos pocavergonyes’. O el senyor Juan Cotino, ex-president de les Corts Valencianes, tan catòlic ell i tan mal educat, quan dirigint-se a la diputada de Compromís, Mónica Oltra, assegurà que ‘si fóra son pare tindria vergonya de tindre una filla com vostè, però com que possiblement no el coneix…’. Molt graciós i molt edificant! O quan l’actual eurodiputat del PP, Esteban González Pons, referint-se a un pres d’ETA, malalt de càncer digué: ‘Por duro que sea ver a una bestia fuera de la cárcel’.\nPerò no s’acaben ací les perles! L’ex-diputat Joan Tardà, d’ERC cridà ‘Muiga el Borbó’ i Manuel Fraga demanava que als nacionalistes (no als espanyols!) ‘los habrían de colgar de algun sitio’. José Bono, del PSOE, deia que ‘los del propio partido son unos hijos de puta’ i José M. Aznar afirmava que ‘los votos que no van al PP, van a ETA’, al mateix temps que acusava el president Rodríguez Zapatero de ‘ser cómplice de terroristas’. L’última ‘perla’ ha estat la de la Sra. Ana Vega, síndica de Vox a les Corts Valencianes, qui ha qualificat la constitució del nou govern espanyol de ‘pacte de les rates’.\nCertament, l’insult no és un bon camí per a afavorir la bona convivència. L’Evangeli ens ensenya a utilitzar un llenguatge respectuós, allunyat de l’insult: ‘Aquell qui diga al seu germà, estúpid, serà condemnat’ (Mt 5:22), i Sant Pau deia: ‘Lluny de la vostra boca ira, ultratges’ (Col 3:8). L’apòstol dels gentils també exhortava els cristians perquè ‘no insulten ningú’ (Tt 3; 2), aconsellant-los de ser ‘pacífics i moderats’ i a mostrar ‘una gran dolcesa’. I encara, en la Carta als Efesis, Sant Pau demana a aquests cristians que no es deixaren portar per ‘l’amarguesa, la indignació, la ira, crits, injúries’ (Ef 4:31). I en aquesta mateixa carta, Sant Pau diu també: ‘Que no isquen mai de la vostra boca, paraules dolentes, sinó solament aquelles paraules bones que puguen edificar quan calga i es facen agradables als qui les escolten’.\nEl papa Francesc digué fa uns anys que ‘l’insult no s’acaba en si mateix’, sinó que ‘és una porta que s’obri, és començar un camí que acabarà matant’. El papa ens deia que l’insult que és ‘l’inici de l’assassinat, moltes vegades naix de l’enveja’.\nEl ‘llenguatge’ d’alguns polítics, que han quedat ben retratats a la investidura del Sr. Sánchez, està més a prop de la taverna i de la caserna -és a dir, de la caverna-, que d’un parlament on, com diu el seu mateix nom, s’ha de parlar i no insultar com uns hooligans. Per això aquests polítics queden ben definits pel salm 51, quan denuncia aquells que tenen ‘la llengua com una navalla’.\nTots els polítics haurien de ser un exemple de respecte i d’educació pels seus adversaris. Per això tenia raó el diputat Joan Baldoví, quan (a més de recomanar til·la als diputats més exaltats) també recomanava educació a les senyories que udolaven sense cap mirament. Quin ‘exemple’ que donaren a la ciutadania alguns diputats espanyols.\nEl pin parental contra el valencià (VILAWEB/ONTINYENT, 23/01/2020)\nA l’inici del curs escolar 2017-2018, la Sra. Bonig, per trobar una ‘solució’ al plurilingüisme, no va tindre altra ocurrència -realment brillant- que ‘deixar en mans de les famílies el nivell d’aprenentatge del valencià’. La Sra. Bonig, abans que Vox, ja va proposar el pin parental contra el valencià.\nEn la trobada amb el Molt Honorable President Puig, cap de govern del País Valencià, la Sra. Bonig va presentar-li com a alternativa al plurilingüisme un model ‘revolucionari’ i ‘avançat’ per a les zones castellanoparlants, on el reforç del valencià fóra ‘voluntari’ i que d’aquesta manera, no ‘s’impose a les famílies’.\nAmb aquesta una idea ‘excel·lent’, proposava que els pares pogueren triar per als seus fills el model i el nivell de llengua a aprendre. És a dir, el pin lingüístic. Només hi ha una qüestió no resolta. Si els pares poden triar per als fills el nivell d’aprenentatge del valencià, supose que per la mateixa raó, els pares (i per què no ho poden decidir directament els alumnes?) també haurien de poder triar el nivell d’aprenentatge de l’anglès, de les ciències socials, de la geografia, de les matemàtiques i de les ciències naturals.\nD’aquesta manera, la Sra. Bonig s’hauria carregat el currículum escolar o el pla d’estudis, perquè les famílies, i ningú més, decidirien el nivell d’aprenentatge dels fills. Un altre problema afegit seria quan, en una mateixa aula, unes famílies decidiren que els fills (en matemàtiques) estudiaren integrals i derivades i unes altres famílies decidiren que ‘això’ no val la pena.\nAmb el seu argument podríem començar precisament amb les matemàtiques. Els nostres fills haurien d’estudiar la suma i la resta, però no la multiplicació. I per a la divisió i les arrels quadrades o les integrals, ja faríem una comissió de pares a veure si cal que entren en el nivell d’aprenentatge o no. Els alumnes haurien de fer àlgebra però no trigonometria, perquè els pares decidirien el nivell d’aprenentatge de les matemàtiques. Pel que fa a la natura, no caldria estudiar les cèl·lules procariòtiques (si no tenen nucli, per què estudiar-les?), sinó només les eucariòtiques. Tampoc caldria estudiar el cervell humà, perquè per a l’ús que alguns fan de les neurones, els alumnes s’ho poden estalviar. Tampoc caldria estudiar la botànica, atés que un estiu i un altre també, se’ns cremen els boscos i per això mateix no cal perdre el temps estudiant les plantes.\nQuant a la geografia, caldria que els alumnes estudiaren bé la comunitat autònoma de Madrid i també Castella la Manxa i Castella la Vella, els seus rius, muntanyes i ports de muntanya. No cal que els llibres parlen de la geografia del País Valencià perquè com que els nostres xiquets i xiquetes ja viuen ací, ja ho descobriran ells mateixos.\nPel que fa a la literatura caldria potenciar sobretot la literatura castellana: si els nostres xiquets parlen valencià, se senten discriminats, ja que no tenen la llengua de Cervantes com a llengua habitual com passa a Sevilla o a Salamanca, que tenen la sort de viure com a persones normals i no com els nostres xiquets que no saben parlar castellà com Déu mana. I sobre el valencià, només cal que aprenguen a dir quatre coses en la llengua d’ací (tampoc no cal massa) perquè per a fer un sainet i cantar el ‘PeraofrenarnovesglòriesaEspanya’, ja anem bé.\nDavant l’aberració del pin lingüístic proposat per la Sra. Bonig, cal sentit comú per a aplicar les mesures pedagògiques que el conseller Marzà ha establert en aquest decret de plurilingüisme, per tal de protegir la nostra llengua, i així tots els nostres alumnes tinguen un coneixement del valencià, de la mateixa manera com el tenen del castellà.\nCuriosament, la Sra. Bonig no defensa la voluntarietat de l’anglès o de les matemàtiques, sinó l’obligatorietat d’aquestes i d’altres assignatures, a diferència del que vol per al valencià, amb el seu pin parental.\nA més, els que parlen del decret de plurilingüisme com a ‘decretazo’, obliden que les altres assignatures també són ‘imposades’ amb un ‘decretazo’. Però ja se sap: no hi ha pitjor cec que qui no hi vol veure.\na de gener 12, 2020 Cap comentari:\n'Els pactes en la vida política són bons i desitjables' (VILAWEB/ONTINYENT, 07/01/2020)\nAquesta podria ser la síntesi de la carta setmanal que el bisbe valencià de Sant Feliu de Llobregat ha escrit al Full Diocesà d’aquesta diòcesi.\nEl bisbe Agustí Cortés, nascut a València el 1947, doctor en Teologia per la Universitat Gregoriana de Roma i primer bisbe de la diòcesi de Sant Feliu de Llobregat, és un home senzill i pròxim, prudent i alhora valent. Estimat i valorat pels preveres, pels laics i pels religiosos i les religioses de Sant Feliu de Llobregat, el bisbe Agustí escriu cada setmana una carta al Full Diocesà. I en ple debat d’investidura, el bisbe Agustí no ha fugit d’estudi, sinó que en el text corresponent al diumenge 5 de gener ha fet una reflexió sobre la importància i la conveniència dels pactes i dels acords.\nEl bisbe comença la carta afirmant que ‘el més normal és que entre nosaltres es facen pactes’. Reflexiona sobre una realitat que es dóna hui i sempre. I és que ‘entre els humans gaudim de múltiples pactes (comerç, economia, política, contractes, convivència, relacions personals), de manera que si no existiren, no podríem subsistir’.\nEl bisbe valencià, lluny de postures catastrofistes, defensa així la utilitat i la importància dels acords: ‘Sens dubte, el pacte en si mateix és un avanç en la nostra convivència, és un autèntic motor de progrés’. I és que, com reconeix el bisbe Agustí Cortés, ‘la política té l’encàrrec de gestionar els conflictes en l’àmbit de l’exercici del poder social’. Per això afirma que ‘en principi, els pactes en la vida política són bons i desitjables, si la finalitat és realment bona’. El bisbe Agustí reconeix que ‘en principi, donem per descomptat que [els polítics] són sincers quan afirmen que no busquen sinó el bé comú’. D’ací que el text de la carta setmanal, on el bisbe de Sant Feliu aposta per l’entesa i pels acords, continua: ‘Si els pactes són veritablement un bé per a la societat, benvinguts siguen’. Per això el bisbe creu que ‘sempre serà millor la tranquil·litat d’un pacte, que la crisi de l’enfrontament continu’.\nLa reflexió assenyada del bisbe de Sant Feliu, molt allunyada de postures catastrofistes i apocalíptiques, és una invitació a l’acord, una aposta pel pacte i pel diàleg, elements que fan possible (per damunt del bloqueig) una entesa entre els adversaris polítics.\nPer la seua part, el cardenal Cañizares, també en la seua primera carta setmanal d’aquest 2020, demana ‘resar per Espanya, en aquesta hora crucial’, ja que (segons ell) vivim una ‘situació crítica, de veritable emergència’. Per això el cardenal Cañizares demanava que, el diumenge 5 de gener, a totes les esglésies i convents es resara, pel que ell qualifica de ‘futur incert que vivim a Espanya’.\nDos bisbes valencians, el de Sant Feliu de Llobregat i el de València, que ens presenten (davant els pactes i els acords) dues postures. És evident que el bisbe Agustí ha d’haver recordat, quan escrivia la seua carta, l’actitud de diàleg del president espanyol Adolfo Suárez, quan tot i les diferències apostà per entendre’s amb els adversaris polítics, fins al punt de legalitzar el PCE, i de rebre Tarradellas (que venia de l’exili) com a president legítim de la Generalitat de Catalunya.\nLa Sra. Bonig no recorda que el Sr. Aznar legitimà la indepència d'Euskadi? (VILAWEB/ONTINYENT, 03/01/2020)\nls polítics, molts dels quals canvien d’opinió fàcilment, haurien de conservar la memòria i sobretot la coherència. I com que no és així, l’hemeroteca s’encarrega de refrescar-los el que han dit.\nFa uns dies, la Sra. Isabel Bonig, presidenta del PP al País Valencià, s’enfilava per les parets denunciant el Sr. Pedro Sánchez, perquè, segons ella, el president en funcions del govern espanyol estava ‘utilitzant els presidents autonòmics per a emblanquir’ que volia ‘asseure’s amb Bildu’ i també que estava ‘negociant el futur govern d’Espanya a la presó dels Lledoners’. La Sra. Bonig, que no deu recordar què deia el president Aznar fa uns anys en relació amb el que ell va anomenar Movimiento Vasco de Liberación Nacional, també tirava la cavalleria sobre el president del País Valencià, Ximo Puig, traient de nou el tema (que tant de rèdit ha donat al PP) dels Països Catalans. La Sra. Bonig deia que la negociació per formar nou govern a Espanya li ‘recordava l’època negra d’ETA, quan matava, assassinava i reclamava una negociació política, perquè hi havia un conflicte polític’.\nLa Sra. Bonig hauria de recordar que el president Aznar afirmà que ‘en absència de violència’ es podia ‘parlar de tot’. Però també hauria de fer memòria d’unes altres paraules d’Aznar, quan legitimà la independència d’Euskal Herria, ‘si no s’imposa per la força’. El president Aznar va fer aquestes declaracions en una entrevista en maig de 2001 a Radio Nacional de España i que recollia el diari La Voz de Galicia el 17 de maig del mateix any. El Sr. Aznar, que rebutjava la ‘via irlandesa’ (defensada pel dirigent nacionalista basc Xabier Arzalluz), afirmà que la independència del País Basc era legítima, sempre que s’aconseguira amb mètodes no violents.\nPer això la Sra. Bonig hauria de recordar les declaracions de qui va ser president del seu partit, ja que com va dir el Sr. Aznar, ‘en absència de violència es pot parlar de tot’ i que sense violència, la independència de Catalunya o del País Basc, hauria de ser legítima.\nAmb tot, com que el Sr. Aznar va dir tantes mentides (‘A l’Irac hi ha armes de destrucció massiva’), no sabem si pel que fa a la independència d’Euskadi, les seues declaracions van ser sinceres o només una comèdia, ja que devia pensar que la violència d’ETA no s’acabaria mai i per tant no hi hauria cap possibilitat d’aconseguir la independència del País Basc.\nEl Sr. Aznar hauria de recordar la Bíblia, ja que la Paraula de Déu denuncia sovint els hòmens falsaris que van amb mentides i per això ens exhorta a fugir de l’engany i la falsedat: ‘No mentireu, ni vos enganyareu’ (Lv 19:11); ‘avorrisc l’engany’ (Ps 118: 163); ‘el just odia qui és fals’ (Pr 13:5); ‘No mentiu els uns als altres’ (Col 3:9) i finalment, l’apòstol denuncia la ‘hipocresia de gent falsària’ (1Tm 4:2).\nCaldria que la Sra. Bonig, de la mateixa manera que ha carregat sobre els Srs. Pedro Sánchez i Ximo Puig, només per buscar un acord de govern amb els independentistes, tirara també la cavalleria sobre el Sr. Aznar, retraient-li les paraules sobre que es puga parlar de tot ‘en absència de violència’. I encara més, per les paraules on el Sr. Aznar justificava i legitimava la independència d’Euskadi ‘si no s’imposa per la força’.\nA què ve ara tanta hipocresia, quan ella sap que per a governar un poble s’ha de parlar amb els adversaris polítics per a arribar a acords? O no recorda que el president Suárez legalitzà el PCE?\nPerò és molt fàcil no recordar les paraules del Sr. Aznar, ara que el Sr. Sánchez intenta formar govern. O no s’ha de poder parlar de tot i amb tots? O la Sra. Bonig només creu que s’ha de parlar amb Ciutadans i Vox, com ha fet el seu partit a Múrcia, a Madrid i a Andalusia?\nPotser és per això que la Sra. Bonig, a qui no li semblen bé les converses del PSOE amb ERC, no ha denunciat les declaracions del Sr. Fulgencio Coll, regidor de Vox a l’Ajuntament de Palma. Aquest senyor, general retirat, ha dit que el Sr. Pedro Sánchez és ‘un problema per a la seguretat nacional’, considera que ‘els poders de l’estat [no diu quins] no han de permetre’ que el Sr. Pedro Sánchez ‘pose impunement en perill [segons ell] la legitimitat institucional de l’estat’.\nEn dirà alguna cosa la Sra. Bonig? O només està preocupada per les negociacions del PSOE amb ERC? No va afirmar el Sr. Aznar que en absència de violència es podia parlar de tot? I evidentment, amb tots?\nCentenari del bisbe Josep Ma Cases (VILAWEB/ONTINYENT, 26/12/2019)\nAquest 26 de desembre commemorem el centenari del naixement del bisbe Josep M. Cases Deordal, nascut a Santa Eulàlia de Riuprimer, tot i que a quatre anys la família es traslladà a Blanes.\nJosep M. Cases va fer els estudis eclesiàstics als seminaris de Tortosa i de Girona i es llicencià en Teologia i en Història de l’Església en la Pontifícia Universitat Gregoriana de Roma. Ordenat prevere el 1943, va ser vicari de les parròquies de Salt i de la Bisbal, i després formador dels seminaris del Collell i de Girona i director espiritual de tots dos seminaris, director del Museu Diocesà de Girona i consiliari de la Joventut d’Acció Catòlica.\nEl desembre de 1971 el papa Pau VI va nomenar Josep M. Cases bisbe de la diòcesi de Sogorb-Castelló, en substitució de Josep Pont i Gol. Cases va ser bisbe d’aquesta diòcesi durant vint-i-quatre anys, de 1972 al 1996, quan li fou acceptada la renúncia. A la Conferència Episcopal Espanyola, el bisbe Cases va ser membre de la Comissió Mixta Bisbes i Superiors Majors i de les Comissions episcopals del Clergat i de Missions i Cooperació entre les Esglésies.\nEl 1969, el bisbe Cases fundà els Grups d’Oració i Amistat. Durant el seu pontificat es van construir al bisbat de Sogorb-Castelló una gran quantitat de parròquies en ciutats que havien crescut molt per la immigració i també va impulsar les obres per a acabar la cocatedral de Santa Maria, a Castelló de la Plana. També creà l’Escola Diocesana de Teologia per a la formació dels laics i introduí a la diòcesi el diaconat permanent. El bisbe Cases insistí molt en l’evangelització dels jóvens, en la pastoral vocacional i tingué una cura especial pels pobres i pels malalts. Per això, com m’ha comentat mossèn Joan Güell, qui en va ser secretari, Josep M. Cases, a Girona (i també a Castelló de la Plana) ‘molts diumenges a la tarda pujava al Montjuïc d’aquells temps on hi havia gent pobra que vivia en barraques’. Cases ‘visitava, parlava i ajudava aquella bona gent’. A més, en la seua sol·licitud pels malalts, a Girona, cada divendres celebrava l’Eucaristia a casa d’una persona invàlida.\nSensible a la nostra llengua, a diferència dels altres bisbes del País Valencià que menyspreaven (menyspreen encara) la llengua d’Ausiàs March, el bisbe Josep M. Cases encoratjà els preveres a predicar en valencià. I va ser també el bisbe Cases, sense el suport dels altres bisbes valencians, qui el 1996 autoritzà l’edició de la Bíblia Valenciana, una adaptació a les variants dialectals valencianes de la Bíblia Catalana Interconfessional. I és que el bisbe Josep M. Cases es va negar a donar suport, davant el Vaticà, a les formes secessionistes pel que fa a la nostra llengua a la litúrgia.\nEn ser-li acceptada la renúncia el 1996, anà a viure, amb el seu secretari mossèn Joan Güell, al monestir de Santa Clara a Fortià. El bisbe Cases es va morir el 21 d’abril de 2002, diumenge del Bon Pastor, i va ser enterrat a Castelló de la Plana, a la cocatedral de Santa Maria.\nEl bisbe Cases va ser un pastor amb olor d’ovella, un home de pregària, fidel a Déu i sol·lícit pels qui més pateixen. Va ser ‘el servent fidel i prudent’ (Mt 24:45) que el Senyor ens va donar als cristians valencians, i que va servir amb sol·licitud l’Església diocesana de Sogorb-Castelló, ja que va ser un pastor servidor de l’Evangeli i testimoni del Regne.\nL'Església accepta el dret d'autodeterminació dels pobles (VILAWEB/ONTINYENT29/12/2019)\nLa frase del títol són declaracions de qui fou bisbe de Mallorca, Teodor Úbeda, al diari Baleares el 7 de setembre de 1991. El bisbe d’Ontinyent assegurava que ‘el dret d’autodeterminació dels pobles és una doctrina inclosa en el Concili Vaticà II i, en conseqüència, acceptada i defensada per l’Església’. Teodor Úbeda afegia encara que ‘la fórmula política’ per a ‘concretar el grau, la manera i els condicionaments de nacionalisme, és una cosa que ha de decidir el conjunt de la societat de cada poble, en la qual l’Església és només una veu més’. Tot i reconèixer que ell era partidari de ‘mantenir la unitat d’Espanya’, el bisbe creia que l’Església ‘podia sol·licitar el dret de l’autodeterminació’. Per això també era partidari ‘d’una província eclesiàstica pròpia’ per a les Balears, ja que considerava que les Illes ‘són una entitat sociològica que posseeix trets distints i diferenciadors de les altres províncies eclesiàstiques que existeixen a Espanya’. Per això el 1984, amb els altres dos bisbes illencs, demanà la creació de la Província Eclesiàstica de les Balears, que no fou concedida pel Vaticà.\nEl bisbe Teodor Úbeda rebutjava qualsevol motivació política en les seues declaracions, i per això deia que ‘el fet que l’Església subratlle i estimule els signes d’identitat de cada poble, és un plantejament purament pastoral’.\nLes paraules del bisbe estaven en sintonia amb la nota que, vint-i-set anys després feren els bisbes de Catalunya: ‘No podem ignorar ni menystenir que, en relació amb Catalunya, existeix un problema polític de primer ordre, que obliga a cercar una solució justa a la situació creada, que sigui mínimament acceptable per a tothom, amb un gran esforç de diàleg des de la veritat, amb generositat i recerca del bé comú de tothom. Per això, tal com hem demanat repetidament, amb paraules del papa Francesc amb les que ens sentim compromesos, diem als catòlics i a tots els qui ens vulguin escoltar, que «és hora de saber com dissenyar, en una cultura que privilegie el diàleg com a forma de trobament, la recerca de consensos i acords, però sense separar-la de la preocupació per una societat justa, memoriosa i sense exclusions». (Evangelii Gaudium 239)’. Els bisbes catalans, com a ‘pastors de l’Església que fa camí a Catalunya’, afirmaven que no els corresponia a ells ‘optar per una determinada proposta als nous escenaris que en els darrers temps s’han plantejat’ (Nota dels bisbes de Catalunya, 16 de febrer de 2018).\nTambé el Compendi de la Doctrina Social de l’Església afirma que una nació ‘té un dret fonamental a l’existència’, a ‘construir el propi futur’ (núm. 157), com deia el bisbe Teodor.\nPerò el discurs del papa Joan Pau II a l’Assemblea de les Nacions Unides, el 5 d’octubre de 1995, és el més clarificador: ‘Ningú, ni un estat, ni una altra nació, ni cap organització internacional, no està mai legitimat a afirmar que una determinada nació no és digna d’existir’. Per això els bisbes catalans, en el document de 1985 Arrels cristianes de Catalunya, deien: ‘Com a bisbes de l’Església de Catalunya, encarnada en aquest poble, donem fe de la realitat nacional de Catalunya, afaiçonada al llarg de mil anys d’història, i també reclamem per a ella l’aplicació de la doctrina del magisteri eclesial: els drets i els valors culturals de les minories ètniques dins d’un estat han de ser respectats i fins i tot promoguts pels estats, els quals de cap manera no poden, segons dret i justícia, perseguir-los, destruir-los o assimilar-los a una altra cultura majoritària’.\nLa majoria dels bisbes espanyols han arribat a qualificar la unitat d’Espanya de bien moral. I així, el 18 de novembre de 2019, en el discurs d’obertura de l’Assemblea Plenària dels bisbes espanyols, l’arquebisbe Ricardo Blázquez, president de la Conferència Episcopal Espanyola, a més de dir que ‘la Constitució espanyola no té data de caducitat’, parla de la ‘concòrdia de tothom’, contraposant-la a ‘la temptació del caos’. Per això l’arquebisbe Blázquez demanà que ‘no prevalgui mai’ el caos sobre ‘la unitat assegurada per la Constitució’. Al contrari, els bisbes catalans han defensat ‘la legitimitat moral de les diverses opcions sobre l’estructura política de Catalunya, que es basin en el respecte de la dignitat inalienable de les persones i dels pobles i siguin defensades de forma pacífica i democràtica’ (Nota dels bisbes catalans, 16 de febrer de 2018).\nTambé el bisbe Xavier Novell, de Solsona, ha defensat ‘els drets propis de Catalunya’, que ‘estan fonamentats primàriament en la seva mateixa identitat com a poble’. Per això el bisbe de Solsona afirmà que ‘a la llum de la Doctrina Social de l’Església, Catalunya té dret a l’autodeterminació’.\nJornada Mundial de la Pau (VILAWEB/ONTINYENT, 31/012/2019)\nl primer de gener celebrem la Jornada Mundial de la Pau, enguany la 53a edició. Aquest 2020 el papa ens convoca a celebrar aquesta jornada amb el lema ‘La pau com a camí d’esperança: diàleg, reconciliació i conversió ecològica’.\nEl papa, que en el seu missatge ens recorda que ‘la pau és un bé preciós’, ens encoratja a ‘esperar la pau’, ja que és una actitud humana. El papa ens anima a mantenir l’esperança, que ‘és la virtut que ens posa en camí’, malgrat ‘els signes de les guerres i dels conflictes que s’han produït, amb una capacitat destructiva creixent’, com podem observar els nostres dies.\nEl papa recorda ‘els hòmens, les dones, els xiquets i els ancians’, als quals sovint ‘se’ls nega la dignitat, la llibertat, l’esperança en el futur’, per tants i tants ‘conflictes civils internacionals’. I és que la guerra ‘es revela com un fratricidi que destrueix el projecte de fraternitat inscrit en la vocació de la família humana’.\nCom podem veure, totes les guerres comencen per ‘la intolerància a la diversitat de l’altre’, ja que naix ‘en el cor de l’home per l’egoisme i la supèrbia, per l’odi que instiga a destruir’ l’altre i així ‘excloure’l i eliminar-lo’.\nEl papa Francesc també ens diu que ‘la pau i l’estabilitat internacional, són incompatibles amb l’intent de fonamentar-se sobre la por i la mútua destrucció’. Per això el papa ens exhorta a treballar per la pau, sabent que ‘només és possible des d’una ètica global de solidaritat i cooperació’. Com afirma el papa, ‘la situació d’amenaça, alimenta la desconfiança’, d’ací que ‘no podem pretendre que es mantinga l’estabilitat per mitjà de la por a l’aniquilació’. Al contrari, ‘hem de buscar una autèntica fraternitat’, que és com l’humus que afavoreix la pau entre els pobles.\nEn el seu missatge, el papa recorda ‘els supervivents de les bombes atòmiques d’Hiroshima i Nagasaki’, que, encara hui ‘mantenen viva la flama de la consciència col·lectiva’, ja que testifiquen ‘l’horror de què va passar l’agost de 1945’. Per això el papa vol que la memòria siga ‘l’horitzó de l’esperança’, com un ‘xicotet gest de solidaritat’, que ‘pot revifar una nova esperança’.\nHui i sempre, ‘obrir un camí per a la pau és un desafiament molt complex’, però que cal dur-lo a terme. I això amb obres i fets, ja que, com ens diu el papa, ‘el món no necessita paraules buides, sinó testimonis convençuts’. El món necessita ‘artesans de pau, oberts al diàleg, sense exclusió ni manipulació’. Aconseguir la pau ha de ser ‘un compromís constant en el temps, un treball pacient que busca la veritat i la justícia’.\nPer arribar a la pau, com diu el papa, ‘hem d’abandonar el desig de dominar els altres i aprendre a veure’ns com a persones, com a germans’ els uns dels altres.\nEl papa també posa l’accent en la necessitat que tots tenim d’una conversió ecològica, per abandonar definitivament una ‘explotació abusiva dels recursos naturals’, ja que si seguim explotant la naturalesa, acabarem per destruir el planeta. El papa ens recorda que ‘el món que Déu ens ha donat’ és per a ‘convertir-lo en la nostra casa’, no en un abocador. El papa ens crida a acollir ‘el do de la creació’ i a ‘creure en la possibilitat de la pau’, allunyant del nostre món la por, que no és sinó ‘una font de conflictes’.\nTant de bo els dirigents polítics tinguen la capacitat d’escoltar la veu del papa en el seu missatge amb motiu de la Jornada Mundial de la Pau, per tal de preservar el planeta i erradicar per sempre l’odi i les guerres entre els hòmens i entre els pobles.\nLa serp de la Venta (VILAWEB/ONTINYENT, 02/01/2020)


En una comunitat com la nostra de més de 7000 habitants i que té una activitat constant en tots els àmbits n’hi ha un de molt concret que és el del voluntariat i si ens parem a analitzar trobem que hi ha un munt de persones que treballen voluntàriament en alguna activitat de lleure, d’esports, de cultura o de solidaritat.\nAra que hem acabat la Festa Major, si ens fixem en l’organització, podrem comprovar que sense el voluntariat seria impossible fer totes les activitats que hem desenvolupat. Hi ha persones que organitzen la baixada de carretons, d’altres els diables, les festes a la riera Blanca, les sortides dels geganters o el bici aigua, entre moltes d’altres i es troben grups de persones per fer una activitat que segur que els agrada, però que al realitzar-la fan que el conjunt de la ciutadania pugui gaudir-ne i això fa viu el municipi i enriqueix la societat.\nTambé hi ha altres tipus d’activitats, com són les esportives, en les quals hi participen de manera desinteressada persones que resolen la intendència, els entrenaments i els partits de competició. Això, que a voltes sembla fàcil, té moltes dificultats de coordinació: vol dir tenir a punt el transport per tal de poder portar l’equip a altres poblacions, vol dir responsabilitzar-se de la mainada que tens al teu càrrec, vol dir estar en contacte amb la federació esportiva, vol dir que s’ha de tenir en compte un munt de detalls per tal de poder fer l’activitat regularment durant tota la temporada...\nPassa igual en el món de la cultura al fomentar el teatre, les exposicions, la música, la poesia... També en altres activitats més puntuals: sopars de carrers, trobades per fer celebracions d’aniversaris i moltes d’altres activitats. Unes de les més lloables són les socials que setmana rere setmana o dia rere dia van desenvolupant Càritas i Mans Unides que donen un servei a les persones més febles que ho necessiten i que volen una organització, una responsabilitat i una discreció molt gran per fer-les amb el màxim de rigor i solidaritat possible.\nSi mirem i analitzem totes aquestes persones, unes una o dues vegades l’any, altres un cop per setmana i d’altres dia a dia, que fan activitats de solidaritat en un grup o en més d’un com: acompanyar persones grans al metge, organitzar festes, activitats esportives o culturals fent un treball pels demés... això ens demostra la vitalitat de una societat.\nUna societat quan és capaç de buscar solucions a un problema i tirar endavant vol dir que és una societat viva que dóna resposta a les seves necessitats, siguin del caire que siguin i aquest és un valor que no solament no l’hem de deixar perdre, sinó que l’hem de fomentar.\nCentelles, setembre de 2010


8 de novembre de 2012 Diari abans de la llibertat\nAvui som dijous 8 de Novembre del 2012, 1 mes i 30 dies després del #11s2012. El dia s’ha aixecat gris però sense ploure, fa fred. M’he llevat una mica més tard, eren les 7 tocades. Avui la canalla comencen a la mateixa hora i és a dos quarts de vuit. La dona volia portar-los per arribar més aviat al despatx. Està enfeinada en una traducció d’un software que ha de sortir aquest mes. Np he esmorzat més que una magdalena i en prou feines. M’ha sortit una llaga al fons esquerra de la llengua que em dificulta menjar i també parlar.\nHe arribat a la feina a les 8 i cinc minuts. Avui no he pogut fer la xerrada amb el company català sobre la derrota del Barça ahir, perquè havia d’anar de viatge. Hem quedat per demà. Però si que he tingut reunió de departament de l’una de migdia fins a les quatre tocades. He estat escoltant les novetats i he parlat molt poc per culpa de la llaga. Res d’especial, només encuriosit per veure la planificació per l’any vinent que sembla que tot anirà més bé del que em pensava. Malgrat el gran cap demana reduir la despesa la planificació d’ingressos augmenta amb un 7%. Fa temps que he deixat d’opinar sobre aquests increments que sempre CEO planifiquen. Malgrat pugin semblar forassenyats sempre s’ho acaben muntant bé per complir-los i sinó ho fan, llavors abans pleguen i ve un altre CEO que amb l’excusa que l’anterior no ho ha fet bé, aprofita per fer una retallada que l’altre no va fer i a més com més gran la faci després al cap d’un parell d’anys, pot mostrar millors números encara que només sigui per haver començat de més a baix. Però sempre compten amb l’increment d’inflació i del creixement de les economies. Com deien abans, “ha mort el rei, visca el rei”.\nAra estic escrivint aquest diari una mica entonat. He hagut de veure dues Weisse Bier de mig litre per poder empassar-me dues llesques de pa “bimbo” amb oli i formatge. No he dinat res perquè em fa molt de malt la llaga a la llengua. Al migdia he anat al metge de l’empresa i una infermera m’ha donat un pot a on hi havia a dins una mica de pomada, que si m’he la poso a la llengua, aconsegueixo una mitja hora que puc parlar i menjar. Però el que em queda m’ho vull reservar per anar a dormir i per això m’he begut les cerveses.\nAvui m’agradaria només parlar d’una cosa: De què 57% dels catalans votarien “SI” a la independència, per només un 20,5% en contra amb uns 14,3% que s’abstindria. Això en un referèndum a on només es compta amb els cots emesos representa un 73,5% de vots favorables!!\nSi aquestes xifres són certes, ho tenim molt i molt bé per ser un Estat propi. Està clar que només és una enquesta , però aquesta és de les més sèries que es fan. Però hi ha varis punts que per mi indiquen que estem en aquesta magnitud de catalans que volen la independència:\n1) és que els espanyols i els unionistes catalans, no volen de cap manera que es pugi fer la pregunta. Si fos al revés, segur que actuarien com el Regne Unit, a part que aquest són més democràtics.\n2) és que CiU com a maquinària electoral que són mai s’haurien embarcat en una aventura que no hi tinguessin prou suport.\n3) el MHP Mas és massa llest i encara prou jove políticament per decidir posar tot el seu futur personal com professional en un projecte que no tingués possibilitats reals de reeixir.\n2 Respostes a "Diari d’un català a punt de ser lliure. Majoria aclaparadora a favor de l’estat propi"\n9 de novembre de 2012 a les 0:22\nM’agradaria que aquesta vegada les enquestes fossin diferents a la realitat; que guanyessim per un estat propi gràcies a una majoria aclaparadora, que la gent es mobilitzes en tots els sentits.\nPer les llagues, farigola. De vegades funciona.


La pandèmia reforça les 'start-ups' - Regió7\nLa pandèmia reforça les 'start-ups'\nL'epidèmia, la menor mobilitat i el teletreball han impulsat les companyies que digitalitzen processos, així com els comerços en línia\n14·11·20 | 19:24\nUna 'start-up', amb la majoria de la plantilla teletreballant ricard cugat\nLa digitalització, una mina\nL'auge del teletreball ha suposat que les empreses especialitzades a digitalitzar processos empresarials -especialment els dirigits a les pimes- hagin vist com la demanda dels seus serveis es disparava. «Registrem un creixement molt intens durant els primers mesos de confinament: entre els mesos de març i maig la nostra activitat va augmentar un 271% en comparació amb el mateix període del 2019», asseguren des de Signaturit, una companyia especialitzada en signatura electrònica. Factorial, una plataforma de gestió de recursos humans, afirma haver captat més de 1.000 nous clients des que es va iniciar la crisi. «En aquest període hem ajudat a gestionar molts ERTOs i expedients de cessament d'activitat», apunta la companyia. Des de principis d'any l'empresa ha doblat la seva plantilla fins als 100 treballadors, un creixement que ja estava previst i que s'ha recolzat en la ronda de finançament de 15 milions que la firma va tancar a l'abril.\nLa impossibilitat d'acudir a les botigues en primera instància i la cautela d'una part de la població per no freqüentar els comerços per evitar contagiar-se també han impulsat les firmes que venen productes per internet. «Durant el confinament estricte multipliquem la nostra operativa per 20, i arriben a entregar 600 comandes al dia. Més enllà del repunt circumstancial, el nostre volum de treball s'ha mantingut molt per sobre dels nivells prepandèmia, fins i tot durant l'estiu quan gairebé no hi havia restriccions», assegura Eva Tomás, fundadora i directora de Manzaning, un marketplace que permet comprar en mercats i comerços. Per donar resposta a l'increment de clients es va doblar la plantilla i es va reforçar la flota de transportistes.\nEl confinament afecta les 'fintech'\nLes dues companyies fintech -tecnologia financera- especialitzades en finançament alternatiu consultades coincideixen en el fet que el confinament i els ajuts públics no han afavorit els seus negocis. «El Govern, a través de l'ICO, va inundar les empreses amb liquiditat, i això va provocar que els nostres serveis es convertissin en un recurs menys atractiu», analitza Paco Foret, director de màrqueting de NoviCap, una empresa emergent de facturatge i confirming de factures per a companyies. «Vam detectar una disminució entorn del 25% en l'import dels préstecs sol·licitats pels nostres clients durant els mesos del confinament. Probablement va ser fruit de la reducció de despeses mensuals derivades de suprimir la mobilitat combinat amb els ajuts del Govern, que, d'altra banda, eren completament necessàries», explica Alexander Dunaev, cofundador de l'empresa de préstecs personals ID Finance. No obstant, les dues companyies preveuen registrar creixements robustos en el còmput general de l'exercici.\nHousfy, una start-up que ofereix serveis d'intermediació immobiliària i hipotecària, també ha recuperat la seva taxa de creixement anual després de la caiguda soferta a l'inici del primer estat d'alarma. «El negoci es va ressentir durant el confinament i els ingressos van disminuir un 80%», confirma Alfred Bosch, fundador i primer executiu de Housfy. «No obstant, al juny vam recuperar el volum de vendes», assegura.


GARSADAZTOUR - Informació sobre la marca\nMarca GARSADAZTOUR a Espanya\nEn data 06/12/2017 es va realitzar CONTESTACION AL SUSPENSO PUBLICADO EL: 10/11/2017\nEn data 11/12/2017 es va realitzar CONTESTACION AL SUSPENSO PUBLICADO EL: 10/11/2017\nEn data 12/12/2017 es va realitzar EFECTUADO TRAM. ART.18.4 LEY SIN DETECTAR ANTERIORIDADES RELEVANTES\nEn data 18/12/2017 es va realitzar PUBLICACION DE SOLICITUD\nInformació sobre la marca GARSADAZTOUR amb el nombre M3687255\nLa marca GARSADAZTOUR amb el nombre M3687255 va ser sol·licitada el 18/10/2017. Es tracta d'una marca a Espanya pel que aquest registre no ofereix protecció en la resta de països. La marca GARSADAZTOUR amb el nombre M3687255 va ser sol·licitada per GARSADAZTOUR S.L.\nRenovació de la marca GARSADAZTOUR amb el nombre M3687255\nAltres marques sol·licitades per Garsadaztour S.L\nÉs possible conèixer totes les marques sol·licitades per Garsadaztour S.L, entre les quals es troba la marca GARSADAZTOUR amb el nombre M3687255. Si es desitgen conèixer més marques sol·licitades per Garsadaztour S.L clicar aquí.\nÉs possible conèixer totes les marques publicades a Espanya entre les quals es troba la marca GARSADAZTOUR. El nostre portal www.patentes-y-marcas.com ofereix accés a les publicacions de marques a Espanya. Conèixer les marques registrades en un país és important per saber les possibilitats de registrar una marca a Espanya.


Carnet d'ambulancia a Blanes - FOR VIA, Formació Viària\nCarnet d'ambulancia a Blanes\nEstàs buscant una autoescola amb garanties per treure't el Carnet d'ambulancia a Blanes? Disposem de diversos centres a les comarques Gironines. Amb FOR VIA, tot són avantatges: aula online, formació personalitzada i facilitats de pagament. La millor opció per obtenir el Carnet d'ambulancia a Blanes\nTreballem una formació de qualitat i als nostres centres trobaràs un equip de professionals compromesos i dedicats al teu aprenentatge. Uns formadors amb experiència que sabran transmetre't les millors indicacions i donar-te tot el suport necessari per aconseguir el teu objectiu.Estas interessat en el Carnet d'ambulancia a Blanes? FOR VIA Formació Viària és la teva autoescola de confiança.