El PSPV-PSOE es suma a les mobilitzacions per a exigir el compliment del Pacte d’Estat contra la Violència de Gènere – PSPV PSOE\nEl PSPV-PSOE es suma a les mobilitzacions per a exigir el compliment del Pacte d’Estat contra la Violència de Gènere\nHome Corts El PSPV-PSOE es suma a les mobilitzacions per a exigir el compliment del Pacte d’Estat contra la Violència de Gènere\n• Mobilitzacions i concentracions estan convocades en 30 localitats de la Comunitat Valenciana i en més de 100 en tot el país\n• Rosa Peris: “Exigim a Rajoy que complisca l’acordat i dot amb 200 milions d’euros aquest Pacte que es va signar fa quasi un any”\nEl PSPV-PSOE recolza i es suma a les mobilitzacions que han sigut convocades el 16 de maig, per a exigir a les institucions que es complisca el Pacte d’Estat contra la Violència de Gènere. Concretament, a la Comunitat Valenciana, s’han convocat concentracions en 30 localitats mentre que en la resta d’Espanya tindran lloc també en més de 100 ciutats.\n“Exigim al govern de Rajoy que complisca l’acordat i dot amb 200 milions d’euros aquest Pacte que es va signar fa quasi un any”, ha declarat la secretària d’Igualtat del PSPV-PSOE, Rosa Peris. “Ni hi ha diners, ni s’han modificat les lleis per a desenvolupar les mesures i polítiques contra la violència masclista”, ha explicat Peris que recorda que ha sigut el Partit Socialista qui ha liderat el Pacte contra la Violència de Gènere que “el PP, amb l’ajuda de Ciutadans, s’està dedicant a incomplir” i en el qual no està Unidos Podemos.\nLa dirigent socialista ha instat a Unidos Podemos al fet que “abandone l’abstenció i se sumeix al Pacte per a ajudar-nos al fet que es complisca” ja que la violència que s’exerceix contra les dones és el principal problema del nostre país i “els socialistes som els únics que estem complint amb l’acordat, donant una resposta total a la inacció del Govern a través de dues reformes legislatives per a complir i dotar econòmicament al Pacte”, ha destacat Peris.\nAixí mateix, la responsable d’Igualtat, ha recordat que “les víctimes no esperen” i que si Rajoy complira amb el Pacte, açò es traduiria en campanyes de prevenció, ajudes i recursos per a les dones i els seus fills i filles o en sistemes d’acompanyament individualitzat per a evitar la desprotecció de les dones amenaçades per la violència masclista.


John Deere - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n7 febrer 1804\n17 de maig de 1886(1886-05-17) (als 82 anys)\nla invenció de l'arada d'acer\nla fundació de Deere and Company\nJohn Deere va néixer a Rutland, Vermont, sent fill de William Deere. Després de la mort del seu pare, Deere es va criar amb la seva mare a Middlebury, Vermont, on rebé l'educació bàsica.\nVa treballar durant quatre anys com a aprenent de ferrer, entren al negoci el 1825. El 1827 es va casar amb Demarius Lamb, i el 1836 la parella ja tenia quatre fills, amb un cinquè en camí. El negoci no funcionava gaire bé i Deere tenia problemes amb els seus proveïdors. Per evitar la bancarrota, Deere va vendre la tenda al seu sogre, i va marxar a Illinois. Va deixar la seva família i dona, els quals es reunificaren amb ell posteriorment.\nDeere s'establí a Grand Detour, Illinois. Al no haver-hi cap altre ferrer a la zona, Deere no va tenir dificultat per trobar feina. Al notar que les arades no funcionaven massa bé a la terra de la pradera d'Illinois, Deere va arribar a la conclusió de què una arada de ferro polit i correctament format (una arada d'acer d'una única peça) podria desenvolupar-se millor a les terres de la pradera.\nEl 1837 desenvolupà i construí la seva primera arada d'acer. El dur ferro polit tenia una part d'acer que el feia ideal pel sól del Mig Oest, treballant millor que altres arades. El 1843 Deere es va associar amb Leonard Andrus per produir més arades per mantenir el ritme de construcció de la demanda. El 1848, Deere va dissoldre l'empresa amb Andrus i es traslladà a Moline, Illinois per mor de la seva localització a la vora del riu Mississippi, i ser un nus de comunicacions. Pel 1855, havia venut més de 10.000 arades de la fàbrica de Deere. Des del principi Deere insistí en la fabricació d'equips d'alta qualitat. El 1868, Deere creà la corporació Deere & Company a partir del seu negoci.\nMés endavant, Deere centrà la seva atenció en assumptes civils i polítics. Fou alcalde de Moline dos anys. Serví com a president del Banc Nacional de Moline, director de la Biblioteca Pública de la mateixa ciutat i membre actiu de la primera església congregacional.\nDeere va morir a casa seva el 17 de maig de 1886. La companyia que va fundar va continuar funcionant, convertint-se en una de les majors fabricants d'equips agrícoles i de construcció del món.\n↑ Biografía de John Deere a la pàgina oficial de John Deere, vist el 24 d'abril de 2006.\n↑ John Deere, icona agricultural\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: John Deere\nPàgina oficial de Deere & Company (castellà)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=John_Deere&oldid=20533934»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 28 nov 2018 a les 11:58.


Assembly: com contribuir remuneradament al programari lliure - YCOM\nAssembly: com contribuir remuneradament al programari lliure\nAquesta iniciativa en línia permet acostar diversos perfils professionals al món del programari lliure.\nQuan parlem de col·laborar en projectes de programari lliure, és normal que ens vingui a la ment la imatge d’un programador, un saberut desenvolupador de codi font que aporta el seu coneixement al nucli Linux, a la suite ofimàtica LibreOffice, o a qualsevol altre gran i reeixit projecte dels que han donat tanta fama al programari lliure. Si, però no és només això.\nHi ha moltes maneres de col·laborar amb el món del programari lliure, i moltes necessitats diferents de la programació a cobrir en un projecte. Per exemple, en un programari, ja sigui aquest per ordinador o una app per a smartphone/tablet, haurem de dissenyar la interfície d’usuari, crear una imatge, el que requerirà la feina d’un dissenyador.\nIgualment, tindrem necessitats en l’àmbit del màrqueting, el camp legal (advocats per temes de llicències, revisar que els continguts o la funcionalitat que ofereix el programari no siguin il·legals en cap país,…), fins i tot en la direcció de projectes si hem tingut una idea per a un projecte però no som bons dirigint equips.\nPer això ha nascut Assembly, un servei en línia que busca atreure el talent que no pertany al món de la programació, als projectes de programari de qualsevol tipus, especialment en l’àmbit de l’open source.\nEl lloc busca funcionar com una mena de crowdfunding a la inversa, oferint recompenses als qui col·laboren en els projectes. El format d’aquestes recompenses o remuneracions és el d’App Coins, una moneda virtual d’ús intern per a Assembly que representa el percentatge que cada participant té en el projecte.\nCada projecte generarà uns costos administratius, com allotjament del lloc web, publicitat, finançament,… que seran coberts per Assembly i es descomptaran dels beneficis, repartint la resta entre els participants segons el nombre d’App Coins.\nPotser t’interessa participar però no creus que tinguis les habilitats necessàries? Et sorprendries del que pot arribar a necessitar un projecte de programari. Des de la mateixa Assembly animen a tothom a “bussejar” entre els projectes que el lloc allotja i parlar amb els seus responsables per trobar un que necessiti de les nostres habilitats i ens satisfaci.\nCal tenir en compte que no tots els projectes de programari lliure que enceten el seu camí arriben a bon port; molts no arriben a generar mai beneficis, i alguns acaben la seva vida en fracàs, sense haver aconseguit cap dels seus objectius, ni tan sols desenvolupar la solució que proposaven.\nPotser els interessats no s’ho hagin de proposar com una forma de vida, però sí com un extra que puguin fer en el seu temps lliure i que els pugui proporcionar, en primer lloc, un benefici intel·lectual i que si, a més, cau també l’econòmic, doncs molt millor.


Les empreses catalanes refinancen crèdits per 4.000 milions aquest any (Ignasi Pujol)\nFins ara aquest any s'ha renegociat gairebé el mateix passiu financer que durant tot el 2012\n4 min. Barcelona 01/09/2013 00:00\nMalgrat que la dificultat d'accés al crèdit és un dels principals problemes del teixit empresarial (l'Estat va registrar al juliol la caiguda més important del crèdit privat de l'eurozona, amb un descens del 10,3%), aquest no és el principal maldecap dels bancs. Sí que ho és, en canvi, el deute amb les companyies que les entitats financeres ja tenen al seu balanç i que, en una gran quantitat de casos, les empreses no es veuen capaces d'afrontar a causa del context econòmic. Això aboca empreses i bancs a seure i renegociar aquest deute (en moltes ocasions, allargant els venciments o activant noves línies de crèdit) per adaptar les condicions dels préstecs a la nova realitat, sis anys després de l'inici de la crisi econòmica.\nFa dues setmanes El Corte Inglés va anunciar el refinançament de 3.800 milions d'euros -una xifra que correspon al 76% del deute total- ajornant els venciments fins al 2021. A Catalunya, fins ara aquest any les principals operacions de renegociació de deute han sumat un import de 4.182 milions d'euros, una xifra que s'acosta als 4.600 milions d'euros refinançats durant tot el 2012.\nL'operació més gran ha estat la del grup siderúrgic Celsa, l'empresa catalana de capital familiar més important, amb 4.500 milions d'euros de facturació l'any passat. El grup de la família Rubiralta va pactar al juny amb una quarantena de bancs -liderats per CaixaBank- el refinançament de 2.700 milions allargant venciments en cinc anys.\nL'acord ha arribat als tribunals, ja que alguns dels bancs creditors (Natixis, BNP, RBS, ING i Liberbank) no estaven d'acord amb el pacte. Un jutjat mercantil de Barcelona ha obligat aquestes entitats a assumir les condicions pactades amb la resta de creditors.\nEl grup d'infraestructures Comsa Emte va tancar el mes passat el refinançament de 930 milions d'euros de deute amb tretze entitats financeres. L'acord, que inclou la concessió d'un crèdit sindicat a tres anys i mig, incorpora també el compromís dels accionistes de Comsa Emte -les famílies Miarnau i Sumarroca- d'injectar 40 milions al grup a través d'una ampliació de capital. Aquest també ha estat un requisit sol·licitat per la banca al també grup familiar Ros Roca, que ha renegociat un deute de 80 milions corresponent a l'activitat a Espanya i un altre de 57 milions vinculat a la filial anglesa. La família Roca ampliarà capital al grup per valor de 10 milions.\nEn bona part dels refinançaments, els pactes amb la banca inclouen compromisos de desinversió per part de les empreses. És el cas de Comsa Emte i de Colonial, que ha renegociat amb el BBVA un deute de 164 milions. A canvi, la immobiliària cedirà al banc actius a Sevilla.\nZeta, el grup editor d' El Periódico de Catalunya , va acordar al juliol el refinançament de 115 milions d'euros de deute amb 17 bancs prorrogant els venciments fins al 2018. El grup ja havia reduït a la meitat el seu passiu financer gràcies a la venda d'actius (per valor de 65 milions) i ha aplicat un ajust laboral considerable.\nLa immobiliària Restaura, per la seva banda, ha venut actius a la banca per reduir en 60 milions el seu deute. La companyia intenta superar el concurs de creditors (antiga suspensió de pagaments). Texsa, empresa de materials d'impermeabilització amb seu a Castellbisbal, va renegociar 30 milions de deute però no va evitar el concurs. El grup francès Soprema ha acabat adquirint l'empresa.\nLa Seda s'ha vist abocada al concurs en no aconseguir un acord per refinançar un deute de 235 milions d'euros. Els experts apunten que l'actual regulació afavoreix que s'arribi a un acord amb la banca dins del concurs. Així ho han fet les catalanes Indo i Filmax, per exemple.\nEls grans grups cotitzats, com Gas Natural Fenosa i Abertis, han fet emissions de deute per fer front als venciments d'aquest any. En els pròxims mesos s'hauran de tancar refinançaments importants, com els de Grifols (de 3.500 milions), Colonial (3.000), Ficosa (150) i Irestal (33).\nEl cert és que els refinançaments han disparat la morositat a la banca, que al juny va assolir la xifra rècord de l'11,61%. Això s'explica per l'enduriment de les condicions que el Banc d'Espanya exigeix al sector financer, que té fins al 30 de setembre per fer aflorar com a impagats crèdits renegociats.


A Macedònia del Nord, l’encaix del poble albanès roman complex 20 anys després dels Acords d’Ohrid - Nationalia\n04.11.202112.45h Miguel Fernández Ibáñez\nEl mural dels herois albanesos a la plaça de Skanderbeg, al districte de majoria albanesa de Çair, a Skopje, reflecteix la visibilització recent del relat nacional albanès a Macedònia del Nord. Autor/a: Miguel Fernández Ibáñez\nEnguany es compleix el 20è aniversari del conflicte de baixa intensitat a Macedònia del Nord: la darrera de les guerres que van assolar els Balcans al final del segle XX. Va durar menys d’un any, el 2001, i va enfrontar les comunitats albanesa i macedònia, el 25% de la població i el 65%, respectivament. L’espiral de violència es va aturar perquè els EUA i la UE van intervenir sense dilació i van ajudar a concretar un acord que, sent ambigu, acontentés els actors involucrats. Així, els Acords d’Ohrid van atorgar drets bàsics als albanesos i van permetre als macedonis d’evitar una guerra que podien perdre, encara que com a contraprestació, els pactes van deixar un regust amarg en una de les parts: el poble macedoni, malgrat ser majoria al país, no troba la fórmula amb què imposar la seva visió sobre com ha de ser la integració de la resta de comunitats a Macedònia. Atiada per polítics que es beneficien de la divisió ètnica, la bretxa entre les dues comunitats es reflecteix i s’engrandeix amb els estereotips que circulen als barris, bars i col·legis segregats de les principals ciutats del país.\n“L'expectativa que les comunitats s’acabarien ajuntant era errònia: viuen en pau vides paral·leles, en què accepten l’altre sense forçar la integració. Hi ha una cooperació racional i pacífica, però els prejudicis creats durant dècades no es poden erradicar en un període curt de temps”, considera Ljubomir Frckoski, conseller de l’expresident macedoni Boris Trajkovski a la negociació a Ohrid. “El que cal evitar són els prejudicis actius, que és la mobilització [violenta o no] provocada per aquests prejudicis. A Macedònia, pot ser que un 12% de les persones actuïn al carrer [guiades] per aquests prejudicis, mentre que a Sèrbia podrien superar el 40%. Tot i els prejudicis —que existeixen—, a Macedònia no estem disposats a utilitzar la força”, afegeix.\nBoshko Stankovski, membre de la Xarxa Europea de Joves Investigadors, lamenta “la manca d’interacció entre les comunitats”. En culpa la classe política: “Hi ha persones que tenen prejudicis i veuen la integració amb desconfiança. Si l’Administració funcionés, el reflex de l’etnicitat a la societat seria diferent i se superaria la desconfiança”.\n“Quina por tenen ara els macedonis que no tenien abans? La veritable integració: ara senten els albanesos als carrers, els veuen als jutjats, a la policia, a les escoles. Els albanesos han estat institucionalitzats, alcen la veu, tenen moviments socials. Per això hi ha integració, i també una competició entre comunitats”. Qui parla és Veton Zekolli, director a Macedònia del programa educatiu Nansen.\n“Fa 20 anys que intentem explicar als macedonis que, com a albanesos, volem contribuir al desenvolupament d’aquest país i de les seves institucions”, assegura Arbana Pasholli, presidenta del Comitè de Relacions Interètniques del Parlament de Macedònia, i reconeix que “el més difícil és que una part de la societat paeixi els Acords d’Ohrid”: “Tenen por perquè estan desinformats. Si fossin objectius, entendrien que Macedònia no ha estat dividida, com vaticinaven els sectors nacionalistes fa 20 anys”.\nPer entendre aquest país complex i les posicions de les dues comunitats principals cal entendre’n cadascuna per separat i la seva confluència a Macedònia, país que va obtenir de forma pacífica la independència de Iugoslàvia el 1991.\nEls macedonis són un poble d’identitat compromesa. El seu relat identitari, que va ser l’últim a desenvolupar-se als Balcans als segles XIX i XX, argumenta que aquest poble està lligat a la regió històrica de Macedònia, actualment dividida entre Grècia, Bulgària i la mateixa Macedònia del Nord, i que aglutina part del llegat d’Alexandre el Gran, també reclamat per Grècia, i del revolucionari Goce Delčev, també reclamat per Bulgària. Sota ingerència euroatlàntica, el poble macedoni ha rebutjat recentment via referèndum qualsevol relació amb l’Antiguitat i ha reafirmat la seva identitat eslava, a més de canviar el nom del seu país al de Macedònia del Nord. D’aquesta manera, Grècia va aixecar el veto a la integració de Macedònia a l’OTAN i la UE. Tot i això, encara queda per resoldre la disputa amb Bulgària, que, malgrat que va ser el primer país a reconèixer la independència de Macedònia, considera que els seus habitants són una creació artificial de la Iugoslàvia de Tito, i que fins fa un segle eren búlgars. Sofia va lliurar quatre guerres al segle XX per a controlar aquesta regió. Les va perdre totes, però ara vol imposar el seu relat històric i, consegüentment, entorpeix la integració de Macedònia a la UE.\nEls albanesos, per la seva banda, tenen des del principi del segle XX un país reconegut: Albània. Tot i això, bona part del que consideren la seva terra ancestral va acabar en mans de Grècia (la regió de l’Epir) i Iugoslàvia (el sud de Montenegro i de Sèrbia, Kosovo i l’oest de Macedònia), on es van convertir en marginats: les regions que habitaven eren les més deprimides econòmicament i la seva relació amb Belgrad va estar marcada per les tensions a Kosovo, territori amb un 90% d'albanesos.\nLa bandera anterior de Macedònia, amb el Sol de Vergina, que el país va haver de canviar arran de la disputa amb Grècia. / Imatge: Miguel Fernández Ibáñez\nA Iugoslàvia, la tensió social i política dels vuitanta va acabar per desencadenar als noranta les guerres a Croàcia i Bòsnia i Hercegovina. El 1999 va arribar el torn de Kosovo, que va obtenir la independència de facto després de més de 70 dies d’intervenció de l’OTAN. El suport descarat dels EUA va encoratjar el poble albanès i la seva guerrilla de l’Exèrcit d’Alliberament de Kosovo (Ushtria Çlirimtare i Kosovës, UÇK), que va continuar la seva lluita a la regió sèrbia de Presevo i, sota les sigles de l’Exèrcit d’Alliberament Nacional (Ushtria Çlirimtare Kombëtare, UÇK), a Macedònia del Nord, país on la majoria eslava coartava des de la independència de 1991 la llibertat dels albanesos, en restringir-ne els drets educatius i en evitar que utilitzessin els seus emblemes a l’espai públic. El record d’aquesta dècada repressiva, anterior al conflicte, continua marcant el present.\nEn aquest context, el 2001 l’UÇK va començar una guerra de baixa intensitat a Macedònia. El seu líder era Ali Ahmeti, que es convertiria després en el polític albanès més influent de Macedònia. L’UÇK primer reclamava la secessió de les regions de majoria albanesa, tot i que després va acceptar de conviure amb els eslaus dins d’un mateix Estat si obtenia drets i descentralització per als albanesos. Els macedonis van començar a preocupar-se quan la guerrilla va encerclar Aračinovo, a quilòmetres escassos de la capital, Skopje: acotat fins llavors al nord-oest —la regió de majoria albanesa—, el conflicte podia estendre’s ara a tot el país. Aleshores van negociar i, a la ciutat d’Ohrid, les parts van redactar un acord, el mes d’agost, malgrat que encara es van registrar hostilitats aïllades fins al 12 de novembre. Els acords contenien desenes de clàusules a implementar en què es va garantir als albanesos quotes de representació a l’administració, educació en llengua materna, descentralització o la utilització d’emblemes propis a l’espai públic. Per a protegir la comunitat albanesa, es va incloure l’obligatorietat d’obtenir una majoria doble per a modificar-ne les clàusules clau.\n“Els Acords d’Ohrid són diferents d’altres signats als Balcans als noranta. Calia desenvolupar un sistema de veto que no bloquegés l’eficiència del sistema però que defensés les minories. Bòsnia és un exemple d’ineficàcia: els Acords de Dayton van aturar la guerra, però han provocat un bloqueig institucional exercit per les tres unitats territorials i ètniques. Macedònia, en canvi, és un sistema funcional de majoria doble: aquests anys no hi ha hagut ni un sol exemple d’utilització del veto amb finalitats partidistes”, assegura Ljubomir Frckoski, jurista que va ser ministre de l’Interior entre el 1992 i el 1995 i, juntament amb Vlado Popovski, membre de la delegació macedònia que va redactar l’esborrany dels Acords d’Ohrid.\n“Al principi, els Acords no comptaven amb el vist-i-plau de la comunitat macedònia, que considerava que els albanesos obtenien drets que no hi havia ni a la UE. Però és que fins i tot existien a Iugoslàvia: els drets lingüístics de la Constitució del 1974 s’assemblaven als dels Acords d’Ohrid; les minories podien utilitzar la seva llengua als Parlaments, encara que no ho fessin a la pràctica. El 2001, a Ohrid, no vam dur a terme cap revolució: simplement van restituir els drets que els vam retirar als noranta per l’onada nacionalista”, recorda Frckoski. “L’acord no es podia enviar a un referèndum perquè no hauria estat aprovat. Ens consideraven traïdors a l’interès nacional. Tot i que continuïn existint els mateixos prejudicis, avui el 62% dels macedonis dóna suport a aquest acord”, continua, i subratlla que “els drets culturals i de participació per quotes a Macedònia són més avançats que a la UE, excepte a la part hongaresa de Romania”.\nL’ambigüitat amb què van ser redactats els Acords d’Ohrid va servir per a agilitar-ne l’acceptació social en un moment de tensió alta. Com passa a Kosovo, la Constitució no parla de “minories” sinó de “comunitats” i, en el cas macedoni, els drets més importants van dirigits a les que sumin més del 20% de la població, sense esmentar la nació albanesa —que però és l’única, juntament amb la macedònia, que supera el llindar. Aquesta ambigüitat ha provocat confrontacions que arriben fins ara. Un dels temes de fricció ha estat el preàmbul de la Constitució, modificat per darrer cop el 2019 com a conseqüència de l’acord amb Grècia. Un altre assumpte polèmic ha estat i és la Llei de Llengües: els albanesos volen expandir l’ús de la seva llengua a tota l’administració pública, incloses les regions on gairebé no viuen. El 2018 i el 2019, el llavors president, de la paneslava VMRO, es va negar a signar la Llei de Llengües, que tenia el suport del Parlament, en considerar que excedia els Acords d’Ohrid. No obstant això, va ser aprovada recentment.\n“La Llei de Llengües és controvertida. El problema és la interpretació del terme ‘llengua oficial’, que difereix per albanesos i macedonis: els polítics albanesos consideren l’albanès al mateix nivell que el macedoni i els macedonis creuen que és una oficialitat secundària. D’acord amb la Constitució, i seguint els Acords d’Ohrid, el macedoni és oficial, com també ho és la llengua parlada per més del 20% de la població. La controvèrsia rau en quines són les àrees on s’ha d’implementar aquesta llei [tot el país o només on resideixen els albanesos]”, desgrana Boshko Stankovski, autor de l’estudi “Peacemaking and Constitutional Change: Negotiating Power-sharing Arrangements and Identity Issues. The Republic of (North) Macedònia and The Ohrid Framework Agreement”. “Pel que fa a la part pràctica, si hi ha un procés judicial, caldria aturar-lo per a traduir les declaracions i els documents. Però encara no sabem com s'implementarà en el dia a dia. És important destacar que ningú rebutja el dret dels albanesos a fer servir la seva llengua; el que es discuteix és com implementar-lo”, afegeix.\nDes de 2001, la classe política ha utilitzat l’etnicitat amb fins electoralistes. Per això, amb cada avenç en els drets del poble albanès hi ha tensió al Parlament i dissens a la societat. Tot i aquesta disputa pública, els polítics són connivents amb un sistema clientelista del qual només es beneficien ells. Fa dos anys, el professor Zendel Abedin Shehi, president de l’Institut Europeu per a la Justícia i la Diplomàcia, exemplificava la situació política del seu país a través de la imatge d’una kafana (una taverna local) plena de diputats de diferents sigles i nacions que degustaven menjar en una mateixa taula. Allí es repartien la riquesa del país sense importar de quin poble es tractava. La corrupció a Macedònia és tan gran que el país ocupa el lloc 111 de 180 a l’Índex de Corrupció elaborat per Transparència Internacional.\nA la banda eslava, destaquen dos partits: la Unió Socialdemòcrata de Macedònia (SDSM) i la paneslava Organització Revolucionària Macedònia de l’Interior (VMRO). Si la política eslava es redueix gairebé al duet SDSM-VMRO —amb la irrupció recent de l’esquerrà Levica—, els partits albanesos han demostrat un dinamisme electoral molt interessant. Pugen i baixen, apareixen nous partits i llangueixen els històrics, encara que el gran dominador continua sent la Unió Democràtica per a la Integració (Bashkimi Demokratik per Integrim, BDI). Fundat per Ali Ahmeti, líder de la branca macedònia del desmantellat UÇK, és considerat el partit més corrupte d’un país extremadament corrupte. Després dels Acords d’Ohrid, la BDI va desbancar amb celeritat les dues formacions que havien dominat el vot albanès des de la independència. Després, bregant en exclusiva pels drets albanesos, es va aliar tant amb la SDSM com amb la VMRO. Com a part imprescindible de l’acord postelectoral amb la SDSM, al final de la legislatura actual un albanès haurà de ser nomenat primer ministre. Seria la primera vegada que això passa en la història de Macedònia. Una fita per als albanesos, que tot i això podria no arribar a materialitzar-se: al final d’octubre, una crisi de legitimitat política ha forçat la dimissió del primer ministre socialdemòcrata Zoran Zaev i, com a conseqüència, es podrien convocar eleccions anticipades.\nArbana Pasholli, representant de la BDI, destaca la tasca de la seva formació: “Han malinterpretat la visió de la BDI, que mereix crèdit per tot el que ha fet des de 2001, quan va començar a reclamar els drets essencials dels albanesos. Va aconseguir els nostres drets, després d’un esforç enorme per a implementar-los, i ningú no ho pot negar. A més, és un dels partits més persistents a convertir Macedònia del Nord en part de la UE”.\nEstereotips i segregació\nA Macedònia, els albanesos habiten el nord-oest del país i són presents a les ciutats principals. Després del conflicte de 2001, aquestes urbs mestisses van viure transformacions demogràfiques importants: els albanesos es van reagrupar en barris que van anar engolint els compatriotes rurals, encara que en l’última dècada aquesta migració ha agafat tons econòmics: hi ha albanesos rics que busquen establir-se en barris luxosos eslaus, i per contra, macedonis que aprofiten el cost baix dels apartaments als barris de majoria albanesa. Tret d’aquestes excepcions, en aquestes urbs regna la segregació: a Skopje la divisió comença en creuar el pont sobre el riu Vardar, a Çair, i poques vegades es veu un albanès en discoteques com Minus Eden o als bars de Partizanska Odredi i Debar Maalo.\n“Us poso un exemple de la meva ciutat, Kumanovo: en un barri multiètnic, macedonis i albanesos no es coneixen entre ells més enllà de la salutació reglamentària. A més, hi ha persones que es traslladen a viure a barris monoètnics. O hi ha bars, que tot i estar un al costat de l’altre, són monoètnics. Quan era petit, hi havia una plaça que els albanesos ocupaven durant unes hores i després ens tocava als macedonis. Era com un torn de feina”, recorda Boshko Stankovski.\nEls més grans parlen d’una convivència passada, anterior al segle XXI, que sembla haver-se esvaït. No hi ha espais per a interactuar i, a més, la bretxa s’engrandeix com a conseqüència d’un sistema clientelista ple de tripijocs ètnics que trasbalsen la ciutadania i generen una desconfiança nodrida d’estereotips.\nLa comunitat macedònia, malgrat ser majoria, se sent discriminada. Dos exemples d’aquesta percepció. Jovana Dimitrova —nom fictici— és professora en un col·legi d’educació infantil. Imparteix una assignatura que anomenarem Matemàtiques. És d’ètnia turca, però parla albanès, i el director del seu centre escolar l’ha obligada a dir a pares i mares que és albanesa. És el requisit que exigeixen les famílies. En un cas diferent, Valentina Todoroska, arqueòloga, de Struga, és macedònia. El 2020 va opositar a una plaça al museu de la ciutat. Per la quota de representació ètnica, el lloc estava reservat per a la comunitat albanesa, però no hi havia cap candidata qualificada i la plaça va quedar oberta per a una persona de qualsevol ètnia. Tot i això, el procés no va arribar a aquell punt: Svetlana Naumoska, d’ètnia macedònia, es va considerar albanesa als documents i va obtenir la plaça. Todoroska se sent discriminada. Assegura que Naumoska és propera a la SDSM, el partit al Govern, i igual que Dimitrova, considera que a Macedònia “no importa la formació, sinó tenir amics amb poder”.\nEl poble albanès, per la seva banda, sent menyspreada la seva identitat. En aquest segle XXI experimenta un ressorgiment com a nació. Potser és Nexhmedin qui millor representa l’exageració d’aquest ascens i també aquesta percepció de rebuig: “Els joves no saben macedoni. És un problema. En el futur en serem més [per la taxa de natalitat més gran dels albanesos] i els macedonis hauran d’aprendre albanès. El meu germà té quatre fills”, assegura, als 33 anys, al barri de majoria albanesa de Çair, a Skopje. Les seves paraules són desafiadores. La persona que tradueix, una macedònia, al·lucina en escoltar el que tantes vegades li expliquen altres. “Hi ha macedonis que tenen por de nosaltres. Quan els parles de Çair pensen que els atracarem o els estomacarem. No ens respecten, però estem disposats a conviure-hi”, continua Nexhmedin, pare d’un fill, divorciat i director d’una plataforma en línia de venda de productes alemanys.\nNexhmedin, resident albanès de Çair, a Skopje. / Imatge: Miguel Fernández Ibáñez\nVeton Zekolli considera que “la transició no reflecteix bé la pluralitat ètnica i religiosa de Macedònia del Nord. A les ciutats hi ha oportunitats perquè la gent parli, però hi ha un problema general: és el que explica el pare al fill, el professor als alumnes, els polítics i els mitjans de comunicació a la societat”. Stankovski coincideix, i afegeix, amb esperança, que el cansament podria unir la societat: “Una enquesta recent reflectia que el 60% de la societat no està satisfeta amb l’oferta política, com demostra la participació electoral decreixent. De mica en mica, les persones s’estan allunyant del discurs ètnic: els joves, sobretot, es preocupen per la manca de feina i el deteriorament del sistema sanitari, per la crisi econòmica i la corrupció. És una cosa compartida i un punt de partida per a una unió que superi les línies ètniques”.\nL’educació: solució contra la segregació i els prejudicis\nA Macedònia, a causa de la passivitat de l’Estat, organitzacions civils finançades per donants internacionals desenvolupen programes interculturals o classes extracurriculars enfocades a estudiants i joves de totes les comunitats que habiten el país. Busquen crear punts de trobada, si és possible a les edats més primerenques, abans que els estereotips dominin la joventut. Veton Zekolli, director a Macedònia del programa educatiu Nansen, una iniciativa implantada a 35 centres escolars en què promouen activitats interculturals i formació a docents, considera que “el programa educatiu no ofereix integració o interacció”. “No hi ha espais per al diàleg i els professors no estan ben preparats, o almenys no ho estan per a entaular les relacions que necessiten aquests estudiants”, destaca.\nA Macedònia, gairebé el 100% de la comunitat macedònia i el 97% de l’albanesa acudeixen a escoles que ensenyen en la seva llengua materna: estudien en col·legis o plantes d’escoles diferents. És possible que, si no cursa estudis universitaris o no forma part del funcionariat, una persona no tingui gaires oportunitats d’interactuar amb l’altra comunitat. A més, la joventut albanesa cada dia domina menys el macedoni: bona part el parla amb errors gramaticals i una altra, encara minoritària, ni tan sols l’entén. De vegades, l’anglès es converteix en llengua vehicular. Hanife, estudiant albanesa d’Infermeria de 24 anys, considera que “l’idioma és una barrera: no ens podem comunicar perquè hi ha persones analfabetes que desconeixen el macedoni”. Besart, albanès de 19 anys, prefereix mirar la igualtat des d’una posició oposada: “Nosaltres parlem macedoni, però ells no parlen albanès. És injust”.\nEls albanesos més grans dominen amb destresa el serbi i el macedoni, reflex de la seva debilitat social durant l’era de Iugoslàvia. No obstant això, a les noves generacions no els cal aprendre macedoni: tenen una vida per endavant en què poden progressar només amb l’albanès. Els eslaus més nacionalistes clamen per la tornada al sistema educatiu només en macedoni, malgrat la reculada democràtica que significaria. Per Zekolli no és una opció. El problema és un altre, és el sistema: “La meva generació tenia dues vegades per setmana l’assignatura de Macedoni, que era considerada tan important com Biologia o Matemàtiques. El sistema educatiu era estricte, amb un llibre i un quadern de notes. El nostre professor no parlava albanès, però era una persona formada i respectada. En aquest moment, la llengua macedònia també s’imparteix dos dies a la setmana. En 15 anys d’educació es pot aprendre una llengua. Què passa? Doncs que els professors no estan preparats, que el valor de la llengua macedònia ja no és tan important, que els llibres escolars són catastròfics”.


Hi participaran més de 120 nens d'entre 4 i 7 anys de 10 Clubs diferents. Cada participant ha de portar un aliment per la Recollida d'Aliments de La Sagrera Es Mou. També hi haurà Servei de Bar i una Tómbola. Us deixem els horaris entre les 9 i 15 h.\nEl CP Congrés-La Sagrera Es Mou ha obtingut aquest diumenge una patida victòria per 4-3 sobre el PHC Sant Cugat en partit de la 24a jornada del grup B de Primera Catalana i segueix segon, empatat a 55 punts amb el FC Barcelona, en posició de jugar les eliminatòries d’ascens a Nacional Catalana, que podria segellar si la propera jornada guanya a la pista de l’Andorra, sisè classificat a 16 punts de l’equip dirigit per Dani Setién. Malgrat no fer un bon partit, el Congrés ha dominat sempre al Sant Cugat i només ha patit...\nEl CP Congrés-La Sagrera Es Mou va guanyar per 3-7 a l’HC Montbui divendres al vespre en partit avançat de la 23a jornada del grup B de Primera Catalana i segueix mantenint la segona posició empatat a 52 punts amb el Barça, que aquest dissabte també ha derrotat a domicili al PHC Sant Cugat per 1-4. L’equip que entrena Dani Setién es va mostrar superior a un conjunt que la jornada anterior havia arrencat un empat de les Llars Mundet contra el Barça i es va posar ben aviat per davant en el marcador amb un gol de Pau Aparicio, que va...\nEl CP Congrés-La Sagrera Es Mou i el SD Espanyol han empatat aquest diumenge (1-1) el seu partit de la 22a jornada del grup B de Primera Catalana que s’ha jugat a la Pista Coberta Cristina Clota. Després d’aquest empat contra un dels grans aspirants a pujar a Nacional Catalana, el Congrés segueix segon igualat a 49 punts amb el Barça C, que sorprenentment també ha empatat a casa contra el Montbui (3-3). En un partit molt igualat, l’equip dirigit per Dani Setién ha fet una molt bona defensa, però li ha faltat acabar millor els...\nEl CP Congrés-La Sagrera Es Mou rep aquest diumenge a casa (12.30 h) al SD Espanyol, un dels favorits a l'ascens a Nacional Catalana\nRecordeu que la Marató de Barcelona alterarà el trànsit de la ciutat i provocarà el tall d'alguns carrers propers a la Pista Coberta Cristina Clota\nLa Pista Coberta Cristina Clota viurà aquest diumenge (12.30 h) un partit dels que fan afició amb la visita del SD Espanyol, un dels grans favorits a l'ascens a Nacional Catalana, que jugarà contra el primer equip del CP Congrés-La Sagrera Es Mou a la 22a jornada del grup B de Primera Catalana. El SD Espanyol arriba al partit sisè a 10 punts del Congrés, que és segon empatat a 48 amb el Barça, i tots dos ho fan després d'haver empatat a la jornada anterior amb sensacions molt diferents. Mentre el Congrés ho va fer patint a...\nEl CP Congrés-La Sagrera Es Mou ha desaprofitat l’ocasió de recuperar el liderat del grup B de Primera Catalana després d’empatar (1-1) aquest diumenge a la pista del cuer FC Martinenc el partit de la 21a jornada que ha enfrontat els dos equips barcelonins. L’empat de l’equip dirigit per Dani Setién el deixa en la mateixa segona posició que ocupava, igualat a 48 punts amb el Barça C, que també ha empatat l’altre derbi barceloní a la pista del SD Espanyol (2-2). En un mal partit, el Congrés...\nUna setmana després d’acabar la seva llarga ratxa d’imbatibilitat amb una derrota a casa contra el Barça C (1-2), el primer equip sènior del CP Congrés-La Sagrera Es Mou s’ha retrobat amb la victòria al grup B de Primera Catalana després de guanyar per 3-1 al CP Monjos, de nou a la Pista Coberta Cristina Clota. No ha estat fàcil derrotar al Monjos, un equip rocós en defensa que ha deixat molts pocs espais i ha venut cara la seva derrota. Malgrat no fer el seu millor partit en atac, el primer forat l’ha trobat...\nNo va poder ser. El CP Congrés-La Sagrera Es Mou va perdre aquest diumenge per 1-2 contra el Barça Lassa C el seu partit de la 19a jornada del grup B de Primera Catalana i, després de sis jornades d’encapçalar la classificació, va cedir el liderat a l’equip blaugrana. El Congrés, que portava 14 jornades invicte i no perdia cap partit des de que el 7 d’octubre ho havia fet precisament a la pista del Barça (6-4), no va tenir un bon dia en atac però tampoc va merèixer la derrota contra el filial blaugrana, que es...\nEl CP Congrés-La Sagrera Es Mou es juga el liderat de Primera Catalana contra el filial del Barça (12.30 h)\nAmb l’objectiu de consolidar el seu liderat al grup B de Primera Catalana i mantenir les opcions de l’ascens directe a Nacional Catalana, el CP Congrés-La Sagrera Es Mou jugarà aquest diumenge a la Pista Coberta Cristina Clota (12.30 h) un dels partits més importants de la temporada. Al davant tindrà el Barça Lassa, que és segon en la classificació a tres punts, i per tant estarà en joc el liderat que després de divuit jornades ocupa l’equip dirigit per Dani Setién. El partit de la primer volta contra el...\nEl CP Congrés-La Sagrera Es Mou es va prendre dissabte la revenja del CH Santa Perpètua, l’únic equip que l’havia derrotat a casa en el que portem de temporada, al guanyar-lo per 3-4 a la 18a jornada del grup B de Primera Catalana. La victòria li va servir al Congrés per mantenir el liderat amb tres punts d’avantatge sobre el Barça Lassa, que precisament visitarà la Pista Coberta Cristina Clota a la següent jornada del 17 de febrer. Malgrat que Pau Aparicio va avançar al Congrés en el primer minut de joc,...\nEl CP Congrés-La Sagrera Es Mou ha guanyat aquest diumenge per 7-1 al CP Sitges-New Ricky’s, ha sumat la seva sisena victòria consecutiva i la tretzena jornada seguida sense perdre al grup B de Primera Catalana i ha consolidat el seu liderat amb tres punts d’avantatge sobre el Barça Lassa, l´únic equip que aguanta el ritme de l’equip que dirigeix Dani Setién. El Sitges, un equip que l’havia fet patir al partit de la primera volta, ha donat guerra durant més de mig partit, però al final ha acabat cedint davant...\nCP.CONGRÉS -CP.SITGES. Primera Catalana. 12.30 h.\nJ. 17 Ja som a la segona volta i necessitem guanyar per seguir liders i allunyar un dels rivals per l'ascens de categoria.\nEl primer equip del CP Congrés-La Sagrera Es Mou rebrà aquest diumenge a les 12.30 hores al Cp.Sitges a la Pista Coberta Cristina Clota amb l’objectiu de sumar el 13è partit consecutiu sense perdre i el 6è guanyant per a mantenir el liderat del grup B de Primera Catalana. Després de 16 jornades, l’equip dirigit per Dani Setién és líder amb 38 punts i és l’equip menys golejat del campionat.\nAmb una còmoda victòria per 0-4 sobre el CH Vila-seca, el CP Congrés-La Sagrera Es Mou ha consolidat aquest divendres el seu liderat al grup B de Primera Catalana en el partit que obria la segona volta de la competició. Tot i tenir la baixa de Marc Aubets, que complia un partit de sanció per acumulació de targetes blaves, el Congrés ha estat superior al seu rival i ha jugat un partit molt solvent, especialment en defensa. Contra un rival amb el que a la primera volta havia patit i al que havia guanyat per la mínima, l’equip...\nSi el 2018 va acabar bé per al CP Congrés-La Sagrera Es Mou, el 2019 ha començat de manera immillorable, amb una victòria a domicili contra el CE Vendrell per 2-4 que consolida l’equip en el liderat del grup B de Primera Catalana amb tres punts d’avantage sobre el FC Barcelona i cinc sobre el SD Espanyol al final de la primera volta. La victòria, la quarta consecutiva de l’equip dirigit per Dani Setién que ampliava a onze les jornades sense conèixer la derrota, s’ha encarrilat molt aviat, ja que al minut 4 el...


L'autobús que connecta la Costa Daurada amb l'aeroport de Reus incrementa un 53% els passatgers amb les noves freqüències - Revista Cambrils\nPublicat el Dimecres, 17 de juliol de 2019 10:42h\nEl secretari d’Infraestructures i Mobilitat de la Generalitat, Isidre Gavín -en primer terme– va fer balanç del servei | Cedida\nLes millores en el servei d’autocar que connecta la Costa Daurada amb l’aeroport de Reus que es van posar en marxa el passat 1 de juny han permès incrementar els usuaris un 53%, en comparació amb el mateix mes del 2018. Així ho ha explicat el secretari d’Infraestructures i Mobilitat de la Generalitat, Isidre Gavín, que també ha apuntat que el bus que enllaça l’aeroport de Reus amb Barcelona ha incrementat “un 1.100% els usuaris”, en passar de 67 a 834 passatgers del juny del 2018 al d’enguany. Finalment, ha exposat que la línia entre les Terres de l’Ebre i Barcelona tindrà quatre autobusos més cada dia a partir del 15 de juliol, que reforçaran sobretot les franges horàries de primera hora del matí i vespre.\nGavín s’ha felicitat pels primers resultats del desdoblament i de l’increment de freqüències de la línia que va de la Costa Daurada (Cambrils, Salou, La Pineda i PortAventura) fins a l’aeroport de Reus. Si l’any passat hi havia un únic recorregut per connectar aquests quatre punts, des de l’1 de juny hi ha una línia que passa només per Cambrils i PortAventura, i una altra que enllaça Salou i La Pineda. Pel secretari és “un èxit” fruit de “l’esforç d’afinar l’oferta del transport públic amb la demanda prevista”. També ha concretat que el 95% dels usuaris del servei són turistes. La valoració ha estat similar amb l’autocar que connecta l’aeroport reusenc amb la ciutat de Barcelona, que fins ara tenia una connectivitat molt limitada. Gavín ha destacat que amb els nous horaris es “reforça la posició de l’aeroport de Reus com a complement del destí Barcelona”.\nIncrement de l'oferta de la línia d'autobús entre les Terres de l'Ebre i Barcelona\nEl secretari d’Infraestructures també ha avançat que a partir del 15 de juliol s’incrementarà l’oferta de la línia d’autobús entre les Terres de l’Ebre i Barcelona, que també s’atura a Gavà per, mitjançant una llançadora, arribar fins a l’aeroport del Prat. En concret, hi haurà quatre noves expedicions diàries, dues d’anada i dues de tornada, que seran a primera hora del matí i al vespre. “Es reforça sobretot la primera i l’última hora perquè cada vegada són més populars els vols de primera hora del matí. Era una franja que no estava ben coberta i hi havia demanda dels usuaris”, ha justificat Gavín.


El cicle ‘Fet a Mataró’, que engloba propostes escèniques de creadors locals, ha tingut aquest semestre un acabament remarcable amb l’obra ‘Psicosi de les 4.48’ que ha dirigit Moisès Maicas i s’ha pogut veure la primera setmana de juny. Per estrenar-la ha triat un espai inaudit: el soterrani de la perruqueria Aka de la baixada de les Escaletes, on té l’estudi l’artista Dani Montlleó.\nAmb aquest nou muntatge Maicas posa en escena un monòleg escrit el 1998 per Sarah Kane, dramaturga i directora anglesa que es va suïcidar als vint-i-vuit anys, després de diversos ingressos hospitalaris per depressió. Tot i haver publicat únicament cinc peces, està considerada un referent del teatre contemporani. ‘Psicosi de les 4.48’ és la darrera i va ser estrenada a Londres després de la seva mort. Com tots els altres textos anteriors va suscitar molta polèmica, tant per la duresa del contingut com per la forma poc convencional d’estar escrita.\nL’escenificació de l’obra de Sarah Kane ve a ser un nou exponent de la línia de treball de Moisès Maicas, caracteritzada per indagar i saber trobar autors actuals amb propostes dramàtiques innovadores, més enllà dels cercles i els noms habituals. Aquesta disposició activa envers la consecució d’un eixamplament del repertori del teatre del país amb criteris avançats, l’acompanya amb una pràctica escrupolosa de posada en escena en què l’actitud de recerca i d’exploració creativa és constant. Sense anar més lluny, no fa gaire mesos se n’han pogut veure dues mostres amb la representació simultània de ‘El drac d’or’, de Roland Schimmelpfenning, i ‘Lampedusa Beach’, de Lina Prosa, al Teatre Akadèmia de Barcelona.\nCom acostuma a fer, ara ha sabut comptar també amb un equip de col·laboradors que sota la seva direcció han conjuntat aportacions per aconseguir una versió de l’obra realment contundent. Amb l’ajut d’Ivan Morales, tot està al servei d’un relat colpidor i sarcàstic que flueix amb una estranya normalitat, des del disseny de l’espai i la mínima escenografia de Toni Giró, el gest i moviment firmat per Guille Vidal-Ribas, el vestuari de Pi Piquer, les llums de Raimon Rius o el so de Daniel Gener. I per damunt de tot hi ha l’encertadíssim treball de l’actriu Anna Alarcon, que és superb.\nPoesia i crueltat\nLa posada en escena de Moisès Maicas va molt més enllà del que podria semblar només el soliloqui descriptiu de les reflexions d’una malalta mental que acaba suïcidant-se. Permet descobrir un text difícil però molt directe que parla de la família, la soledat, la religió, l’amor, el cos, la malaltia o la necessitat de reconeixement. Evidencia també com cada una d’aquestes realitats modifica la percepció de la pròpia consciència i reflexiona sobre el desig, la desesperança i la mort. Ho fa amb un estil insòlit, deixant anar la narració a batzegades, jugant amb els silencis i amb un to poètic i cruel alhora.\nEl director mataroní opta així per una aproximació dinàmica, amb un ritme mantingut i canviant que de manera constant interpel·la l’espectador, situat volgudament en un espai ínfim i confinat. Amb uns recursos escènics senzills però molt eficaços per ajudar a la comprensió de la peça, la protagonista, sempre a frec del públic, aconsegueix fluctuar per una gran varietat de matisos, fa presents en el seu monòleg altres veus i personatges amb extrema solvència i manté la tensió de tots els assistents. Una gran interpretació.\n‘Psicosi de les 4.48’ obrirà a Barcelona la temporada 2015-2016 de La Seca-Espai Brossa, del 9 de setembre al 4 d’octubre, i el seu text, esplèndidament traduït per Anna Soler Horta, serà publicat per l’editorial Lleonard Muntaner.


SENYAL DE PLANA: Exposició Joan Oliva i Milà: erudit, i fidel bibliotecari (1858-1911) centenari 1911-2011\nExposició Joan Oliva i Milà: erudit, i fidel bibliotecari (1858-1911) centenari 1911-2011\nAmb motiu del centenari de la mort de Joan Oliva i Milà (1858-1911) la Biblioteca Museu Víctor Balaguer li fa un homenatge a la figura del qui va ser el primer bibliotecari de la institució balagueriana en varies activitats, una de les principals és la exposició “Joan Oliva i Milà: erudit, i fidel bibliotecari (1858-1911)”, amb guió de Míriam Albà i Miquel Marzal i dissenyada per el seu besnét en Víctor Oliva. Explica amb textos, fotografies i documentació original la figura de Joan Oliva. No se la deixeu perdre, la podeu veure fins el 8 de gener de 2012 a la biblioteca del Museu Balaguer.\nReferent als Punts de Llibre de l’Exposició\nReferencia a un pafló de l'exposició del primer "señal de pàgina", clar antecedent dels punts de llibre (1897).\nSenyal de pàgina o punt de llibre imprès el 1899.\nex-libris fet per el seu fill Víctor Oliva.\nPunt de llibre de la Societat humorística GRECS GROCS (Grecia Groga), any 1903.\nPunt de llibre del Museu Balaguer.\nInvitació a la presentació del llibre "Llum entre ombres. 6 biblioteques a la Catalunya contemporània" i de la inauguració de l’exposició celebrada el dia 26 d’octubre. El disseny de la invitació és de Victor Oliva.\nUn dels paflons de l’exposició\nAltres punts de llibre referents a Joan Oliva i Milà:


Aquest és un joc que em va explicar l'Oriol Ripoll . La veritat, no vaig acabar d'entendre ben bé perquè me l'explicava com si fos un gran joc... semblava que podia estar bé, però tant com per catalogar-lo com a "molt bo"? I per a "nanos" petits com a "boníssim"?\nCom us podeu imaginar, al cap de molt de temps que me l'expliqués, el vaig provar. I com moltes vegades, l'Oriol tenia raó.\nQuin gran error haver trigat tant! Quin gran error subestimar un joc abans de provar-lo. Quin gran error. Aquest joc és la prova viscuda en "pròpies carns" que en el món lúdic, abans de jutjar cal provar el que et proposen. Sempre.\nEl joc del "Peix...pop!" és per a dos jugadors. Un és el peix i l'altre el pop. Cada un, col·loca una mà amb els dits tancats (com a la primera imatge) i començem a jugar.\nEl que fa de peix diu "peix,peix" i avança amb la seva mà per l'aire en direcció al pop.Quan avança ho fa obrint una mica la boca del peix. Ara li toca al pop.\nEl pop, avança dient "pop,pop" en direcció al peix (obrint els dits de la mà com si fossin els tentàcles).\nQuan el pop ha agafat al peix, ha guanyat.\nLa diversió radica en les veus que es fan quan s'avança, les estratègies, els personatges que afegeixes (amb els meus nebots vam incloure un tauró que es menjava al pop i ajudava al peix!), si jugues amb una mà cada un o amb dues...\nJo hi vaig jugar una bona estona i vam riure moltíssim. Els que ens veien des de fora noenteniende què rèiem, però jo, vaig entendre el que em deia l'Oriol quan deia que era un joc "molt bo". Un cop més, merci!\nVa ser una manera genial de recordar-me a mi mateixa que la gran virtut dels jocs és aquesta...que els fan "impressionants" les persones que hi juguen.\nNota: La imatge l'he tret d'aquí\nGanyotes amb memòria...


L'Ajuntament reté 10.000 euros en dietes a Albiol per absentar-se a plens i reunions oficials\nEl govern assegura que ha faltat totalment o parcial a més de la meitat de plens o comissions dels darrers mesos; el PP defensa que sempre s'ha justificat\nPle del passat mes d'octubre / J.T.\nRedacció - 16/05/18\nL'Ajuntament de Badalona ha retingut al regidor del Partit Popular Xavier Garcia Albiol uns 10.000 euros en dietes d'assistència des del passat mes d'octubre per absentar-se de manera total o parcial a plens municipals i reunions oficials. Així li ha comunicat de manera formal aquest dimarts, a través d'una carta, en la que es relaten els motius pels que l'exalcalde no cobra les dietes des del mes d'octubre, quan el Consistori va tancar l'aixeta.\nEl regidor d'Hisenda i Recursos Humans, Jose Téllez, explica que l'Ajuntament ja va avisar l'estiu passat a través d'un comunicat oficial al regidor 'popular' que estava incomplint “reiteradament” el Reglament Orgànic Municipal. “S'abstenia reiteradament sense justificar o assistia només parcialment a plens i comissions, arribant tard o marxant abans d'acabar. El ROM diu que això és motiu per sancionar i retenir les dietes. Mai va respondre a aquest requeriment”, afirma Téllez.\nEl representant del govern considera que han estat “prou curosos” i han facilitat “tota la informació perquè pogués justificar les absències”, però subratlla que “de manera reiterada ha burlat el reglament”. Téllez detalla que, segons la revisió de les actes oficials, Albiol “només ha assistit de manera completa al 40% de les reunions col·legiades” des del mes d'octubre. En aquest sentit, avança que, si justifica les absències, es revisarà cas per cas i es podrien desbloquejar els diners. “Esperem que pugui respondre i que canviï d'actitud”, diu.\nPle anterior a octubre, sense el regidor del PP / J.T.\nEl PP denuncia que s'ha “segrestat el dret d'un regidor”\nEl president del grup municipal, Juan Fernández, afirma que la decisió ha estat presa “de forma unilateral i arbitrària perquè no se li ha donat suport amb cap informe tècnic o jurídic”. “De forma discrecional han decidit segrestar el dret d'un regidor”. 'Albiol ha assistit a les reunions que ha pogut i d'altres ha justificat la seva absència perquè ha assistit a altres òrgans d'administració superior, com pot se el Parlament de Catalunya. A l'últim ple, el senyor Garcia Albiol hi va assistir i no l'ha cobrat'.\nFernández assegura que, quan van preguntar al Departament de Recursos Humans de l'Ajuntament, els hi van respondre “que era una decisió exclusivament política”. “És una decisió política i personal de l'alcaldessa. Estudiarem totes les mesures a l'abast i pendrem totes aquelles que creiem convenient”.


La fiscalia denuncia la incineradora de Sant Adrià per contaminació - Línia Nord ed. Barcelonès Nord\nLa fiscalia denuncia la incineradora de Sant Adrià per contaminació\nRedacció|2022-04-05T18:07:27+02:0031 març 2022|Sant Adrià|Línia Nord ed. Barcelonès Nord\nLa incineradora de Sant Adrià de Besòs en una imatge d’arxiu. Foto: Anton Rosa\nLa Fiscalia de Medi Ambient de Barcelona ha denunciat els responsables de la incineradora de residus de Sant Adrià de Besòs per contaminació. Segons avança El Periódico, el ministeri públic acusa el president de TERSA i regidor de l’Ajuntament de Barcelona, Eloi Badia, i el cap d’explotació de la companyia d’un presumpte delicte ecològic per l’emissió de partícules tòxiques per sobre dels límits establerts per la normativa.\nEn concret, la demanda sosté que la incineradora estaria cremant residus per sota de la temperatura mínima de 850 graus que marca l’ordenança, fet que comporta l’emissió a l’aire de dioxines i furans en concentracions massa elevades. La documentació analitzada pel fiscal apunta que entre el 2015 i el 2019 s’haurien registrat diversos episodis d’aquest procés de combustió irregular.\nLa investigació que ha culminat en aquesta demanda va arrencar el 2018, després que la coordinadora AireNet denunciés la incineradora davant la Fiscalia de Medi Ambient per pràctiques irregulars que provocaven nivells d’emissió “molt elevats” de contaminants. Després de gairebé quatre anys, les indagacions policials conclouen ara que els responsables de la planta “haurien estat fent i/o tolerant conscientment” un seguit de pràctiques “contràries a la normativa ambiental aplicable”, i que podrien estar suposant un risc “greu” per a la salut de les persones que viuen a l’entorn, així com per al medi ambient en general.\nUn procés “totalment legal”\nEn declaracions a Betevé, el president de TERSA, Eloi Badia, ha assegurat que la incineradora compleix amb la normativa i que tots els procediments que s’hi duen a terme estan validats per la Generalitat. Pel que fa a les irregularitats en el control de la temperatura de cremació, Badia apunta que la fórmula que es fa servir a la planta és “totalment legal” i que s’han realitzat totes les anàlisis necessàries per acreditar que les emissions no suposen un “impacte per a la salut”.


Entitats de l'àmbit de la discapacitat intel·lectual reclamen que Catalunya “torni a ser capdavantera” en aquest sector - Social.cat\nEntitats de l'àmbit de la discapacitat intel·lectual reclamen que Catalunya “torni a ser capdavantera” en aquest sector\nDemanen a Chakir El Homrani més atenció als Centres Especials de Treball i la fi de la congelació del finançament de les entitats\nDimecres, 4 de setembre de 2019 | 12:15 h\nUna de les protestes per reclamar millores al CET | Laura Alcalde (ACN)\nL’associació Iura, formada per 10 entitats gironines en defensa dels drets de les persones amb discapacitat intel·lectual, s’ha reunit aquest dimarts amb Chakir El Homrani, conseller de Treball, Afers Socials i Famílies per demanar el “compromís” de la Generalitat en afers que afecten a les persones amb discapacitat intel·lectual.\nDurant la reunió, han exposat “les preocupacions” del sector, tot reclamant-li que Catalunya “torni a ser capdavantera en vetllar pel sector de la discapacitat”, perquè segons han manifestat les entitats en un comunicat, Catalunya havia estat un lloc de referència en la lluita pels drets de les persones amb discapacitat intel·lectual i “ara ja no ho és”.\nSegons apunta Iura, una de les qüestions tractades durant la reunió són les diverses problemàtiques que afecten els Centres Especials de Treball (CET), que sofreixen un fort infrafinançament per poder seguir duent a terme la tasca que fan. Segons exposen en el comunicat, El Homrani els ha assenyalat que “són totalment necessaris i compatibles amb la inserció a l’empresa laboral ordinària”. Per la seva banda, la delegació de Iura ha defensat que no es canviï el concepte de discapacitat intel·lectual “que sempre ha sigut del 33%”, al·legant que darrerament la Generalitat havia modificat aquest percentatge, un fet que “té efectes molt negatius en el model dels CET”.\nAixí mateix, han exposat al conseller els seus dubtes en referència a la llei de concertació de serveis que hauria de vetllar per evitar que empreses privades puguin fer negoci amb el sector de la discapacitat. Segons Iura, el conseller els ha comunicat que s’està treballant en aquesta llei per “millorar la contractació social i de serveis” amb la intenció de “tenir-la llesta per a la seva tramitació al Govern i al Parlament per aquesta tardor”.\nD’altra banda, durant la reunió han denunciat al conseller la congelació del finançament de les entitats en els últims deu anys. Per aquesta raó, sol·liciten “un pla urgent que contempli una actualització i increment del pressupost”.\nPer últim, també han demandat que es desbloquegi la llista d’espera de les places per als serveis d’atenció a les persones amb discapacitat intel·lectual, i que “es pugui optar amb més agilitat a llocs en serveis diürns i d’acolliment residencial”.


Amb l'arribada de la tardor hem de començar a preparar la piscina per l'hivern, si no tenim un equip de climatització per allargar la temporada de bany.\nQuan la temperatura de l'aigua baixa de 15 graus, és quan ens hem de plantejar la hibernació.\nVàlid per a qualsevol tipus de desinfecció de la piscina, ja sigui cloració tradicional amb pastilles o salina.\nSi l'equip és de cloració salina, es pot aprofitar l'hivern, que la cèl·lula està sense funcionar per fer el manteniment. Netejar les plaques metàl·liques amb netejador de cèl·lules per eliminar les incrustacions de calç… que hi ha a les plaques.\nAVANTATGES DE LA HIBERNACIÓ\nMantenim l'aigua de la piscina en condicions amb un mínim consum elèctric i amb menys productes químics.\nAmb la hibernació aconseguim un estalvi econòmic i un estalvi de feina.\nCOM PROCEDIR A LA HIBERNACIÓ\nPrimer netejar bé el vas de la piscina, passar el neteja fons i raspallar les parets. Netejar els cistells dels skimmers i el prefiltre del motor.\nFer una cloració de l'aigua fins a arribar a uns 3 ppm.\nRegular el pH de l'aigua al voltant de 7,2. Amb pH minus o pH plus segons convingui.\nAfegir la quantitat d'hibernador segons el volum de la piscina i si segueix en funcionament o es para la bomba de filtració.\nSi aturem la bomba de filtració durant tot l'hivern. S'ha de deixar la piscina filtrant un mínim de 8 hores i després aturar-la fins a la temporada vinent, que s'haurà de fer una neteja general. En aquest cas es recomana cobrir la piscina amb un cobertor.\nSi deixem la bomba de filtració en funcionament. S'ha de deixar filtrant de 2 a 4 hores diàries (en funció de la temperatura de l'aigua, com més baixa menys hores de filtració i mantenir una dosificació baixa de clor, al voltant de 0,5 ppm.\nUn cop l'aigua superi els 15 graus, s'ha de tornar a fer el manteniment habitual d'estiu.\nTRACTAMENT DE L' AIGUA


Sabrià: “Tenim l'oportunitat de fer seure l’Estat per abordar el conflicte polític i no hi podem renunciar”\nRedacció 11 desembre 2019\nSergi Sabrià, portaveu del Grup Republicà al Parlament / Marc Puig\nEl republicans han deixat clar que el futur polític del país ha de passar per l’amnistia, l’autodeterminació, llibertat i República\n“La nostra proposta és traslladar a una taula de negociació els grans consensos del país; fi de la Repressió i la resolució del conflicte a través de les urnes i la democràcia”. Així ho ha defensat el president del grup parlamentari republicà, Sergi Sabrià, durant la seva intervenció a la sessió de control al Parlament.\nDesprés d’encetar els contactes amb el PSOE, els republicans han destacat que “no podem renunciar a l’oportunitat històrica de fer seure Catalunya i l’Estat per abordar el conflicte polític actual” i ha afegit que “avui gairebé tots som al mateix punt, cadascú amb els seus matisos perquè la pluralitat és això i és la que ens ha permès avançar. I es tracta de saber sumar-la, i no de fer-nos trontollar amb moviments curtterministes”.\n“Tenim molt clar quin ha de ser el futur polític d’aquest país, que ha de passar per l’amnistia, autodeterminació, llibertat i República” ha constatat Sabrià i ha recordat que hi ha molta feina per millorar el futur social i econòmic del país.\n“Esquerra Republicana diu i dirà 'no' rotundament. Hi ha d'haver concrecions a la sortida política, s'han de respectar les institucions catalanes i s'ha d'acabar la repressió”, ha advertit Sabrià si l’Estat no es mou i no hi ha una solució al conflicte polític, ja que encara “estem lluny de tot”.\nPer part dels republicans, seguiran treballant com sempre per un futur digne, net i socialment just. “Sense renunciar mai a res i fer-ho d’institució a institució. D’actor polític a actor polític. Fem possible, allò que sembla impossible”, ha conclòs Sabrià.\nVilalta: "La nova Generalitat republicana treballa per ajudar la gent i resoldre el conflicte polític per esdevenir una República Catalana"\nEsquerra defensa la llei catalana dels lloguers davant l'amenaça de l'Estat: "Impugnar-la és políticament vergonyós i socialment injustificable”\nEsquerra Republicana presideix sis comissions del Parlament\nEsquerra Republicana porta al Parlament impulsar una llei trans catalana\nFront comú al Parlament per esquivar el Constitucional i recuperar el lloguer social com a alternativa als desnonaments


Petites gotes fredes tremolant. Roger Casero Gumbau. Girona: Qui la té més grossa?\nBen bé podriem dir... "vaya tela, no?"\nNo recordo exactament què el va motivar, possiblement la participació de "la Roja" a la darrera Eurocopa de futbol, però em va agradar la reflexió que més d'un va fer sobre el futur del periodisme català vers la hipotètica participació internacional de les seleccions catalanes: serà el periodisme català tan descaradament parcial i patriòtic amb les seleccions catalanes com l'espanyol amb les espanyoles?\nJo personalment no tinc tan clar que la resposta sigui un no rotund! Possiblement el periodisme català serà tan parcial i patriòtic amb les seleccions catalanes com ho és el periodisme francès, anglès i congolès amb les seves seleccions, sí, com el periodisme espanyol amb "la Roja"!\nEn una Catalunya independent algú dubta que les seleccions esportives catalanes seran un símbol més del país, de l'estat català? No buscaran, com ara ho fan els espanyols (també els nacionalitzats) amb la "rojigualda", els esportistes catalans la senyera per celebrar les seves gestes esportives?\nNo hem acabat sucumbint, també els catalans, a la mida de les banderes? Quan al 2001 a Madrid es va hissar una enorme (i cara!) bandera espanyola molts ho van trobar una exageració (que, ho és!) però molts d'aquests avui xalen més que mai, i el diumenge de Diada s'hi feien "selfies", amb les estelades mida "XXL" que aquests dies hem vist a Salt, a Berga... La bandera és diferent, però l'exaltació és la mateixa! A mi tanta exaltació de la bandera m'embafa...\nQui la té més grossa? És que resulta que sí, que al capdavall la mida sí que importa...\nPublicat per Roger Casero Gumbau a 13.9.16\nEtiquetes: 2016, catalunya, espanya, esports, independència, mitjans comunicació, periodisme, política, seleccions


El tió serà internacional o no serà - Diari de Barcelona | Diari de Barcelona\nEl tió serà internacional o no serà - Diari de Barcelona\nEl tió serà americà o no serà\nEl tió serà internacional o no serà\nUna història amb Kate McKinnon, Norah Jones, Viggo Mortensen, Stephen Fry i els Teletubbies\nPublicat el 23 de desembre 2020\nL’actriu Kate McKinnon va fer una proposta interessant —i que no ha tingut prou bombo— per a la internacionalització de Catalunya: vol que els Estats Units d'Amèrica adoptin la tradició del Tió. Hi ha esperança. I en un any com aquest, tan especial i amb unes festes tan estranyes, pensem que és una bona idea recordar tant la proposta de McKinnon com les diverses incursions televisives internacionals de la competència directa de Santa Claus.\nL’actriu va expressar la inquietud nadalenca enmig d’una entrevista al late night de Seth Meyers de la NBC. Com era d'esperar, als països lleugerament menys escatològics que Catalunya, tot allò relacionat amb la merda té l’atenció assegurada de l’oient. L’actriu fa una traducció literal, de Caga Tió a Poop log. El presentador no s’ho acaba de creure, evidentment. L’actriu explica la tradició, mímica vèlica inclosa, i el públic riu. McKinnon es treu un as de la màniga i recita una espècie de traducció literal de la cançó per cagar el tió.\n"Poop log, poop log of Christmas. Please, poop up nougats. Poop up figs. Do not poop up salted herrings, for there too salty"\nAquesta petita joia musical de quatre frases mal comptades ha tingut una altra gloriosa incursió a la televisió nord-americana. En aquest cas, a la sèrie documental sobre viatges i cuina No Reservations del Travel Channel, amb Anthony Bourdain al capdavant. En un moment de l’episodi, el cuiner busca d’on surten una munió de pets molt sorollosos, fins que descobreix que algú està cantant la cançó de la qual us parlo. Una versió molt més acurada que la de McKinnon a mans de, ni més ni menys, Norah Jones. La cançó és acompanyada per unes vinyetes explicatives força dignes.\nPerò aturem-nos un moment i imaginem-nos que veiem la tradició del Tió com si fóssim un estranger que mai n’hagués sabut res, com ara Viggo Mortensen (abans de ser la parella d'Ariadna Gil). Quines reticències podria tenir el públic nord-americà per adoptar aquesta tradició? A més d’escatològica, no és una tradició una mica violenta? Direu que n’hi ha de molt més violentes, com els braus o la batalla dels galls d’indi per Acció de Gràcies. Ben pensat, potser agradaria als Estats Units. Però hem de tenir en compte que, a més, hi ha nens pel mig.\nCom recorda l’actor Viggo Mortensen al The Late Late Show de James Corden de la CBS, “els nens poden fer el que volen”, des de pegar fins a cridar. Mortensen, que ha viscut a molts llocs del món, i actualment a Barcelona, en ser preguntat per una tradició de Nadal forània, en destaca la catalana: el Tió. Ja tenim un altre aliat internacional. I com sempre, més enllà de la cagada, els cops de bastó deixen el públic astorat. Una tradició potser més digna d’un viking que d’un català?\nI parlant de nens, si volem aconseguir penetrar en alguna societat de parla anglesa, necessitem adoctrinar els seus infants. Aquesta feina la tenim començada. Ja fa uns anys, els Teletubbies van fer un capítol especial parlant de com es vivia el Nadal a Espanya, i la connexió amb el món humà del capítol era l'experiència d’uns nens catalans i la seva família amb tot el procés del Tió. Tant la casa, la roba, com l’accent dels nens poden recordar el cinema més nostrat de Ventura Pons, però un detall ens diu que aquells nens són de debò: el Tió caga xuxes, no llaminadures.\nUna altra pregunta que els catalans ens hauríem de fer és si és normal que un ens, més enllà que sigui un tronc, cagui menjar. Ho torno a dir, cagar menjar. Siguin turrons o xuxes, qui menjaria una cagada? L'humorista britànic Stephen Fry resumeix l’escatologia catalana amb una frase feta dita directament en català: “Menja bé, caga fort”. Ho fa al seu programa de la BBC, preguntant els concursants sobre quina és la figura principal del pessebre a Catalunya. L’humorista també explica el fenomen sobrenatural del Tió, però se centra amb el caganer. Ja veiem que el Tió també té competidors interns.\nSenyores i senyors, acabem aquest viatge tan internacional com intracomarcal amb una exclusiva. El diccionari de llengua anglesa Collins recull la paraula caganer: “A figure of a squatting defecating person, a traditional character in Catalan Christmas crèche scenes”. Tenim l’esperança que algun dia el Tió de Nadal també entri a formar part de la llengua anglesa però, així d’entrada, com a neologisme sembla menys atractiu. Per ara, l’actriu McKinnon potser no ha aconseguit que el Tió sigui una tradició en algun indret de l'imperi britànic, però per alguna cosa es comença. Ànims McKinnon!


Gaudeix de la tarda-nit electoral de les europees 2019 a la Facultat | Blanquerna - Universitat Ramon Llull\nProp de 420 milions de ciutadans europeus dels 28 Estats membres tindran l’oportunitat d’escollir, entre el 23 i el 26 de maig, els 751 representants per a la IX legislatura del Parlament Europeu. A Espanya trenta-dues candidatures es disputaran 54 escons el pròxim diumenge, coincidint amb eleccions locals i autonòmiques.\nSabeu on seguireu els resultats?\n18h30 - Representació teatral de La idea d’Europa. Monòleg musicalitzat dirigit i interpretat per Òscar Intente, acompanyat per l’acordionista Ferran Martínez. L’obra, basada en la conferència homònima de George Steiner, interpel·la l’espectador sobre la seva identitat, el significat de ser europeu i el pes de la història i la cultura europees. Espectacle en català. Durada 65 minuts.\n19h45 - Presentació dels resultats de l’aplicació d’orientació de vot “tuvoto.eu” creada per Tecnopolítica, amb la col·laboració del CIDOB, per a les eleccions europees.\n20h00 - Tancament dels col·legis electorals i primera projecció del Parlament Europeu.\n20h15 - Debat amb politòlegs sobre la campanya i les eleccions europees a Espanya i Catalunya.\nBerta Barbet, politòloga i editora de Politikon;\nSaray Espejo, politòloga, directora d’Assumptes Europeus a Interstrategies;\nModera: Dr. Jordi Pacheco, degà del Col·legi de Politòlegs.\n21h00 - Actualització de la projecció d’escons del Parlament Europeu.\n21h15 - Debat amb periodistes europeus a Barcelona sobre la campanya a nivell de la UE.\nModera: Membre de l’Associació de Periodistes Europeus de Catalunya pendent de confirmació.\n22h00 - Actualització de la projecció d’escons del Parlament Europeu.\n22h15 - Sopar i quiz sobre la UE amb l'Alumni Blanquerna Elisenda Carod, de Minoria Absoluta.\n23h00 - Projecció final del Parlament Europeu.\n23h15 - Concert-cloenda de la nit electoral amb la cantant londinenca Gigi McFarlane.


Durant el primer trimestre es van constituir 5.136 noves...\nEconomia i empreses Durant el primer trimestre es van constituir 5.136 noves empreses a Catalunya\nEconomia i empreses 08/04/2019 09:50\nCatalunya és la comunitat espanyola que més va incrementar el nombre de noves empreses durant el primer trimestre de l'any 2019\nCatalunya és la comunitat espanyola que més va incrementar el nombre de noves empreses durant el primer trimestre de l'any 2019, en sumar 233 més respecte al mateix període de l’any passat, i la que més va incrementar la inversió de capital per a la creació d'aquestes empreses.\nSegons l'últim estudi sobre Demografia Empresarial, publicat per Informa D&B, companyia filial de Cesce, la comunitat catalana va acumular en els tres primers mesos del 2019 fins a 5.136 noves societats, un 4,75% més que en 2018.\nAquestes xifres situen Catalunya al capdavant en la creació d'empreses en el primer trimestre de l'any en termes bruts, enfront de les 48 menys que es van crear a la Comunitat Valenciana, les 26 menys registrades a Madrid o les 7 menys creades a Galícia.\nNo obstant això, continua sent la Comunitat de Madrid, amb 6.026 noves empreses, la que més societats noves va crear, malgrat el descens del 0,5% experimentat en els últims tres mesos, seguida de Catalunya, amb 5.136 noves societats, Andalusia, amb 4.487 empreses, Comunitat Valenciana, amb 3.165, i Galícia, amb 1.161 noves societats.\nEn el conjunt d’Espanya, la xifra va descendir un 0,25% en el primer trimestre, fins a les 26.933 societats, encara que al març l'activitat en la creació d'empreses va augmentar un 2%, fins a les 9.320 noves societats.\nRespecte al capital invertit per crear aquestes noves empreses, també destaca l'increment del 233% a Catalunya, sent la comunitat que més inversió acumula en el trimestre, 675 milions d'euros, enfront dels 294 milions de Madrid, on va descendir un 19%.\nEn total, el capital invertit per a la creació d'aquestes noves companyies a Espanya va pujar un 28% en el que portem d'any, fins a gairebé 1.940 milions d'euros. Al març, no obstant això, la quantitat es va reduir un 8% respecte al mateix mes de l'any anterior.\nPer sectors, el nombre d'empreses creades en alta tecnologia va baixar un 1% respecte als tres primers mesos del 2018, per quedar en 1.380 (el 5% del total). Per altra banda, el capital desemborsat es va reduir un 50% per a aquest tipus de companyies, fregant els 26,5 milions d'euros.\nEl sector amb més constitucions d’empreses va ser el de la construcció, seguit del comerç. Van acumular 5.895 i 5.350 noves societats respectivament, el 42% del total.\nLes societats constituïdes al març van suposar el nomenament de 10.922 administradors. Del total de càrrecs creats aquest any, el 22% l'ocupen dones.


Mor Emma Roca, pionera de l’esport de muntanya a Catalunya\nRoca va ser una de les dones que van posar la llavor perquè l’esport d’aventura no fos únicament reservat als homes\nEmma Roca: “Quan fas una marató hi ha una guerra dins teu”\nEmma Roca durant la temporada 2016\nActualitzada el 18-06-2021 21:24\nHa mort Emma Roca, pionera de l’esport de muntanya a Catalunya. Tenia 47 anys, i era doctora en bioquímica i bombera del Grup d’Actuacions Especials dels Bombers de la Generalitat de Catalunya (GRAE).\nEmma Roca va destacar fa una dècada a les curses de muntanya més emblemàtiques, però també en l’esquí de muntanya i la bicicleta totterreny. Va ser sobretot una de les dones que van posar la llavor perquè l’esport d’aventura no fos reservat únicament als homes.\nEmma Roca a la marató de Barcelona\nLes fites d’Emma Roca\nRoca va guanyar diversos campionats de Catalunya i d’Espanya, va ser dues vegades tercera a l’Ultra Trail del Mont Blanc (2012, 2013), segona també a la Marathon des Sables (2011) i també segona a la Cavalls de Vent el mateix any. Va ser campiona d’Espanya d’esquí de muntanya individual i per parelles, i campiona del món de raids el 2010.\n12-03-2017 13:44 VIA LLIURE\n15-11-2018 17:51 ‘RES ÉS IMPOSSIBLE’\nKilian Jornet: “La paternitat serà una qüestió logística; no m’aturaré”


És lúnica gran església gòtica catalana perfectament acabada.\nEls contraforts són massissos, sense arcs boterells, al contrari del que observem en les catedrals gòtiques europees, i les torres són octogonals i acabades amb terrats.\nEntre els contraforts de les naus secundàries hi ha les capelles laterals, i a lexterior, on radica la seva originalitat, predominen les línies horitzontals i despais plens.\nLa gran rosassa fou destruïda pel terratrèmol del 1428 i reconstruïda el 1459 pels mestres de cases Pere Joan, Andreu Escuder, Bernat Nadal i Bartomeu Mas.\nDarrere labsis hi ha lafegitó de la capella del Santíssim, neoclàssica (1833-35).\nVist des de lexterior ledifici presenta un aspecte massís i robust, que no tradueix el que trobarem a linterior.\nEl tram inferior queda centrat pel pòrtic i el superior per la rosassa, amb els dos finestrals que lacompanyen entre els contraforts i les torres.\nPosteriorment sobrí una nova porta a labsis, la porta del Born.\nAntiga església parroquial i arxidiaconal de la ciutat de Barcelona, construïda al s XIV.\nÉs el model més destacat de l'arquitectura religiosa gòtica catalana: remarcable per la severitat de línies, harmonia de proporcions, simplicitat d'estructura i absència d'ornamentació supèrflua.\nÉs obra del mestre de cases de Barcelona Pere de Montagut i del seu col·laborador Ramon Despuig, que la començaren el 1329 sobre el solar que ocupava des d'abans del 998 l'església de Santa Maria de les Arenes o de la Mar, construïda prop de l'antic port, a la Vilanova de la Mar (barri de la Ribera); aquesta fou edificada sobre un cementiri paleocristià, excavat recentment, que suposa l'existència d'una primitiva església en la qual el 877 el bisbe Frodoí trobà les relíquies de santa Eulàlia de Barcelona.\nLa importància d'aquest barri barceloní féu convertir l'antiga església parroquial en arxidiaconal i decidí la renovació de l'edifici, que es construí molt ràpidament (la part essencial s'acabà en temps de Pere el Cerimoniós).\nEl terratremol de Catalunya 1459 provocà l'esfondrament de la rosassa i una trentena de morts per la caiguda de les seves pedres. Aviat, però, es firmà un contracte per construir-ne una de nova, flamígera, que quedà acabada el 1459 i un any després s'acabaren d'instal·lar els vidres. La majoria d'imatgeria i l‘altar barroc afegits durant els segles següents resultaren cremats durant l'incendi del temple el 19 i 20 de juliol de 1936.\nÉs l'única gran església gòtica catalana perfectament acabada.\nA les seves façanes trobem els caràcters del gòtic català, els quals es diferencien dels caràcters del gòtic europeu.\nEn el gòtic català dominen les línies horitzontals i predominen els espais plens sobre els buits, terrats sense teulades i preferència per les grans superfícies nues.\nEls dos tipus d’arquitectura que té l’esglesia són:\nL'arquitrau és l'lement horitzontal de pedra que uneix entre sí dues pilastres o bé columnes. En l‘arquitectura clàssica, és la part inferior de l'entaulament que descansa immediatament sobre el capitell de la columna.\nLa volta és una estructura arquitectònica propia per a cobrir espais o recintes. La seva geometria pot ser amb simple o amb doble curvatura. Els materials de construcció poden ser: cairons formant dovelles, pedra, totxos o maons, amb un material aglomerant o morter.\nTé tres naus, la central de 13 m d'amplada i les laterals de 6,5 m, separades només per esveltes columnes octagonals, deixant un gran espai o sola per al culte, i l'alçada de les naus és quasi parella.\nEntre els contraforts de les naus secundàries hi ha les capelles laterals, i a l'exterior, on radica la seva originalitat, predominen les línies horitzontals i d'espais plens.\nDues torres octagonals es troben als extrems de la façana principal, la de l'extrem del N acabada el 1496 i la del S el 1902.\nLes altres portes són: una al costat del N o del carrer de Sombrerers amb Maria i l'Infant al timpà, esculpits al s XV, una altra al costat del S o fossar de les Moreres, amb una imatge de Santa Maria i als seus costats les inscripcions llatina i catalana que recorden la col·locació de la primera pedra; i una altra a l'absis, que dóna a la plaça del Born, feta per Bernat Salvador el 1549. A la part del carrer de Santa Maria hi ha un pas cobert o pont, fet el 1700, que comunicava el desaparegut palau del capità general amb la tribuna inferior de l'església.\nDarrere l'absis hi ha l'afegitó de la capella del Santíssim, neoclàssica (1833-35).\nEs conserven alguns vitralls del s XV i altres dels ss XVII i XVIII.\nAl presbiteri hi ha la tomba del rei Pere IV, el conestable de Portugal (1466).\nVist des de l'exterior l'edifici presenta un aspecte massís i robust, que no tradueix el que trobarem a l'interior.\nEl predomini de les línies horitzontals i dels panys de paret sense grans obertures ni decoracions és absolut. Contínuament es subratlla l'horitzontalitat, marcant-la amb motllures, cornises i superfícies planes, com si es volgués evitar una excessiva sensació d'enlairament (malgrat ser un edifici en realitat força alt).\nl'edifici forma un bloc compacte, sense panys de paret a diferents profunditats (només les corresponents a les naus) típics del gòtic europeu. Això fa que la il·luminació sigui sempre molt plana, allunyada dels jocs de llum i ombra que es poden produir a altres esglésies.\nLa façana principal queda ritmada per les dues torres octogonals (forma que es repetirà a les columnes de l'interior) i els dos poderosos contraforts que emmarquen la rosassa i tradueixen l'amplada de la volta interior.\nHoritzontalment podem veure-hi dos trams, clarament marcats per les motllures i els terrats, mentre que a les torres l'horitzontalitat queda subratllada una vegada més pels terrats en lloc de pinacles o agulles.\nEl tram inferior queda centrat pel pòrtic i el superior per la rosassa, amb els dos finestrals que l'acompanyen entre els contraforts i les torres.\nL'austeritat general és encara més manifesta als laterals, formats per una paret plana sense decoració que tanca l'espai entre els contraforts i permet la presència de capelles interiors. La concepció és doncs molt diferent de la gracilitat dels arcbotants del gòtic francès, que mai no foren un element destacat al gòtic català i aquí han desaparegut totalment.\nHoritzontalment es marquen amb claredat tres pisos. A l'inferior, corresponent a les capelles laterals, s'obren estrets finestrals, relativament petits, que ritmen la paret i corresponen cada un a una capella interior i cada tres a l'espai entre contraforts. Als laterals s'obren també dues portes: la porta de Sombrerers i la de les Moreres.\nPosteriorment s'obrí una nova porta a l'absis, la porta del Born.