Històrica | Nosaltresllegim | Pàgina 4\nArxiu de la categoria: Històrica\nEls aliats de la nit, de Roser Caminals\nRoser Caminals situa l’acció d’Els aliats de la nit a la Barcelona de 1941, anys de misèria física i moral, de postguerra interior i guerra a Europa i al món. L’Espanya obertament simpatitzant del règim de Hitler juga, això no obstant, un paper de neutralitat no bel·ligerant.\nAlgunes empreses de matriu estrangera actuen com a poc dissimulada tapadora d’activitats d’espionatge i contraespionatge de les forces en conflicte. Magnus, poderós laboratori farmacèutic alemany, n’és una i quan el Fede, espavilat i ambiciós, hi entra a treballar de visitador mèdic veu aviat que per surar haurà d’acceptar jugar un doble paper afegint al seu el de portador de missatges aprofitant la mobilitat i versatilitat de la seva feina.\nEl destinen a la zona de l’Alt Urgell i l’acció es desplaça, a l’encara més neutral Andorra que està passant de la situació de pobresa de l’alta muntanya mal comunicada que la caracteritzaven secularment fins a l’esclat de la guerra civil espanyola, a una nova situació com a enclavament privilegiat per desenvolupar, a més d’un molt incipient turisme d’esquí, les lucratives activitats del contraban de “paquets” de persones que miren de fugir dels nazis. I per tant també enclavament de les operacions d’intercepció d’aquests fugitius i de la informació que la seva detenció pot aportar.\nAmb la seva gran capacitat per captar les situacions, el Fede s’adona del paper que està jugant i, mancat de cap prejudici, s’hi presta sense manies.\nTota una galeria de personatges molt ben definits i caracteritzats es van trobant en el teixir i desteixir de la teranyina dels serveis secrets alemanys i britànics. En aquesta galeria hi ha, entre d’altres, un hongarès fugitiu del seu país acusat d’estar involucrat en un atemptat a Budapest.\nQuan ens havíem endinsat en aquest microcosmos de viatjants de comerç, cases de putes, metges corruptes, falsos esquiadors, passadors de “paquets” i executius de multinacional alemanya, sobtadament canviem d’escenari.\nSom al Budapest filonazi de Horthy i coneixem com era la vida de Ferenc Kodaly poc abans de ser expulsat de la càtedra universitària. Això és el que li farà canviar la vida molt ràpidament. Perd la dona, es troba fent de cambrer en un restaurant de luxe tronat, perd la casa i sense proposar-s’ho es troba involucrat de ple en la resistència fins que no té altra sortida que intentar la fugida travessant fronteres de manera arriscada i furtiva.\nNo explicaré com. L’acció transcorre amb una tensió mantinguda i, tot i que sabem des del començament que arribarà a Andorra, no podem deixar d’estar amb l’ai al cor i aguantant la respiració.\nEl final, que no revelaré, ens dóna informació, com ara sol passar als films “basats en fets reals”, de com els ha anat als personatges ja acabada la Guerra. Els que sobreviuen, que no seran pas tots…\nMolt ben construïda, ben escrita i amb un català de riquesa envejable. Manté el ritme i la tensió dramàtica sense caigudes. Els personatges, tots -i n’hi ha molts-, estan molt ben dibuixats i tenim de cadascun d’ells la suficient informació per entendre per què es comporten com ho fan. No són de cartó.\nNo us la perdeu. Quan es converteixi en una minisèrie de TV d’èxit podreu presumir d’haver-la llegit.\nTítol: Els aliats de la nit\nAutor: Roser Caminals\nAquesta entrada s'ha publicat en Ficció, Històrica, Narrativa i s'ha etiquetat amb Escrit originalment en català, Roser Caminals el 4 de novembre de 2015 per Lluís-Emili.\nLa merceria, de Teresa Roig Omedes\nRomàntica, agosarada, tràgica i sovint massa injusta és la historia que ens porta la Teresa Roig. Una novel·la on dues famílies de principis del segle XX són les protagonistes.\nPrenen com a escenari una Barcelona enmig d’una guerra que deixa massa morts en acabar. En Tonet, un noi tan humil que no té res, coneix l’Eudald, un noi de classe alta que ho té tot. A partir d’aquí, tot i l’abisme de circumstàncies que els separen, es va filant una historia d’amistat, amor i desenganys que faran que les famílies que formin aquests dos homes es vagin entrelligant sense voler-ho. Gràcies a aquesta amistat però, en Tonet veurà el somni de la dona que estima acomplert: obrir una botiga.\nLa merceria no només dóna títol a aquesta novel·la. És l’espectador silenciós de tot el que passa al voltant de tots els personatges que hi passen per ella. Un lloc que pren vida pròpia i que tots desitgen. Un lloc on tres generacions viuen i malviuen.\nEscrita amb un gust impecable i ambientada en una època meravellosa en constant evolució, la Teresa Roig ha sabut capturar l’essència de tots els personatges i plasmar-la en un espai temps precís i mesurat.\nNosaltres, he de confessar-vos que he gaudit com feia temps que no ho feia amb aquesta lectura i que hi ha un personatge que a mi m’ha arribat al cor. Us convido a llegir-la i a esbrinar qui és, perquè estic convençuda que a ningú deixarà indiferent!\nTítol: La merceria\nAutor: Teresa Roig Omedes\nAquesta entrada s'ha publicat en Drama, Ficció, Històrica, Narrativa i s'ha etiquetat amb Escrit originalment en català, Teresa Roig Omedes el 2 de novembre de 2015 per Elisabeth Turu.\nLa Malcontenta, de Sebastià Alzamora\nEn Sebastià Alzamora torna a l’actualitat literària i ho fa -m’atreviria a dir que- per la porta gran de la mà de La Malcontenta, el malnom del personatge principal de la novel·la que porta el mateix títol.\nLa novel·la comença amb una execució, la d’en Joan Durí, un bandoler que al segle XIX tenia atemorida bona part del sud de l’illa de Mallorca. A en Joan l’executaran a la forca juntament amb tres dels homes que formen part de la seva banda, acusats d’assassinat i dels múltiples robatoris que han anat cometent. Entre la multitud present a la plaça hi ha l’Antònia Suau, la companya d’en Joan Durí, anomenada la Malcontenta, unida al bandoler en un amor pur i incondicional que és capaç de sobreposar-se als fets més terribles que la banda pugui arribar a perpetrar.\nAquesta unió entre la Malcontenta i en Joan serà l’eix de la història, el que ens anirà portant en diferents fils temporals d’un moment a un altre de la vida dels protagonistes, des del dia que es coneixen fins el dia de l’execució -i més enllà- perquè el bandoler, en l’últim moment farà un jurament que l’Antònia assumeix com a propi:\nSí que vaig a l’infern! I allà vos esperaré a tots es que sou aquí! A tots!\nI és que abans de tancar porta, l’Antònia ha de preparar una venjança. Algú ha traït en Joan Durí i ha de ser castigat.\nSebastià Alzamora ha optat per inspirar-se en uns fets i personatges reals -hi ha documentació sobre l’existència de Joan Durí- i n’hi introdueix un de ficció -la Malcontenta- que es converteix en l’eix principal de la novel·la i que té una característica especial: l’Antònia és una dona forta, de caràcter, lluitadora, diferent a les dones del segle XIX que vivien a l’ombra dels seus homes. L’Antònia i en Joan van junts, però no es dilueixen l’un en l’altre. Aquests personatges ens faran veure les coses des d’un punt de vista propi: en Joan és brutal, el mouen els instints, les vísceres, mentre que l’Antònia és més racional i tot i que la seva intenció és la mateixa -fugir d’un món injust, sense oportunitats- no perden mai la seva pròpia identitat.\nSebastià Alzamora ha escrit entre d’altres els poemaris Mula morta (2001) i La part visible (2008) i ha estat reconegut com a novel·lista amb els premis Josep Pla 2005, per La pell i la princesa, i el Sant Jordi 2011, per Crim de sang.\nAquí teniu els primers capítols en pdf per començar a llegir el llibre.\nTítol: La Malcontenta\nAquesta entrada s'ha publicat en Ficció, Històrica, Narrativa i s'ha etiquetat amb Escrit originalment en català, Sebastià Alzamora el 30 d'octubre de 2015 per Marta Gil.\nG (la novel·la de Gaudí), de Daniel Sánchez Pardos\nEn Gabriel Camarasa i la seva família es troben forçats a abandonar Barcelona i marxar cap a Londres, a causa d’uns negocis combinats amb un escenari polític, diguem-ne no gaire adients per en Semproni Camarasa, el gran senyor d’aquesta família benestant.\nLa novel·la comença quan aquesta família torna a Barcelona després d’anys d’exili -a finals de 1874. La primera benvinguda que rep en Gabriel es un aparatós incendi al bell mig de la Rambla. S’està cremant ni mes ni menys que el diari La Gaceta de la tarde, competència directa de Las Noticias Ilustradas. Entre aquestes dues publicacions existeix una rivalitat d’aquelles d’ai mare!! La Gaceta, es considera a sí mateixa el diari dels senyors. Seriós, gens agosarat, poc amant de que el llegeixi el tipus de públic a qui no va destinat.\nLas Noticias Ilustradas, en canvi, el que volen es vendre diaris. I si toca ser sensacionalista, doncs fum-li fort!! I si convé que les notícies vagin acompanyades d’unes il·lustracions ben explícites, doncs millor encara!! Quedi clar que aquesta última publicació te com a propietari el senyor Semproni Camarasa.\nEl cas és que en Gabriel queda tan atònit davant l’enrenou del incendi que li va de pèls que un cotxe de cavalls desbocats, no el faci miques. El seu àngel de la guarda no es altre que Antoni Gaudí. La casualitat vol que els dos joves cultivin la seva incipient amistat al coincidir tots dos a l’Escola d’Arquitectes. Els dinars al restaurant 7 Portes es converteixen en un clàssic dels dos amics. Allà, amb un bon tiberi i un bon veure, comparteixen punts de vista sobre la vida, la condició humana i, lògicament, sobre Arquitectura.\nMentrestant, sembla que les cendres de l’incendi segueixen cremant a foc lent. S’està tramant alguna cosa grossa grossa. Els dos diaris, ja de per sí enfrontats, ara s’han declarat la guerra obertament. Però el rerefons fons de tot això no es altre que una trama política estudiada al mil·límetre per situar de nou un borbó perquè faci de rei, i enderrocar la República. El senyor Semproni, gran amic de la causa borbònica, sembla que té alguna cosa a veure amb tot aquest disbarat. De moment, comencen a caure caps…\nLa figura que té en Gaudí en tot aquest sarau és, si mes no, ben original. És un paio pagat de sí mateix, confia cegament en les seves capacitats de deducció -tot i que no sempre fa diana-, va impecablement vestit i sempre porta calés a la butxaca. L’origen d’aquest calés, pel que es veu té connotacions tirant a delictives. En Gaudí es relaciona amb la flor i nata dels quinquis del Raval, té un parell de xoriços a la seva disposició per fer encàrrecs, i per si això fos poc, es dedica a la fabricació i posterior distribució en forma de petits flascons d’un derivat de la metadona. Apa!! A veure si això no es de traca i mocador!!\nÉs un llibre original e innovador. Parla de la figura de Gaudí trencant esquemes i sent capaç, al mateix temps, de respectar la seva imatge honorable, la seva humilitat, i la seva gran passió pels temes místics i esotèrics.\nA més, el desenllaç us farà picar de mans! Ja ho veureu!\nAquí teniu els primers capítols en pdf i aquí teniu el booktràiler del llibre:\nTítol: G (la novel·la de Gaudí), de Daniel Sánchez Pardos\nAquesta entrada s'ha publicat en Ficció, Històrica, Intriga, Narrativa, Negra i s'ha etiquetat amb Daniel Sánchez Pardos, Escrit originalment en castellà el 15 d'octubre de 2015 per Lia.\nEl lladre del Guernica, de David Cirici\nEn plena Guerra Civil, la República Espanyola va participar a l’Exposició Internacional de París del 1937. Les dificultats polítiques i econòmiques eren moltes, però els dirigents de la República van considerar que la presència a l’Expo podia servir de crit d’alerta sobre la participació nazi i feixista al costat dels militars rebels (els que després en deien els “nacionals”) a unes potències europees que s’havien decantat per la “neutralitat” davant del conflicte. A més es perseguia que al costat d’aquesta sensibilització hi hagués un moviment de solidaritat i d’ajuda econòmica i material al govern legalment constituït.\nÉs per això que es decideix buscar als arquitectes, pintors i escultors més coneguts i famosos per a la construcció i decoració del “Pavelló de la República”: Josep Lluís Sert i Luis Lacasa dissenyen un edifici senzill de materials però de línies modernes (sempre apareix reproduït als llibres d’”Arquitectura Moderna”), i Picasso i Joan Miró col·laboren amb pintures monumentals juntament amb Alexander Calder, Alberto Sánchez i Juli González que hi aporten escultura.\nJa sabem com segueix la història: Picasso pinta el conegut Guernica que després de ser exhibit en diferents llocs del món retorna a Espanya, no sense polèmica, quan la democràcia -que no la república- es va considerar consolidada. Joan Miró havia pintat també un gran mural sobre 6 panells d’aglomerat anomenat El segador (també anomenat Pagès català revoltat), obra notable de la qual hi ha testimonis fotogràfics i també de gran impacte emocional com el quadre de Picasso. La pintura de Miró va desaparèixer en ser desmuntat el Pavelló. No sé sap si a París, durant el trasllat o a València, quan era la capital de la República.\nFins aquí la realitat. Ara comença la ficció. David Cirici ha creat el que ha posat com a subtítol al seu llibre: “Novel·la d’intriga sobre un episodi real a l’Exposició de París del 1937”. Una intriga que es mou entre l’any 1937 i el moment present.\nUna galerista i una pintora, antigues amants, un professor d’art, també antic amant de la galerista, un noi francès que l’any 1937 va col·laborar amb una organització pro-nazi i la seva cosina són els personatges que aniran bastint una història d’enganys i falsificacions (com la que volen fer de l’obra de Miró) amb amors i desamors; i al fons de l’escena, Miró i Picasso, amb els seus temperaments i les seves circumstàncies van fent el contrapunt, fent que el lector vagi de la realitat a la ficció i de la ficció versemblant (hi ha una documentació força completa a la base de la història) a la realitat que sembla superada per la ficció.\nHi ha intriga, sentiments de tota mena, il·lusions, desenganys i … quasi no us n’adonareu i estareu arribant al final del llibre i encara quedaran girs inesperats…\nQualsevol dia pot sortir la notícia als diaris de l’aparició del famós mural de Miró. Per quan això arribi fareu bé d’haver llegit aquest llibre tan entretingut i ben teixit.\nAquí teniu els primers capítols en pdf i aquí so l’autor explicant-vos una mica l’origen del llibre:\nTítol: El lladre del Guernica\nAquesta entrada s'ha publicat en Ficció, Històrica, Intriga, Narrativa i s'ha etiquetat amb David Cirici, Escrit originalment en català el 12 d'agost de 2015 per Fita.\nDestí, La Templanza, de María Dueñas\nHa estat un error obrir aquest llibre? La veritat és que no. Però aquesta és la sensació que m’ha quedat quan ho he fet. Atrapa massa i me n’he anat a dormir tard massa dies seguits!! Irresistiblement atrapada al llarg de més de 500 pàgines en les quals assistim a la fugida endavant de Mauro Larrea.\nL’autora d’El temps entre costures i La missió de l’oblit ha deixat enrere les veus femenines per donar la paraula a un home… i quin home! Estem davant d’una altra gran novel·la de la María Dueñas on trobem secrets, ambicions, enganys, fortunes, passions, personatges amb moltes arestes i un gran rigor històric.\nAmb Destí, La Templanza us trobareu davant d’una novel·la d’amor, amb un fresc històric situat a finals del XIX que comença a Mèxic, segueix a La Habana i acaba a Jerez, en aquesta finca anomenada ‘La Templanza’.\nEn Mauro Larrea, un indiano caigut en desgràcia arran de la guerra de secessió dels Estats Units, guanya aquesta finca en una partida de billar. Quan hi arriba coneix la pertorbadora Soledad Montalvo: una dona forta, intel·ligent, amb els objectius molt clars i sobretot, amb un marit que es dedica a comerciar amb els vins que es fan a Jerez. En voleu un tastet? Ella diu que…\n-El meu pare mai hauria perdonat ni una sola polonesa en un dia com avui. I jo haig de mantenir ben amunt el seu prestigi, com a digna filla que sóc d’en Jacobo Montalvo: el més tal·lós per als negocis i el més hàbil als salons, com tothom el recorda amb tant d’afecte.\nLes riallades benintencionades van ratificar l’homenatge al progenitor; però ningú va arribar a captar el doble sentit de la frase.\nPotser va ser la càlida acollida dels vinaters el que va contribuir a relaxar-lo i li va permetre desterrar temporalment en un racó de la seva memòria els tèrbols incidents de la tarda. O potser, novament, va ser el simple atractiu de la Soledad, aquella barreja de gràcia i enteresa que l’havia acompanyat en totes les tempestes i tots els naufragis de la seva vida. Fos com fos, a partir del moment en què es van integrar al centre del saló, tot es va volatilitzar per a en Mauro Larrea com per l’art d’un mag capaç de convertir en fum un as de cors: els pensaments rocosos que constantment li martellejaven el cervell, l’existència d’un fillastre menyspreable, la música al voltant. Tot va semblar evaporar-se tan bon punt va agafar la Sol per la cintura i va notar el pes lleuger del seu llarg braç col·locat damunt l’espatlla.\nJa ho veieu. Unes paraules, un ball… i el món s’evapora!\nNosaltres. Si patíeu, no cal. La María Dueñas ho ha tornat a fer. I si no us en refiàveu del tot perquè La missió de l’oblit no us va acabar de convèncer o no va complir les expectatives que us havíeu fet després d’El temps entre costures… no cal que patiu.\nLa María Dueñas ho ha tornat a fer. És un tros de llibre!\nTítol: Destí, La Templanza\nTraductors: Núria Parés Sellarés | Núria Garcia Caldés\nAquesta entrada s'ha publicat en Ficció, Històrica, Intriga, Narrativa, Romàntica i s'ha etiquetat amb Bestseller, Escrit originalment en castellà, María Dueñas el 26 de juny de 2015 per Victòria Motger.\nEl Sant Jordi de la Pema Maymó és Cremeu Barcelona!, de Guillem Martí\nLa nostra aimada Pema Maymó, editora de Columna, ens fa el seu Editor’s Choice de cara a Sant Jordi. Ella aposta per un fenomen d’aquells que fa patxoca: una novel·la històrica tan de veritat que sembla mentida! Aquí teniu el seu escrit:\n“L’heroi inesperat que va salvar una ciutat”. Un llibre que porta aquesta frase a la faixa de coberta crida l’atenció. I si la ciutat és Barcelona, si la temàtica és la Guerra Civil –reconeixem-ho: ens apassiona ara i sempre- i si la coberta és una preciositat del disseny, t’hi llences de cap. Si a més, t’assabentes que l’autor de la novel·la va descobrir la història d’en Miquel Serra i Pàmies, el protagonista principal, perquè va ser un tiet besavi seu amb una història personal desconeguda per la família, la cosa va in crescendo a un ritme frenètic. Una novel·la amb tots els ingredients perquè una editora com jo se n’enamori!\nSom als primers dies de 1939: la República agonitza i la guerra està perduda. Mentre Barcelona veu com s’acosta un final ineludible, arriba l’ordre del Komintern d’arrasar la ciutat per no deixar res a l’enemic. Miquel Serra i Pàmies, membre del PSUC i Conseller de la Generalitat, rep l’ordre d’executar aquest pla de terra cremada i destruir vies de comunicació, fàbriques, transport, dipòsits d’aigua… Però ell, amb l’ajuda d’un sergent veterà de l’exèrcit republicà, boicotejarà aquests plans i salvarà la ciutat d’una destrucció que hauria canviat el destí de la nostra Història.\nCremeu Barcelona! és el llibre perfecte per a regalar aquest Sant Jordi: té aventures, Història (sí, en majúscules), amor, herois i malvats, guerra i molta esperança… Però sobretot, té futur. En Guillem Martí ha recuperat una figura absolutament oblidada als llibres, com és el Conseller de la Generalitat Serra i Pàmies, i li ha regalat una història versemblant a partir dels pocs fets reals que se’n coneixen. I ha aconseguit que des de la primera pàgina t’atrapi l’aire melancònic i apassionant d’una història èpica, d’heroisme i amors que traspassen fronteres i perills.\nDiu na Pema que se n’ha enamorat. Algú de Nosaltres no s’està enamorant perdudament d’aquesta Barcelona salvada de les flames i aquest desconegut anomenat Serra i Pàmies?\nAquí en teniu els primers capítols en pdf.\nTítol: Cremeu Barcelona!\nAquesta entrada s'ha publicat en Històrica, Narrativa, No ficció i s'ha etiquetat amb Escrit originalment en català, Guillem Martí, Sant Jordi el 20 d'abril de 2015 per Nosaltresllegim.cat.\nCremeu Barcelona!, de Guillem Martí\nSuposo que per a tots els Nosaltres l’acte de llegir una novel·la es sempre un acte de plaer. Es tracta de gaudir, abstreure’s una estona, somiar altres vides, i què sé jo quantes coses més. Però en aquest cas el somni és real, això ha passat, i a més, ha passat a la nostra estimada Barcelona. Amb aquesta premissa, vulguis o no, l’acte de llegir es torna un acte reivindicatiu. Un acte de memòria històrica. Un acte sagrat.\nEn Miquel Serra i Pàmies, parent de l’autor d’aquesta joia anomenada Cremeu Barcelona!, va ser conseller de Subministraments de la Generalitat de Catalunya, i per sobre de tot, sense acabar de ser un heroi, va ser un home amb principis, un paio legal, un bon home en una època en què la integritat i la justícia i aquest petit fenomen de fer el que toca pràcticament no el portava a terme ningú. Si t’hi fixes… si fa o no fa com ara.\nEls nacionals estan a punt de conquerir Barcelona. La ciutat i els ciutadans estan desgastats, morts de misèria i de fam, sense il·lusió, avorrits de mentides i de falses promeses. Enmig d’aquest panorama, el Komitern i el seu braç executor, el SIM, donen una ordre directa que a més ha de portar-se a terme rapidíssimament. I aquesta ordre no es altra que cremar Barcelona!! No pot quedar res dret: els subministraments d’aigua, llum gas…tot enlaire. Fins i tot els serveis sanitaris, a prendre pel sac. I el que no pugui viure… que es mori!\nEls russos no volen que quedi res en absolut del que puguin aprofitar-se el vencedors, i els danys que caiguin sobre Barcelona i els seus habitants, la pèrdua brutal de vides que suposa una acciò d’aquest nivell, els és ben igual.\nMentrestant les bombes van caient, ara dels italians, ara dels alemanys. Ara una canonada, ara les sirenes que criden cap als refugis. I sempre, en tot moment, la gana. Una fam que és capaç de fer-te vendre l’ànima al diable quan veus que els teus fills, els teus pares o el teu home ja no s’aguanten dempeus.\nEl cas és que en Serra i Pàmies idea una estratègia per a saltar-se els alts poders russos i no fer cas d’unes instruccions que no es veu amb cor de portar a terme. Cremar Barcelona? Ni parlar-ne!!\nLi costa molt, moltíssim. Amb la seva decisió, la seva tossuderia, arrossega un bon grapat de personatges entranyables que són prou valents o prou sonats per fer-li costat, però el cas és que Barcelona…. és Barcelona.\nLlegint aquest llibre, riure, plorar, desesperar-se i alçar les mans cap al cel es tan fàcil!!\nEl recomano a tots aquells que s’estimen aquesta ciutat i a tots aquells que repudien les injustícies.\nAquesta entrada s'ha publicat en Històrica, Narrativa, No ficció i s'ha etiquetat amb Escrit originalment en català, Guillem Martí el 10 d'abril de 2015 per Lia.\nLa venjança dels almogàvers, d’Andreu González Castro i Ramon Gasch Pou\nTots hem sentit a parlar dels almogàvers i quan dic tots, és tots. Segur que coneixeu els noms més rellevants que van comandar aquest exèrcit temible, d’una manera o una altra hem sentit i coneixem anècdotes de la vida de Roger de Flor o Ramon Muntaner.\nEl que potser no coneixem tant és com vivien aquests valents soldats, com es desplaçaven amb l’exèrcit o què els movia a l’hora de voler viure com a mercenaris a sou dels cabdills, els monarques o els ducs als que servien. I, segurament, tampoc no coneixem gaire l’episodi conegut amb el títol d’aquesta novel·la, la venjança de l’exèrcit almogàver davant l’exèrcit de Bizanci al segle XIV.\nDoncs aquesta és la part de la història en la que es concentra aquesta nova publicació de Ramon Gasch i Andreu González, que ja havien compartit autoria a Bon cop de falç i Defensors de la terra.\nLa venjança dels almogàvers s’estructura a l’estil de les antigues cròniques. En el que potser és una picada d’ullet a la potser més coneguda de totes, la de Ramon Muntaner, Ramon Gasch i Andreu González, fan aparèixer aquest personatge no només com un simple redactor de la història sinó que el retraten com l’almogàver, que en realitat era un soldat instruït per a ser un cabdill a la guerra, despietat quan calia o just quan les circumstàncies ho requerien. Igual que en Marc Amorós, el principal protagonista de la història, en qui es vertebren els fets que es narren i que veiem créixer des de la seva condició de jove escuder fins a convertir-se en un soldat bregat en mil batalles.\nS’ha de dir que és ben palesa la feina de documentació que els dos escriptors han hagut de fer, els episodis es narren amb precisió i rigor, dibuixant un retrat bastant fidedigne del que succeïa dins i fora del camp de batalla, mostrant les coses bones dels almogàvers, però sense amagar les dolentes, no oblidem que al cap i a la fi, eren temps de guerres i els abusos i les situacions fora de mida es donaven en un bàndol i altre, sense distincions.\nSi us agraden els llibres que parlen de la Història del nostre país, no us deixeu perdre La venjança dels almogàvers: la gaudireu.\nTítol: La venjança dels almogàvers\nAutor: Andreu González i Ramon Gasch\nAquesta entrada s'ha publicat en Ficció, Històrica, Narrativa i s'ha etiquetat amb Andreu González-Castro, David Montserrat, Escrit originalment en català, Jaume Clotet, Jaume Clotet i David de Montserrat, Ramon Gasch el 30 de març de 2015 per Marta Gil.\nEl gran inquisidor, de Miquel Fañanàs\nEn una família ben humil de Girona, neix en Nicolau Eimeric, el tercer de tres germans. El més gran neix amb una malaltia que l’impossibilita per desenvolupar cap mena tasca, el segon penca com un bou a la feina del pare, que no es altra que fer de boter, i per últim, en Nicolau, que com que és massa petit per traginar botes, col·labora a la economia familiar fent cistells de vímet.\nPotser per culpa de la feina, potser per la mort de la dona, el cas es que el pare del Nicolau no sap com fer-s’ho per tirar la família endavant. Es per això que quan el seu fill petit li diu que la cosa del cistells no va amb ell i que el que ell vol i necessita es una vida consagrada a Déu i a l’estudi, a l’home, que tira mes del que li convé del contingut de les botes, se li obre el cel.\nEncara que una mica a contracor, un bon dia agafa al nano i se’n van tots dos cap al convent dels dominics perquè a banda de rebre una bona formació, es una boca menys per alimentar i vulguis que no, un mal de cap sí que es podrà estalviar.\nDesprés d’una primera avaluació, els dominics accepten fer-se càrrec del noi. Li assignen unes tasques bàsiques al convent, i la resta toca repartir-ho entre la seva formació i les pregaries consagrades a Déu.\nNo passarà gaire temps fins que el seu tutor vegi que en Nicolau és un alumne brillant que posa la màxima atenció a les seves ensenyances, que és discret, audaç i té personalitat. Tant es així que el convent de Girona es fa petit per un novici tan prometedor i la cúpula del convent decideix que el millor que pot fer es enviar al jove Nicolau a París per acabar com Déu mana la seva formació.\nI el jove Nicolau aprèn… i tant que aprèn!! Potser massa i tot. De fet ja no es el nano malaltís i mort de gana que un bon dia ingressa als dominics de Girona amb les mans plenes de no res. Ara ja es un home, o més ben dit un home cruel obsessionat amb els jueus, les bruixes i heretges.\nEn Nicolau, acaba convertint-se en Inquisidor General de la Corona Catalano-Aragonesa. No està gens malament per un nano fotut de misèria i sense cap mena de futur, oi?. I es pren tan seriosament la seva feina que fins i tot acaba enfrontant-se a papes, reis, nobles i a qualsevol que se li posa per davant. Val a dir que la modèstia i la humilitat no es troben entre les virtuts de la mala bèstia del Nicolau Eimeric.\nNo us podeu perdre aquesta part tan fosca, tan cruel i tan abominable de la nostra història. Teniu dret a saber quins eren els mitjans de tortura preferits pel “jove Nicolau”. Era un perfeccionista, un sàdic, una mala persona en tota regla.\nEn fi, tots sabem que en nom de Déu s’han perpetrat les mes grans barbaritats que hom pugui arribar a imaginar… i després ens queixem que a les pel·lícules americanes abusen dels mitjans i de la ficció. Hahaha!! No cal tenir mitjans per abusar de valent: podeu comprovar-ho llegint El gran Inquisidor del Miquel Fañanàs.\nAquí teniu les primeres pàgines del llibre en pdf.\nTítol: El gran inquisidor\nAutor: Miquel Fañanàs\nAquesta entrada s'ha publicat en Ficció, Històrica, Narrativa i s'ha etiquetat amb Escrit originalment en català, Miquel Fañanàs el 11 de març de 2015 per Lia.\nLa mirada de la sargantana, de Roger Bastida\nLa casa de la frontera, de Rafael Vallbona\nL’home que perseguia la seva ombra, de David Lagercrantz\nJa tenim els guanyadors dels Premis Literaris de Girona 2017\nEn Jordi Amat ens explica el seu llibre ‘Com una pàtria. Vida de Josep Benet’\nL’assassí que estimava els llibres, de Martí Domínguez\nPaul Auster presenta ‘4 3 2 1’ a Barcelona\nEls Coixinets, de Joan Maria Morros\nLa Clara ja és una de Nosaltres\nQuan els peus són les teves ales, de Guillem Cabrera\nThug. L’odi que dónes, d’Angie Thomas\nCom una pàtria. Vida de Josep Benet, de Jordi Amat\nUna verge insensata, d’Ida Simons\nEls ocells, de Víctor García Tur\nTemps de llum, de Sílvia Tarragó\nT’ho donaré tot, de Sílvia Tarragó\nPit i amunt!, de Benet Iñigo\nJoan Maria Morros ens explica el seu llibre ‘Els Coixinets’\nIndividus com nosaltres, de Ferran Torrent\nJosep Capsir ens explica el seu llibre ‘Els fills de l’Atlàntida’\nMichael Fassbender és el Harry Hole de Jo Nesbo\nAlgunes coses nostres (182)\nLlibre pràctic (83)\nMenjar i beure (23)\nFantasia i Ciència Ficció (63)\nNo ficció (261)\nBiografies i memòries (123)\nRelats breus (65)\nVam publicar-ho fa temps… (1.270)\nAlbert Villaró Andrea Camilleri Best-seller Bestseller Care Santos Carme Riera Dan Brown Danielle Trussoni David Martí David Nicholls David Safier David Vann Diversos autors Donna Leon Emili Teixidor Empar Moliner Escrit originalment en castellà Escrit originalment en català Federico Moccia Ferran Torrent Francesc Miralles Gemma Lienas Gerard Piqué Geronimo Stilton Haruki Murakami Internacional Jaume Cabré Joan Margarit John Boyne Jo Nesbo Manuel de Pedrolo Marc Levy Maria Barbal Paul Auster Paulo Coelho Premi Sant Jordi Ramon Gasch Sant Jordi Sant Jordi 2011 Sant Jordi 2016 Sebastià Alzamora Stieg Larsson Sílvia Soler Vicenç Villatoro Xavier Bosch


L'índex de rebrot millora lleument al Vendrell els dies previs al Nadal - Ràdio Televisió El Vendrell\nL’evolució de la Covid 19 al Vendrell continua situant el municipi en risc de rebrot alt d’acord amb la mitjana de dades registrades durant la setmana del 18 al 24 de desembre. Cal tenir en compte però que de manera puntual les dades diàries poden fer fluctuar aquest índex que en el darrer període se situa en 369, una mica per sota del registrat la setmana anterior quan va arribar a 402. En aquests set dies la taxa de reproducció de l’epidèmia és de 1,37 , amb una baixada de més d’un punt respecte el període anterior. Aquesta dada, superior a u, indica que el virus es continua escampant i que cada contagiat ho encomana a més d’una persona. D’ençà que va començar la pandèmia s’han confirmat 1.133 casos de Covid 19 i s’han registrat 43 defuncions només al Vendrell, dues d’elles durant la darrera setmana. Actualment, dels més de 330 pacients que han ingressat a la UCI des del mes de març, 21 encara hi continuen.\nCovid 19 El Vendrell\nCondemnat a sis anys de presó el veí del Vendrell que el passat mes d’octubre va ser detingut en un control policial al peatge de l’AP-7 al seu pas pel Vendrell amb 23.000 pastilles d’èxtasi. La droga confiscada es va


Perfil del contractant - Aigües de Tomoví\nEl perfil del contractant és el mitjà de difusió pública de les licitacions impulsades per AIGÜES DEL VENDRELL. D'acord amb allò disposat a l'article 191 del Reial Decret Legislatiu 3/2011, de 14 de novembre, pel qual s'aprova el Text Refós de la Llei de Contractes del Sector Públic i, així mateix, l'article 13 de la Llei del Parlament de Catalunya 19/2014, del 29 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern, en el PERFIL DEL CONTRACTANT d'AIGÜES DEL VENDRELL s'hi dona accés a\nLa informació sobre l'òrgan de contractació, amb la indicació de la denominació exacta i dades de contacte.\nLa informació sobre les licitacions en tràmit, tipus de contracte, objecte a contractar, contingut econòmic, plecs de clàusules administratives i condicions d’execució de cada licitació.\nLa informació sobre els contractes programats, quan hi hagi.\nEls contractes ja formalitzats, amb la indicació de l’objecte, l’import de la licitació i d’adjudicació, el procediment utilitzat per a contractar i la identitat de l’adjudicatari, la durada, el nombre de licitadors, els criteris d’adjudicació, el quadre comparatiu d’ofertes i les puntuacions respectives, i també els acords i informes tècnics del procés de contractació.\nLes modificacions contractuals, les pròrrogues dels contractes, les licitacions anul·lades i les resolucions anticipades.\nEls acords i criteris interpretatius dels òrgans consultius de contractació quan afectin a alguna licitació adjudicada per l'entitat.\nLes resolucions dels recursos especials, de les qüestions de nul·litat i de les resolucions judicials definitives en matèria de contractació, i també els actes de desistiment, renúncia i resolució de contractes licitats o formalitzats per l'entitat.\nD’acord amb l’article 8.1.a) de la Llei estatal 19/2013, de 9 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern, la informació relativa als punts anteriors b) i e) quant a contractes menors s’oferirà agrupada amb periodicitat trimestral.\nInstruccions Internes de Contractació d’AIGÜES DE TOMOVÍ\nEstat Selecciona un estat ... Pendent de licitació Adjudicada Anul·lada o desestimada\nTipología Selecciona una tipologia ... Contracte d’obres Contracte de serveis Contracte de subministraments\nLes dates introduïdes no són correctes


Educació ha invertit 872.188 euros en més de 2.000 treballs de manteniment d'escoles en dos anys | Compromís per Castelló\nMés de 2.000 incidències resoltes en els 40 col·legis públics amb què compta Castelló és el balanç d’actuacions empreses des del programa de manteniment d’escoles, inclós en el Pla Integral de Reformes impulsat per la regidoria d’Educació al començament del mandat. En aquests dos anys, que pràcticament han coincidit amb els últims dos cursos escolars, l’Ajuntament ha invertit un total de 872.188 euros per tal d’escometre les obres de reparació i manteniment necessàries per garantir el perfecte funcionament i aprofitament de les instal·lacions públiques de la ciutat.\nEl regidor d’Educació, Enric Porcar, destaca que molts col·legis, especialment els edificis més antics, “presentaven un evident estat d’abandó, el que es traduïa en grans deficiències i, en alguns casos, seriosos problemes de manteniment que dificultaven el perfecte desenvolupament del treball diari i, a més, donaven una imatge d’escoles tercermundistes”. “El nostre objectiu de dignificar l’educació pública passa, en primer lloc, per fer tot el possible perquè els centres escolars estiguen en òptimes condicions”, assenyala Porcar, qui considera que el pla està complint els seus objectius.\nEl Pla Integral de Reformes es va posar en marxa al juny de 2015, al poc d’arribar el nou equip de govern a l’Ajuntament. Va ser un projecte conjunt de les regidories d’Educació i d’Ordenació del Territori, que el curs 2015-2016 van destinar 447.739 euros per a més de 1.000 actuacions i l’últim, una quantitat lleugerament inferior, 424.449 euros, amb 932 treballs. Tots aquests treballs han estat coordinats amb la Conselleria d’Educació per tal de planificar les actuacions a realitzar.\nEls treballs més habituals que s’han fet des de juny de 2015 han consistit en el pintat de façanes i parets, tant en els patis i zones exteriors com en les aules; la remodelació de lavabos i, especialment, la reparació d’aixetes i fontaneria; a més de l’adequació de les instal·lacions elèctriques i de calefacció d’acord amb la normativa actualment vigent. Altres treballs menors, com reparacions de finestres, persianes i portes, també han absorbit bona part del pressupost destinat per l’equip de govern al manteniment de col·legis. Un pressupost que l’any 2017 s’ha incrementat un 15 per cent i que permetrà que aquest final d’any encara es puguen realitzar algunes reformes importants en les escoles.\nDos dels centres als quals més fons del Pla Integral de Reformes s’han dedicat en aquests dos últims anys han estat el Lluís Revest, que només en l’exercici 2016-2017 va rebre 61.569 euros, i el Censal, on va ser necessari realitzar un total de 103 actuacions. Els col·legis Antonio Armelles i Carles Selma són altres que han necessitat moltes actuacions. Es tracta de casos clars de l’estat de deteriorament que presentaven les escoles de Castelló, “una situació que estem tractant de solucionar”. “Estem satisfets amb el ritme de reformes que portem”, destaca el regidor d’Educació, Enric Porcar.\n←Esports ha realitzat una vintena de reparacions i tasques de manteniment en quatre grans recintes de la ciutat\nLa regidoria de Participació Ciutadana organitza cursets gratuïts sobre l’administració electrònica→


La canonada es va construir urgentment, va costar 80 milions d’euros i encara no ha entrat en servei. DAVID BORRAT\nBarcelonaLa jutge que investiga els presumptes delictes ecològics en la construcció d’una canonada entre la dessalinitzadora de Blanes i la potabilitzadora de Cardedeu durant el govern tripartitcanonadaBlanesCardedeu durant el govern tripartit ha decidit descartar la petició d’arxivament de la causa, feta per la defensa dels dos imputats -alts càrrecs de l’ACA i l’ATLL-, i ha demanat més proves, en una providència de la setmana passada.\noan Compte, exgerent d’ATLL (esquerra); Manuel Hernández, exdirector de l’ACA (dreta), i l’advocat Francesc Jufresa (centre) entrant el 30 de juny del 2014 al jutjat d’Arenys de Mar. / DAVID BORRAT\nManuel Hernández, exdirector de l’Agència Catalana de l’Aigua i expresident d’Aigües Ter Llobregat -militant d’ICV-, i Joan Compte, exgerent d’ATLL, van demanar a principis de juny d’aquest 2015 el sobreseïment de la imputació després que l’informe de l’àrea de medi ambient del Mossos d’Esquadra -acabat el 18 d’abril de 2015 i rebut per la jutge el 18 de maig- rebaixés els afectes ambientals de l’obra sobre la conca del riu. La conclusió de la policia, a la qual ha tingut accés l’ARA, era que “les obres van afectar la conca de la Tordera de forma important, si bé els ecosistemes i les espècies que hi són presents se’n van recuperar positivament amb el pas del temps”. Els advocats de la defensa demanaven que, davant la manca d’indicis delictius, s’arxivés el cas.\nEl 24 de març del 2014 la jutge Natàlia Fernández va imputar Manuel Hernández i Joan Compte per delicte contra els recursos naturals i el medi ambient, per delicte sobre l’ordenació del territori i per falsedat documental. El 30 de juny del mateix any els dos imputats van declarar al jutjat d’Arenys de Mar, i Hernández va explicar que ell va encarregar l’obra i en va firmar l’acta d’urgència -pel decret de sequera-, però després se’n va desentendre. Joan Compte, en canvi, sí que va reconèixer que la gestió d’obres era la seva feina, i va defensar la seva actuació. Després de les declaracions, la jutge va demanar una nova prova pericial dels Mossos, que és la que van entregar l’abril passat.\nmedi ambient canonada Blanes Cardedeu Tordera ACA ATLL


Taller 'Psicologia i creixement personal' *NOU* | Guía BCN: agenda de actividades, directorios y cursos de Barcelona Taller 'Psicologia i creixement personal' *NOU*\nTaller 'Psicologia i creixement personal' *NOU*\nLa Psicologia Avançada s'uneix a la Neurociència i als coneixements que aporten altres disciplines com la Biogenètica i la Física Quàntica. Treballar avui dia el desenvolupament de la persona a través dels processos de creixement personal, sens dubte, és abastar aquest paradigma. Al taller abordarem temes com la importància que té el pensament i el paper que juga la consciència en la nostra personalitat. Els processos d´indagació que proposa aquesta perspectiva ens ajuden a conquerir transformacions que beneficien la nostra quotidianitat i autoconcepte. El taller s'adreça a qualsevol persona que vulgui realitzar un procés d'indagació i adquirir un coneixement actualitzat de la psicologia per poder millorar la seva vida.\nDimecres de 12:00h a 13:30h Entrada general de: 69.75 €\nJove tindran 15% dte per a


Brgat Donji Hotels - PREUS AMB ELS DESCOMPTES MÉS GRANS a tots els hotels a Brgat Donji\nexperiència [Brgat Donji, Mlini]\nAl visitar Mlini, vosté es sentirà com a casa a Holiday home Mlini 8, què li ofereix un allotjament Al visitar Mlini, vosté es sentirà com a casa a Holiday home Mlini 8, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Amb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Holiday home Mlini 8 és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, aparcament de cotxes. Totes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. Durant el dia podeu gaudir de l'atmòsfera relaxant de piscina exterior, billar, ping pong. Holiday home Mlini 8 és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Mlini.\nLlocs històrics de Brgat Donji\nSobre Brgat Donji\nBrgat Donji és una base excelent per a explorar en profunditat les vistes de Mlini. Amb un gran nombre d'atraccions per descobrir, aquesta desitjable part de la ciutat no deixarà de meravellar-vos. Brgat Donji està agraciat amb envoltatns plens de vida, bons restaurants, zones de compra i increibles atraccions. Gaudeixi de les millors ofertes d'Agoda.com quan decideixi estar a Mlini. Explori un llistat complet d'allotjaments i trobi el lloc perfecte per a vostè. Vegi les ofertes d'hotels més ben qualificades a Brgat Donji insertant les seves dates de viatge a la pestanya de recerca.\nDescobreixi els barris de Brgat Donji\nHotels Brgat Donji populars


Alfons de Borbó i Dampierre - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nDuc de Cadis\nL'infant Alfons el 1963\n(fr) Alphonse de Bourbon\n(es) Alfonso de Borbón y Dampierre\n20 d'abril de 1936\n30 de gener de 1989(1989-01-30) (als 52 anys)\nAmbaixador d'Espanya a Suècia\nJaume de Borbó i de Battemberg, Emmanuelle de Dampierre\nGonçal de Borbó i Dampierre\nAlfons Jaume Marcel·lí Manuel Víctor de Borbó i Dampierre (Roma, 20 d'abril de 1936–Beaver Creek, Colorado, 30 de gener de 1989) va ser el fill primogènit de l'infant Jaume de Borbó i Battenberg, per tant nét del rei Alfons XIII, i d'Emmanuelle de Dampierre. També va ser Cap de la Casa de Borbó i considerat pels legitimistes francesos cap de la casa reial francesa amb el nom d'Alfons II de França, com a hereu dels antics reis francesos.\n2 Trasllat a Espanya\n3 Darrers anys i mort\nApartat de la successió a la corona quan el seu pare va renunciar el 1933 als drets successoris al tron d'Espanya per a ell i als seus descendents a causa de la seva sordmudesa i, també, a petició expressa del seu pare, el rei Alfons XIII. Després, es va casar amb Emmanuelle de Dampierre, que si bé no era de la reialesa, sí que era noble, requisit indispensable per evitar quedar totalment exclòs de la successió. En l'àmbit familiar, Alfons sempre va estar molt unit al seu únic germà, Gonçal; el matrimoni Borbó-Dampierre, tanmateix, es va trencar ben aviat, i l'infant Jaume es va casar amb una cantant prussiana i Emmanuelle amb un empresari de Milà. A causa d'això, ambdós germans van estar a diversos internats suïssos, acostumaven a anar a Lausana, a casa de la seva àvia Victòria Eugènia de Battenberg, la qual els tenia molt d'afecte. Per la seva banda, Alfons XIII, mai va considerar els seus néts membres de la línia successòria.\nTrasllat a Espanya[modifica]\nEl 1954, amb el permís de Francisco Franco, els dos germans van tornar a Espanya. Allà es va llicenciar en ciències polítiques. Després de la designació de Joan Carles de Borbó com a successor el 1969, Franco el va nomenar ambaixador d'Espanya a Suècia. Alfons sempre havia especulat a les televisions franceses sobre la possibilitat de ser rei d'Espanya, especialment després que el seu pare es retractés de la seva renúncia i s'autoproclamés Cap de la Casa Reial dels Borbó en les seves branques francesa i espanyola, així com duc d'Anjou. A Suècia va conèixer a la seva futura esposa, Carmen Martínez-Bordiú, néta de Franco, amb qui es va casar el maig de 1972, rebent el títol de ducs de Cadis com a present. L'esdeveniment va provocar que es tornés a parlar d'un possible canvi en la successió. Alguns familiars i persones de l'entorn de Franco i de Jaume de Borbó volien que la unió comportés aquest canvi, perquè era prou sabut que el dictador no tenia en bona estima a Joan de Borbó, pare de Joan Carles. No obstant això, no va canviar els seus plans de la seva successió.\nAlfons també va exercir entre altres càrrecs, el de President de l'Institut de Cultura Hispànica, realitzant diversos viatges oficials per Amèrica Llatina. Fou President de la Federació Espanyola d'Esquí i del Comitè Olímpic Espanyol i Conseller de Campsa i Asesa.\nDesprés del casament, el matrimoni es va traslladar a Estocolm, on Alfons va continuar exercint d'ambaixador durant tot el seu mandat. Allà es va anunciar el primer embaràs de Carmen Martínez-Bordiú, el de Francisco, que va néixer a Madrid el 1972. Dos anys més tard va néixer el seu segon fill, Luis Alfonso. El 1975, a la mort del dictador Franco, Joan Carles I va ser proclamat finalment rei d'Espanya. Més tard, el 1982, el matrimoni es va divorciar, i dos anys més tard, el 1984, Alfons va tenir un gravíssim accident de trànsit amb els seus dos fills, que va provocar la mort del seu primogènit. Des d'ençà aleshores, va patir un greu trasbals psicològic en assabentar-se que el seu fill havia mort a l'accident, un estat mental que ja no l'abandonaria fins a la seva mort el 1989.\nEls darrers anys de la seva vida va tenir una relació amb Mirta Miller, que posteriorment va publicar un llibre sobre la relació amb Alfons de Borbó. El 30 de gener de 1989, el duc va morir en un misteriós accident d'esquí a Beaver Creek, a l'estat de Colorado. Es trobava allà per gaudir del seu esport preferit durant dues setmanes per la celebració dels campionats mundials. Alfons va inspeccionar les pistes després de la celebració de les proves femenines, es va trobar el seu amic Tony Sailer, campió d'esquí suís, i van baixar junts per les pistes. Abans d'arribar a la meta, Sailer es va adonar que un dels cables estava massa baix i es va aturar per avisar als altres esquiadors, però Alfons va passar per la seva esquerra i va resultar guillotinat pel cable, morint a l'instant. Va ser repatriat immediatament i enterrat al convent de las Descalzas Reales, on reposava el seu fill Francisco. El seu fill Luis Alfonso va convertir-se aleshores en el líder dels legitimistes francesos.\n↑ 1,0 1,1 1,2 1,3 1,4 «Alfonso de Borbón Dampierre» (en castellà). Censo-Guía de Archivos de España e Iberoamérica. Ministeri d'Educació, Cultura i Esport. [Consulta: 8 octubre 2015].\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Alfons_de_Borbó_i_Dampierre&oldid=21100056»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 10 maig 2019 a les 05:46.


Un decret imperial de juliol de 1899 va establir Kushiro com a port obert per al comerç amb el Regne Unit i els Estats Units. Després de la invasió a les illes Kurils per part de Rússia l'agost de 1945, Kushiro va ser vista pels russos com a un lloc limit a l'est junt amb Rumoi a l'oest per a dividir Hokkaido en dues parts governades per les forces d'ocupació russes i nord-americanes. El pla va ser cancel·lat per la negativa dels nord-americans. L'11 d'octubre de 2005, el municipi d'Akan, del districte d'Akan i el municipi d'Onbetsu, del districte de Shiranuka van ser absorbides per Kushiro. Ara, el municipi de Shiranuka es troba al mig, separant en dues parts el terme municipal de Kushiro sense cap unió de terra. L'1 d'agost de 1922, Kushiro va aconseguir l'estatus de ciutat.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Kushiro&oldid=27551908»


Anna Tarambana: The naked truth\nHi ha instants que de manera masoquista trobo a faltar que algú em digui la veritat absoluta. D'aquella manera que nomé s'ho saben fer els amics, sovint puntuals, d'aquella manera que sents un cop a la consciència i tornes, després de la patacada al teu centre.\nTinc nostalgia absurda de preguntes impertinents que t'obliguen a fer front a la resposta que tan bé t'amagues. Tinc nostàlgia de frases directes i punyents que et fan girar com una baldufa fins a caure just on et toca, al teu lloc.\nQuan mai tens temps per submergir-te en tu mateix i preguntar-te el per què de tot va bé una bona òstia verbal, metafòrica d'acord. Et va bé que algú t'entafori el cap a la tassa del water i tiri de la cadena, metafòricament, d'acord. Va bé, perquè durant uns instant veus la realitat de manera gairebé epifànica.\nI tot per una frase escoltada al carrer, a l'atzar.\nEtiquetes de comentaris: Cosetes que em passen pel caparró...\nAiii Tarambana! que no saps que no es poden escoltar les converses alienes?\nAra ja tens el teu càstig!\n28 de maig de 2008, a les 19:52\nEls amics les fan aquestes coses de vegades, ens diuen les coses tal com són, i la realitat ens esclata a la cara. Però això els demanem, no, sinceritat absoluta. Ser amic crec que ja porta implícit aquest concepte.\n29 de maig de 2008, a les 0:52\nI vols dir que tot això realment cal... o abans d'arribar a aquest punt ja t'haurien d'haver posat a lloc.\n29 de maig de 2008, a les 17:39\nCom va dir Oscar Wilde: "En los sujetos sin importancia, el estilo y no la sinceridad es lo importante. Pero en todo sujeto importante, lo esencial es la sinceridad y no el estilo."\n29 de maig de 2008, a les 18:02\nMmmm... no hauríem de fer cas de les frases escoltades a l'atzar... Jo crec que, tretes de context, ens poden fer pensar coses rares... Jo no faria massa cas de la frase...\nEstic d'acord amb la LLum, to i que....que es exactament el que has sentit perque pensis el que has escrit??\nNo se noia, planteja-t'ho i no t'estressis que quasi es divendressssssssssssssssssss :-)\n29 de maig de 2008, a les 21:46\nes que tens raó, de vegades, segons com afrontar les coses resulta massa fàcil. Una facilitat que pot induïr a una hipocresia ben calculada. I això no és!\n31 de maig de 2008, a les 18:23\nDoncs si senyora, no saps quina veritat acabes de dir, que et fotin un bon mastegot i t'espaviles ràpid!!!! Però llavors, jo primer ploro, i després penso, i plorar fa mal...\n1 de juny de 2008, a les 13:49\nSí, sí!, sempre he pensat que cal tenir algú de confiança ben a prop, permetre-li dir el que veu des de la seva perspectiva, per no perdre la nostra.\nNo tothom vol escoltar ni veure, i aquests s'allunyen dels sincers i s'envolten de seguidors incondicionals. Rotllo gurú-secta.\nVisca la gent que vol aprendre!\n2 de juny de 2008, a les 9:37\nTens sort si al teu voltant tens gent amb els pebrots suficients x dir-te a la cara les coses, directes, punyents i q et foten un "bandau" q et fa donar mitja volta i adorna-te de la realitat!\nÉs un privilegi, tot i que quan t'hi trobes no es viu ben bé d'aquesta manera, amb el temps ho agraeixes...almenys jo, jo els ho agraeixo, xo en tinc pocs: contadíssim,xo valents! això si!, sempre cal tenir en compte q és des d'un punt de vista bò i constructiu...q ja sabem com està el pati...!!!!\n25 de febrer de 2009, a les 19:17


El Girona amplia el contracte del central Juanpe fins al 2022 - Diari de Girona\nEl Girona amplia el contracte del central Juanpe fins al 2022\nEl defensa canari, de 26 anys, finalitzava la seva vinculació amb el club de Montilivi el 2019. Indiscutible el curs passat per a Machín, també s'ha consolidat a l'onze titular a Primera Divisió\nm.b. 17.01.2018 | 07:54\nJuanpe, en una imatge d´arxiu Aniol Resclosa\nDissabte passat, després de la golejada contra el Las Palmas, el director esportiu del Girona, Quique Cárcel, assegurava que està treballant pel futur. El primer moviment no ha estat cap fitxatge que reforci l'equip aquesta segona volta sinó la renovació d'un dels membres de l'actual plantilla, Juanpe. El club va anunciar ahir a la tarda l'ampliació i millora de contracte del central canari fins al 2022. El defensa va arribar l'estiu del 2016 a Montilivi després d'haver rescindit amb el Granada, que el tenia cedit al Valladolid. Al Girona hi va entrar amb molt bon peu i de seguida es va guanyar la confiança de Pablo Machín per a qui va ser indiscutible tota la temporada quan les lesions el van respectar. Enguany, a Primera Divisió i després de superar una lesió a la pretemporada, s'ha consolidat a l'onze titular. Els problemes amb la recuperació de Pedro Alcalá i les dues lesions que ha patit Marc Muniesa han fet que Juanpe hagi estat també indiscutible fins ara. En total aquest curs el canari ha participat en 17 partits i només ha deixat de jugar a San Mamés i en l'estrena contra l'Atlètic.\nJa fa un parell d'anys que el Girona treballa amb previsió per assegurar-se la continuïtat dels seus jugadors importants. El curs passat ho va fer durant la primera volta amb Aday, Coris, Borja García i Kiko Olivas, entre d'altres, i enguany sembla que va pel mateix camí. Almenys en el cas de Juanpe, que tenia contracte fins al 2019 i l'amplia per tres temporades més. Amb Juanpe assegurat, la renovació que té sobre la taula encara pendent de resoldre és la d'Àlex Granell. El contracte del gironí, però, s'acaba el 30 de juny d'aquest 2018 i ara mateix el futbolista és lliure per negociar amb qualsevol equip un contracte per al curs que ve. Tot i això, després que les converses comencessin amb postures força allunyades en les darreres setmanes, les dues parts s'han anat acostant i l'acord per a la continuïtat de Granell és més a prop.


Teaming, nou micromecenatge sense comissions\n, que se les ha enginyat per fer d'intermediaris sense comissions de cap tipus per als beneficiaris dels donatius.\nFins el moment, hem aconseguit recaptar 4.000 €, gràcies a les aportacions de nombrosos mecenes. Comptem amb la col·laboració entusiasta de voluntaris, perè per donar al projecte l'impuls que precisa, necessitem més recursos. Des d'aquí us animem a que participeu donant un euro al mes, durant el temps que us sembli oportú. I que difongueu la iniciativa tant com sigui possible, que quanta més gent implicada, més possible serà assolir la meta.\nL'enllaç: Xemio, un App per a la quimioteràpia\nI, desde ja, el nostre sincer agraïment.


No sé por qué lo intento: de gener 2007\nPer fi! Nòvio pesat esborrat del mapa\nI la bomba ha explotat! BOOM! Hahahaha!\nHe perdut el compte dels desgraciats que s'enganxen a la Laia i que jo li he tret de sobre. És que no se n'adona que aquesta gent fa fàstig? Des dels 14 anys que porto fent la feina bruta. Però ja m'està bé, és divertit i tot.\nM'explico... D'alguna manera en Carles va descobrir que la persona que hi havia darrere els comentaris anònims al seu blog era jo. No sé com s'ho ha fet, alguna cosa de les IPs dels ordinadors (coses que jo no entenc del tot...). Total, que li va explicar a la Laia, i ella em va dir si jo en sabia alguna cosa, com qui pregunta l'hora.\nÒbviament li vaig dir que no en sabia res, que jo no havia estat, que ella ja sap que jo no entenc d'ordinadors ni d'internet més que per buscar alguna cosa per Google. Li vaig explicar que jo pensava que ell no suportava que ella i jo estiguéssim tan unides, i que intentava trencar l'amistat de tota la nostra vida.\nI la imbècila em va creure. Bé, com sempre, està perdent la gràcia i tot. El punt àlgid de la meva satisfacció va ser quan em va dir: "ja saps que jo sempre t'he posat per davant de qualsevol tio".\nEm va explicar que havien decidit entre els dos deixar-ho, perquè ella no volia perdre'm a mi, i ell perquè estava fart de la situació (el que jo deia, no aguanten res).\nAra podré tornar a fer servir el pis de la Laia per portar-m'hi els clients, tot i que pot ser que me'n cansi, amb el temps. Em canso ràpid de les coses. Però trauré molts diners mentrestant. De fet, estic fins i tot pensant en deixar la carrera, o deixar-la fins més tard.\nEstic farta d'haver s'assistir a classe, que et facin firmar cada vegada que hi vas o, si no, no aproves. I no em puc permetre el luxe de suspendre perquè és caríssim. És avorridíssim anar a classe, la gent no calla i em fan fàstig, com sempre, però allà més. Em passo les hores mortes mirant algú fixament i imaginant com seria assassinar-lo. Això al menys em fa entretenir-me fins que s'acaba la classe.\nAra que han acabat les vacances i he tornat a classe, ha passat una cosa. Bé, no és que hagi passat res, però m'he fixat en un noi de classe. Normalment no vaig mai a classe ni faig els treballs en grup ni suporto passar més de cinc minuts allà tancada amb tota aquella gent, però a casa em sento fastiguejada igual i m'avorreixo mortalment.\nSom tants a classe que no m'hi havia fixat mai, en aquest noi. No és res de l'altre món, però m'atrau. Potser és que porto massa dies sense sexe. Encara que no li cobri, m'agradaria fer-me'l, no sé. Estava pensant deixar la carrera, però aniré a classe per intentar seduir aquest noi. Això sí, no penso fer un examen més en la meva vida.\nLa merda és que té nòvia, m'he enterat, i ella també ve a classe. És odiosa, com totes les noies de classe, però crec que molt ingenua. Potser me'n faré amiga per acostar-me a ell, i després ja trobaré la manera de treure-la del mapa. Sempre me'n surto. Així estaré entretinguda un temps.\nEscrito por Lady Artmer a 23:53 1 INTENTOS\nLa venjança és un plat que es serveix fred\nAviat s'acabaran les maleïdes vacances de Nadal. M'agrada fer vacances perquè no he d'anar a la universitat, però m'avorreixo mortalment. I els carrers estan plens de gent, i tothom fa veure que és tan feliç... que t'entren ganes de plantar una bomba en un centre comercial el dia abans de reis, i a riure veient els trossets volant. Seria molt graciós. Tant de bo ho faci algú, i jo amb mirar-m'ho ja en tindré prou.\nPerò bé, de moment he aconseguit el que em proposava: anar apartant en Carles de la Laia. Aquests dies ella ha estat amb mi perquè ha tingut festa a la feina. Per cap d'any vam anar a casa seva i no va convidar en Carles perquè jo li vaig demanar. Es devia posar histèric quan va saber que no podria passar les festes amb la seva nòvia. Normalment m'és igual que la Laia passi el cap d'any amb la seva família o alguns amics que té de la feina, perquè realment a mi totes aquestes convencions em són indiferents, però aquest any, fent-li creure que estava jo malament, he aconseguit tenir-la sempre al meu avast.\nA més, he descobert que en Carles té també un blog (tot i que el subnormal el té obert a tothom) on parla de cinema i literatura i no sé quines altres coses a les que es deu dedicar quan no està intentant treure'm la Laia. Des que l'he descobert m'he dedicat a deixar-li comentaris anònims dient-li que la seva nòvia només el vol per sexe i que li està fotent les banyes. També en algunes entrades li deixo un "estàs boig" o "ets patètic" de regal. Poques vegades he rigut tant, ni he gaudit tant. Això dels anònims és genial, no poden saber qui ha estat, i pots dir i fer el que vulguis amb els tontos que deixen les seves coses escrites públicament. La gran llàstima és no poder veure la cara que posa ell quan els veu.\nNo borra els comentaris, però sé segur que els veu perquè contesta a altres comentaris. Intenta ignorar-me, però tots dos sabem que és patètic.\nHe pensat que el pròxim dia que vingui a casa de la Laia mentre jo hi sigui, li parlaré d'en David, l'ex de la Laia. En David és tant o més patètic que en Carles, però al menys no va durar tant la broma. Va ser més llest i es va adonar a temps que s'estava fotent on no el demanaven.\nEscrito por Lady Artmer a 21:05 0 INTENTOS


Lev Trockij: Entre l'imperialisme i la revolució (1922) - Cap. 1: Llegenda i realitat\nCAPÍTOL 1: LLEGENDA I REALITAT\n¿Com és possible que els menxevics derrocats del poder representen el destí de Geòrgia? S’ha format entorn d’aqueix país una llegenda destinada a impressionar els pusil·lànimes, que no en falten.\nPel seu lliure albir, el poble georgià decidí separar-se amigablement de Rússia. Així comença la llegenda. Aquesta decisió, el poble georgià l’expressà en una votació democràtica. Al mateix temps, inscrigué en la seua bandera un programa de la més absoluta neutralitat en les relacions internacionals. Ni en pensament ni en acció, Geòrgia s’immisciria en la guerra civil russa. Ni els imperis centrals, ni l’Entente la desviarien de la via de la neutralitat. La seua divisa era: viu com vullgues i deixa als altres en pau. Quan saberen de l’existència d’aqueixa beneïda terra, alguns vells pelegrins (Vandervelde, Renaudel, Mrs. Snowden) compraren, immediatament, bitllets directes per a Geòrgia. Encorbat sota el pes dels anys i de la sagacitat, el venerable Kautsky no trigà en seguir-los. Semblants als primers apòstols, conversaren en llengües que no coneixien i tingueren visions que, immediatament, relataven en articles i llibres. De tornada de Tiflis a Viena, Kautsky no deixà de cantar el Nunc dimittis...\nPerò els bons pastors no havien tingut encara temps de portar a les seues ovelles la bona nova, quan es produí una cosa horrible: sense cap motiu, la Rússia soviètica llençà el seu exèrcit sobre la Geòrgia democràtica, que prosperava dins d’una neutralitat pacífica, i aixafà despietadament la República democràtica, objecte de l’amor de les masses populars. En aquest desenfrenat imperialisme del poder soviètic i, en particular, en la seua gelosia pels èxits democràtics dels menxevics georgians és on cal cercar la raó d’aquesta monstruosa perversitat. Aquí, comptat i debatut, acaba la llegenda. A continuació segueixen les profecies apocalíptiques sobre la inevitable caiguda dels bolxevics i la restauració dels menxevics en el seu primera esplendor.\nKautsky ha consagrat el seu opuscle edificant a la demostració de la veritat d’aqueixa llegenda. Sobre aqueixa llegenda estan també basades les resolucions de la II Internacional sobre Geòrgia, els articles del Times, els discursos de Vandervelde, les confessades simpaties de la reina de Bèlgica i els escrits dels Hervé i dels Merrheim. I si encara no ha estat publicada una encíclica papal sobre el particular, cal atribuir-ho únicament al prematur fi de Benet XV. Esperem que el seu successor òmpliga aqueixa llacuna.\nPer tant, al igual que moltes d’altres, la llegenda sobre Geòrgia no està desposseïda de poesia: s’aparta, com totes les llegendes, de la realitat. O per a parlar amb més precisió, aquesta llegenda no és més que una mentida des del principi fins a la fi producte no de la imaginació popular, sinó de la premsa capitalista, que ha fabricat totes les seues peces. La mentida és només una mentida: heus aquí la base de la furiosa campanya antisoviètica en què els líders de la II Internacional exerceixen el paper dominant. És precisament açò el que nosaltres tractarem de demostrar.\nL’existència de Geòrgia fou revelada a M. Henderson per Mrs. Snowden, ja que ella mateixa havia vist a Jordan i a Tseretelli treballant quan realitzà el seu viatge d’estudis a Batum i Tiflis. Quant a nosaltres es refereix, hem conegut aqueixos senyors molt abans de la seua dictadura sobre la Geòrgia democràtica i independent, en què ells, d’altra banda, mai havien pensat; els hem conegut com a polítics russos en Petrograd i Moscou. Txekeidze estigué al capdavant del Soviet de Petrograd; després, del Comitè Executiu central dels Soviets durant l’època de Kerenski, quan els socialistes revolucionaris i els menxevics dirigien els soviets. Tseretelli fou ministre del govern de Kerenski, ell fou l’inspirador de la política de conciliació.\nAmb Dan i d’altres, Txekeidze servia d’intermediari entre el soviet menxevic i el govern de coalició. Gueguetxkori i Txekenkeli compliren missions de confiança del govern provisional, Txekenkeli fou nomenat comissari general per a la Transcaucàsia.\nLa posició adoptada pels menxevics era, en substància, la següent: la revolució havia de servar el seu caràcter burgès i, per consegüent, havia d’ésser dirigida per la burgesia; la coalició dels socialistes amb la burgesia havia de tenir per objectiu acostumar les masses populars a la dominació de la burgesia; l’aspiració del proletariat a conquerir el poder era nefast per a la revolució; calia declarar una guerra a mort contra els bolxevics. Com a ideòlegs de la república burgesa, Txekeidze i Tseretelli, al igual que els seus adeptes, defensaven obertament la unitat i la indivisibilitat de la República dins dels límits de l’antic Imperi tsarista. Les pretensions de Finlàndia a l’ampliació de la seua autonomia, les reivindicacions anàlogues de la democràcia nacional ucraïnesa foren aferrissadament combatudes per Tseretelli i Txekeidze. Al Congrés dels Soviets, Txekenkeli refusà amb aferrissament les tendències separatistes d’algunes regions de la perifèria, tot i que en aqueix temps la mateixa Finlàndia no reclamava l’autonomia completa. Per a reprimir aqueixes tendències autonomistes, Txekeidze i Tseretelli organitzaren una força armada especial. I l’haurien emprat si la història els hagués donat temps.\nPerò, sobretot, consagraren les seues forces a la lluita contra els bolxevics.\nSegurament la història no coneix una altra campanya d’acarnissament, d’odi i difamació anàloga a la que fou desencadenada contra nosaltres durant el període de Kerenski. En tots els seus articles i epígrafs, en prosa i en vers, amb la paraula i amb caricatures, els periòdics de tots els matisos i de totes les tendències vilipendiaren, anatemitzaren i calumniaren els bolxevics. No hi hagué infàmia que no ens fóra atribuïda a tots en general i a cadascun de nosaltres en particular. Quan semblava que la campanya havia assolit el seu punt culminant, un esdeveniment qualsevol, a vegades una menudesa, donava a la campanya noves energies i continuava amb un redoblat furor. La burgesia sentia sobre si un perill mortal. La seua aterrida bogeria s’expressava en una estúpida ràbia. Com sempre, els menxevics reflectien l’estat d’ànim de la burgesia. Quan la campanya era més forta, M. Henderson visità el govern provisional i es consolà en comprovar que sir Buchanan representava amb dignitat i èxit l’ideal de la democràcia britànica prop de la democràcia de Kerenski-Tseretelli.\nLa policia i el contraespionatge tsaristes, que per temor de fer un pas en fals estaven inactius temporalment, es desfeien volent provar la seua fidelitat als nous amos. Tots els partits de la societat selecta els mostraven allò que havia d’ésser objecte de la seua atenció: els bolxevics. Faules estúpides sobre el nostre contacte amb l’Estat Major dels Hohenzollern; faules en què, en realitat, ningú creia, excepte, pot ésser, els espies de baixa estofa i els comerciants moscovites. Faules elaborades, desorbitades i desenrotllades en tots els tons. Millor que ningú, els líders dels menxevics sabien el que valien aqueixes acusacions, però que Tseretelli i la seua colla, per motius polítics, jutjaven útil sostenir. Tseretelli donava el to, i per totes les bandes els contrarevolucionaris de les bandes negres el recolzaven amb els seus lladrucs. S’acusava formalment el Partit Comunista de trair l’Estat, d’estar al servei del militarisme alemany. La xusma burgesa, dirigida pels oficials patrioters, saquejava les nostres impremtes i quioscs, Kerenski recollia els nostres periòdics, milers de comunistes eren detinguts en Petrograd i en tots els punts del país.\nEls menxevics i els seus aliats, els socialrevolucionaris, havien rebut el poder de mans dels obrers i soldats, però ells sentiren de seguida que els mancaria la base. I allò que volien era fer contrapès als soviets d’obrers i soldats ajudant els elements petitburgesos i la burgesia indígena a organitzar-se políticament per mitjà de municipalitats i de zemstvos democràtics. Però com els soviets evolucionaren ràpidament vers l’esquerra, els menxevics no s’acontentaren només d’ajudar la classe burgesa, sinó que passaren a desorganitzar i afeblir els soviets. Les eleccions foren, intencionadament, ajornades. El segon Congrés dels Soviets fou obertament sabotejat. Tseretelli era l’inspirador d’aqueixa política, a què Txekeidze li dóna formes orgàniques. Ja a l’agost i setembre de 1917, es tracta de provar, en l’òrgan central dels soviets, que el temps d’aquests ha passat, i que se “descomponen”. Com més es radicalitzen les masses obreres i camperoles i presenten les seues reivindicacions urgents, més la dependència dels menxevics en relació amb les classes posseïdores augmenta i pren un caràcter brutal, declarat. Les municipalitats i els zemstvos burgesos democràtics no salven la situació. L’onada revolucionària escombra aqueix feble dic. El II Congrés panrus dels soviets que, davall la nostra pressió, els menxevics es decideixen, no obstant això, a convocar, s’apodera del poder amb el suport de la guarnició de Petrograd, quasi sense lluita, sense vessar sang. Aleshores els menxevics, coalitzats amb els socialrevolucionaris i els cadets, entaulen una lluita aferrissada, i, allí on poden, una lluita armada contra els soviets, és a dir, contra els obrers i camperols. I així són assentades les bases dels fronts futurs dels guàrdies blancs. Durant els primers nou mesos de la Revolució, els menxevics passaren, doncs, per tres etapes: durant la primavera de l’any 1917, foren, evidentment, els amos dels soviets; a l’estiu tracten d’ocupar una posició “neutral” entre els soviets i la burgesia; a la tardor, d’acord amb la burgesia, declaren la guerra civil als soviets. Aquesta successió d’etapes caracteritza essencialment el menxevisme i, com veurem després, tota la història de la Geòrgia menxevic.\nFins i tot abans de la Revolució del 7 de novembre, Txekeidze se’n va al Caucas. La prudència havia estat sempre la més destacada de les seues qualitats cíviques. Aviat fou elegit president del Seim de coalició transcaucasiana: així complí en el Caucas, en petita escala, el paper que en gran havia exercit en Petrograd.\nJunt amb els socialrevolucionaris i els cadets, els menxevics foren els inspiradors del Comitè contrarevolucionari de Salvació de la Pàtria i de la Revolució. Aquest Comitè entra, immediatament, en contacte amb la cavalleria cosaca de Krasnov, que llavors es dirigia vers Petrograd i fomenta una temptativa d’insurrecció armada entre els alumnes de les escoles militars. Els líders menxevics, als que Kautsky confereix el monopoli de l’organització pacífica de les democràcies, són els iniciadors i els organitzadors reals de la guerra civil en Rússia. El Comitè de Salvació de la Pàtria i de la Revolució que funciona en Petrograd, i en què els menxevics treballen amb les organitzacions dels guàrdies blancs, està lligat directament a tots els complots, insurreccions i atemptats contrarevolucionaris: amb els txecoslovacs en el Volga; amb el Comitè de l’Assemblea Constituent de Sàmara i amb Koltxak; amb el govern de Txaikovski i el general Miller al Nord; amb Denikin i Wrangel al Sud; també amb els estats majors de les repúbliques burgeses de la perifèria de Rússia; amb els clans d’emigrats en l’estranger i els agents secrets de l’Entente que li subministren els fons. Els líders dels menxevics i, entre ells, els líders georgians, forgen totes les seues maquinacions no en nom de la defensa de la independència de Geòrgia, la que encara no està en perill, sinó com a caps d’un dels partits antisoviètics que tenien punts de suport en tot el país. En la Constituent, el cap del bloc antisoviètic no era un altre que el mateix Tseretelli.\nAmb tota la contrarevolució, els menxevics retrocedien del centre industrial a la perifèria endarrerida. Naturalment, s’aturaren en la Transcaucàsia com un dels seus últims refugis. Si, en Sàmara, s’atrinxeraren darrere de la consigna Assemblea Constituent, en Tiflis intentaren, en un cert moment, aixecar la bandera de la república independent. Però no evolucionaren sobtadament. La seua evolució del centralisme burgès al separatisme petit burgès, evolució determinada no per les reivindicacions nacionals de les masses georgianes, sinó per la guerra civil que assotava tota Rússia, s’efectuà en diverses etapes.\nTres dies després de la Revolució del 7 de novembre, en Petrograd, Jordan declarà en una sessió del consell municipal de Tiflis: “La insurrecció en Petrograd està vivint els seus últims dies. Des que començà estava condemnada al fracàs”. No es podia raonablement exigir que Jordan fóra en Tiflis més clarivident que els bons burgesos en totes bandes del món. La sola diferència existent és que Tiflis és un dels punts de la revolució russa i que Jordan és un dels principals actors de la lluita que havia de posar fi, per dir-ho així, a la insurrecció bolxevic. No obstant això, els “últims dies”, fa ja temps que passaren i la profecia de Jordan no s’ha confirmat. Des de novembre, fou necessari afanyar-se en crear un Comissariat transcaucasià autònom; no un Estat, sinó una plaça d’armes contrarevolucionària provisional, des de la qual els menxevics georgians esperaven prestar un concurs decisiu a la restauració de l’ordre “democràtic” en tota Rússia. Aquesta esperança tenia alguna base que la sustentava: l’estat econòmic endarrerit del país, l’extrema flaquesa del proletariat industrial, la llunyania del centre de Rússia, la diferència de condicions socials, de costums i de religions de les múltiples nacionalitats que desconfiaven l’una de l’altra i separades per antagonismes de races; per fi, el veïnatge amb el Do i el Kuban, tot això eminentment favorable per a l’oposició a la revolució obrera i que determinà que, per un període llarg, la Ciscaucàsia i el Caucas es convertiren en una Véndee i una Gironda lligades per la comunitat de lluita contra els soviets.\nEn aqueixa època, les innumerables tropes tsaristes que operaven al front turc es trobaven encara en la Transcaucàsia. La notícia sobre la proposició de pau feta pel govern soviètic i la reforma agrària commogueren no sols la massa de soldats, sinó també la població treballadora de la Transcaucàsia. Fou llavors quan començà l’alarma per a la contrarevolució emboscada en la Transcaucàsia. I organitzaren, immediatament, un bloc de l’“ordre” en què entraren tots els partits excepte, com és natural, el dels bolxevics. Els menxevics, que hi exerciren el paper predominant, contribuïren amb totes les seues forces a la unió dels senyors terratinents i dels petitburgesos georgians. Dels botiguers i dels propietaris dels pous de petroli armenis. Dels beks i dels khans tàrtars. Els oficials reaccionaris russos es posaren enterament a la disposició del bloc antibolxevic.\nA finals del mes de desembre es celebrà el Congrés de delegats del Front transcaucasià, convocat sota els auspicis dels mateixos menxevics. La majoria estava a favor de l’esquerra. Llavors, els menxevics, amb la dreta del Congrés, donaren un colp d’estat i crearen sense les esquerres, és a dir, sense la majoria, un soviet de tropes transcaucasianes. D’acord amb aquest Consell, el Comissariat Transcaucasià decideix, al gener de 1918, “reconèixer com desitjable l’enviament de tropes a les localitats on actualment es produeixen desordres...” Com a mètode, la usurpació; com a força armada, els cosacs de Kornilov. Tals són els vertaders punts de partida de la democràcia transcaucasiana.\nEl colp d’estat menxevic a Transcaucàsia no és una excepció. Quan els bolxevics, en el II Congrés panrus dels soviets (novembre de 1917), formaren la indiscutible majoria, l’anterior Comitè Executiu (compost de menxevics i de socialrevolucionaris) que havia convocat el Congrés es negà a cedir el lloc i transmetre els poders al Comitè Executiu elegit pel Congrés. Afortunadament, nosaltres teníem de banda nostra no sols la majoria formal del Congrés, sinó també tota la guarnició de la capital. Cosa que impedí als menxevics dispersar-nos i ens permeté donar-los una lliçó pràctica de democràcia soviètica...\nNo obstant això, fins i tot després del colp d’estat dels menxevics, les tropes de Transcaucàsia continuaven essent una amenaça permanent per al seu “ordre”. Sentint-se recolzades pels soldats, l’esperit dels quals era netament revolucionari, les masses obreres i camperoles de Transcaucàsia manifestaren la intenció inequívoca de seguir l’exemple dels seus germans del Nord. Per a salvar la situació, als menxevics els calia desarmar i aixafar les tropes revolucionàries.\nEl pla de desarmament de l’exèrcit fou elaborat, en secret, pel govern de la Transcaucàsia i pels generals tsaristes. Formaren part del complot el General Prshevalski, el Coronel Txatilov, que més tard fou el company d’armes de Wrangel, futur ministre de l’Interior de Geòrgia, Ramitxvili, etc. Alhora que es prenien mesures per a desarmar les unitats revolucionàries, es decidí no desarmar els regiments cosacs, sosteniment de Kornilov i de Krasnov. La col·laboració de la Gironda menxevic i de la Véndee cosaca revestí ací un caràcter militar. Amb el pretext del desarmament es féu desposseir i a vegades eliminar físicament, per destacaments contrarevolucionaris especials, als soldats que tornaven a les seues llars. En moltes estacions s’entaularen combats violents on prenien part trens blindats i l’artilleria pesant. Milers d’homes periren en aqueixes carnisseries de què els menxevics georgians eren els organitzadors.\nKautsky presenta les tropes transcaucasianes partidàries dels bolxevics com a bandes indisciplinades que saquejaven, assassinaven i devastaven tot per on passaven. D’aquesta manera els presentava tota la xusma contrarevolucionària. Es comprèn aquesta coincidència, perquè Kautsky necessitava que els promotors del desarmament, els menxevics georgians, apareguessen com “cavallers en el sentit més noble de la paraula”. Però nosaltres tenim a la nostra disposició altres proves que emanen dels mateixos menxevics. Aquests últims, quan el desarmament prengué formes sagnants i un caràcter de bandolerisme declarat, s’espantaren de la seua pròpia obra. I el 14 de gener de 1918, un menxevic, tinc en compte Dshugheli, declarà: “Amb el pretext de desarmar els soldats, Literalment se’ls saqueja. Extenuats, sense forces, aquests malaurats que tant han sofert i que no tenien més que un desig: arribar a les seues cases i tombar-se, que els descalçaren, tot ho convertien en subhasta. Bandes de malvats venien l’armament i els equips militars. Era quelcom indignant.” (Slovo, núm. 10)\nAlguns dies més tard, Dshugheli, que ell mateix havia participat en el desarmament de la guarnició de Tiflis (més endavant tindrem encara l’ocasió de parlar d’aquest senyor), acusava a Ramitxvili d’haver contractat una de les bandes més saquejadores de la contrarevolució transcaucasiana per a desarmar els soldats. Sobre aquest particular, aquests dos senyors tingueren, públicament, un “canvi d’opinions” que reproduirem aquí.\n“N. Ramitxvili. -Dshugheli és un calumniador.\n“Dshugheli. -Noe Ramitxvili és un mentider.\n“N. Ramitxvili (repetint). -Dshugheli és un calumniador.\n“Dshugheli. -Deixe d’emprar expressions injurioses en relació amb mi.\n“N. Ramitxvili. -Jo declare que tot el que s’ha dit per Dshugheli és una baixa insinuació i que Dsugheli és un calumniador.\n“Dshugheli. -I vostè és un covard i un canalla i jo obraré en conseqüència.” (Slovo, núm. 22)\nCom hem vist, el desarmament no era una obra tan cavalleresca com diu Kautsky, ja que dos homes de la mateixa tendència que han participat activament en l’assumpte, s’esforcen de manera tan poc cavalleresca en llançar-se en cara mútuament la responsabilitat.\nPerò hom no pot menys que compadir-se de Kautsky: heus aquí a què mena l’excés de gelosia i la manca de moderació! Pel seu to d’apologia emfàtica, tot l’opuscle de Kautsky, dit siga de passada, recorda extraordinàriament els escrits d’alguns vells acadèmics francesos sobre la missió civilitzadora del principat de Mònaco o l’acció benefactora de Karageorgevitx. A l’abric de la seua pàtria, els acadèmics fòssils reben condecoracions i pensions del govern i reconeixen la feliç Arcàdia revelada al món per ells. Kautsky, pel que sabem, ha estat nomenat membre d’honor de la guàrdia popular georgiana. Cosa que prova que ell és més desinteressat que els acadèmics francesos. Però si els iguala per la profunditat de les seues generalitzacions històriques, és considerablement inferior en quant es refereix a l’elegància de l’estil laudatori.\nLa pau de Brest-Litovsk és la conseqüència de la descomposició del vell exèrcit. Aquest exèrcit havia patit cruelment una llarga sèrie de derrotes. El sol fet de la Revolució de març havia assestat un colp terrible a la seua organització interior. Calia renovar-lo completament, canviar la seua base social, donar-li nous objectius i noves relacions internes. Però la manca de cohesió entre la paraula i l’acció, la buida fraseologia revolucionària sense un decidit propòsit de desplaçar Kerenski-Tseretelli, el mataren definitivament. El ministre de la Guerra del govern de Kerenski, el General Verkhovski, no deixava de repetir que l’exèrcit era completament incapaç de continuar la guerra i que calia signar la pau a tota costa. No obstant això, es continuava esperant un miracle, i aquesta esperança i aquestes vacil·lacions que revestien la forma d’un patriotisme frenètic no feien més que demostrar fins a quin punt la situació era desesperada. Heus aquí el que, en fi, determinà la pau de Brest-Litovsk. Els menxevics ens exigien la continuació de la guerra amb Alemanya, esperant que així ens partírem abans el cap, els menxevics sota la bandera antigermànica, s’uniren amb tota la reacció. Intentaren utilitzar en contra nostra les últimes restes d’inèrcia militar del poble. Com sempre, els líders neogeorgians estaven en primera fila.\nLa conclusió de la pau de Brest-Litovsk serví de pretext per a la proclamació de la independència de la Transcaucàsia (22 d’abril de 1918). Si es jutja per la retòrica patriòtica anterior, podia creure hom que la proclamació tenia com a objecte la continuació de la guerra contra Turquia i Alemanya. I fou al contrari, la separació oficial de la Transcaucàsia de Rússia estava motivada pel desig de crear una base jurídica més ferma per a la intervenció estrangera. Amb el concurs d’aquesta última, els menxevics esperaven, no sense raó, mantenir en Transcaucàsia el règim burgès democràtic i assestar de seguida un colp al nord soviètic.\nNo sols els partits de la burgesia i dels grans terratinents aliats als menxevics, sinó també els mateixos caps del menxevisme georgià parlaven obertament, en els seus discursos i en els seus escrits, que la lluita contra el bolxevisme rus era la raó principal de la separació de la Transcaucàsia. El 26 d’abril, Tseretelli deia en el Siem transcaucasià: “Quan sorgí el bolxevisme en Rússia, quan ha aixecat la mà per a atemptar contra la vida de l’Estat, hem lluitat contra ell amb totes les forces de què disposem... Hem combatut, a Rússia, els assassins de l’Estat i els assassins de la nació, i AMB LA MATEIXA ABNEGACIÓ COMBATREM AQUÍ ELS ASSASSINS DE LA NACIÓ.” (Prolongats aplaudiments) Amb la mateixa abnegació i... amb el mateix èxit.\n¿Potser aquestes paraules facen ombra sobre la naturalesa de la tasca que els menxevics assignaven a la Transcaucàsia independent? Aquesta tasca no consistia en la creació entre el mar Negre i el Caspi d’una república socialdemòcrata ideal, neutra. La tasca consistia en la lluita contra els assassins de l’estat (burgès), contra els bolxevics, per la restauració en la “nació” burgesa de les velles formes estàtiques. Tots els discursos de Tseretelli, dels quals acabem de citar un passatge, no són més que la repetició de llocs comuns patètics que tantes vegades hem escoltat desenrotllar per aqueix orador en Petrograd. Aquesta sessió “històrica” del Seim transcaucasià fou presidida per Txekeidze, que era president fins a un cert punt inamovible, que feia poc havia tancat la boca moltes vegades als bolxevics en Petrograd. Encara que allò que aquests senyors havien fet en Petrograd en gran, ho feien en petit en el Caucas. Amb la mateixa abnegació i el mateix èxit.\nResumint, el no reconeixement de la pau de Brest-Litovsk posà de colp la Transcaucàsia, en tant que “estat”, en una situació sense sortida, perquè donava tota llibertat d’acció als turcs i als seus aliats. A penes transcorregudes algunes setmanes, el Govern transcaucasià i el Seim imploraven a Turquia que es conformés amb el tractat de Brest-Litovsk. Però els turcs no volien saber-ne res de res. Els paixàs i els generals alemanys esdevingueren els amos indiscutibles de la situació en Transcaucàsia. Naturalment, l’objectiu fonamental fou assolit: mitjançant les tropes estrangeres, la revolució estava temporalment aixafada, la caiguda del règim burgès, ajornada.\nQuan, sense consultar la població, proclamaren la independència de la Transcaucàsia (22 d’abril de 1918), els menxevics georgians, naturalment, anunciaren a les heterogènies nacionalitats del Caucas l’adveniment d’una nova era de fraternitat sobre la base de la democràcia. Però a penes proclamada la nova república, ja es disgregava. Azerbaijan cercava la seua salvació a Turquia; Armènia més que a ningú temia els turcs; Geòrgia es refugiava sota la protecció d’Alemanya. Cinc setmanes després de la seua solemne proclamació, la república transcaucasiana era liquidada. Igualment que el seu naixement, els seus funerals foren celebrats amb pomposes declaracions democràtiques. Però açò, en els fons, no canviava res: la democràcia petit burgesa havia mostrat la seua completa impotència per a evitar els enfrontaments nacionals i concordar els interessos de les nacions. El 26 de maig de 1918, de nou, sense cap consulta a la població, Geòrgia, fragment del Caucas, és erigida en estat independent. Nous torrents d’eloqüència democràtica. Únicament passaren cinc mesos i, per una parcel·la de territori, esclatà una guerra entre la Geòrgia democràtica i Armènia, no menys democràtica. D’una banda i de l’altra s’escoltaven grans discursos sobre els interessos superiors de la civilització i sobre la perfídia de l’agressor. Kautsky no diu una sola paraula de la guerra “democràtica” armeniogeorgiana. Sota la direcció de Jordan, de Tseretelli i dels seus camarades armenis i tàrtars, la Transcaucàsia es transforma immediatament en una península com els Balcans on les sagnants rivalitats nacionals s’entreteixien amb el més pur xarlatanisme democràtic. A través dels seus aixecaments, i caigudes sagnants, el menxevisme georgià no deixava de continuar la realització de la seua primera idea: la lluita implacable contra l’“anarquia” bolxevic.\nLa independència de Geòrgia dóna als menxevics la possibilitat (o més aïna els posa davant la necessitat) de prendre obertament posició en la lluita de la república soviètica contra l’imperialisme. La declaració de Jordan sobre aquest punt no pot ésser més clara.\n“El govern georgià fa saber a la població [s’hi diu en el comunicat governamental del 13 de juny de 1918] que les tropes alemanyes arribades a Tiflis han estat cridades pel govern georgià i tenen com a tasca defensar, completament d’acord amb el govern i segons les seues indicacions, les fronteres de la república democràtica georgiana. Una part d’aqueixes tropes ha estat ja enviada al districte de Bortxalino per tal de netejar-lo de les bandes de bandits que l’infesten.” (En realitat, per a fer una guerra no oficial contra Azerbaidjan democràtic, i tot per una parcel·la de territori en litigi.)\nSegons Kautsky, les tropes alemanyes havien estat cridades exclusivament per a combatre els turcs, i excepte en el domini militar, Geòrgia servava una total independència. Que els nostres bons demòcrates hagen invitat el general Von Kress en qualitat de simple sentinella encarregat de vetllar la democràcia georgiana és difícilment admissible; aquest general estava molt poc preparat per a exercir aqueix paper. I no cal exagerar la ingenuïtat dels nostres demòcrates. En aqueix temps, el paper exercit per les tropes alemanyes, l’any 1918, en els Estats fronterers russos, no podia oferir dubtes. A Finlàndia, els alemanys havien estat els botxins de la revolució obrera. I en les províncies bàltiques havia ocorregut el mateix. Els Alemanys havien creuat tota Ucraïna, dispersant els soviets, assassinant els comunistes, aixafant els obrers i camperols. Jordan no tenia cap motiu per a esperar que en Geòrgia arribassen amb altres intencions. Amb perfecte coneixement de causa el govern menxevic féu cridar a les tropes victorioses dels Hohenzollern. Aquestes tropes tenien sobre el turc l’avantatge de la disciplina. “Encara queda per saber quin és per a nosaltres el major perill, el perill bolxevic o el perill turc”, declarà, el 28 d’abril de 1918, el corresponsal oficial del Seim transcaucasià, el menxevic Inirtxvili. Que els bolxevics fossen un perill major que els alemanys, no oferia dubte als menxevics. No ho ocultaven en els seus discursos i ho demostraven en la pràctica. Ministres del Govern panrus, els menxevics georgians ens havien acusat d’ésser els aliats de l’Estat Major alemany i lliurat als jutges tsaristes acusats del crim d’alta traïció. Havien qualificat de traïció a Rússia, la pau de Brest-Litovsk que havia obert “les portes a la revolució” a l’imperialisme alemany. Amb aqueixa consigna encapçalaren la campanya per l’enderrocament dels bolxevics. I quan els menxevics sentiren el sòl de la revolució cremar davall els seus peus, separaren Transcaucàsia de Rússia, després Geòrgia de la Transcaucàsia, i obriren les àmplies portes de la democràcia a les tropes del Kàiser, que reberen amb grans reverències i afalacs. Després de la derrota d’Alemanya, es portaren, com veurem, exactament igualment amb la victoriosa Entente. Sota aqueixes relacions com davall les altres, la política dels menxevics no era més que el reflex de la política de la burgesia russa: representada pels cadets (Miliukov), aquest últim entrà en Ucraïna, amb el consentiment de les tropes d’ocupació alemanyes i, després de la derrota d’Alemanya, havia immediatament despatxat a l’Entente aqueixos mateixos cadets, fills pròdigs que malgrat tots els seus errors no havien perdut de vista mai l’objectiu fonamental: la lluita contra els bolxevics. Precisament és pel que l’Entente els obrí fàcilment el seu cor i, el més important, la seua butxaca. És precisament per això que el ministre de la Guerra Henderson havia fraternitzat en Petrograd amb el ministre de la Guerra, Tseretelli. Aquest últim fou acollit com un germà, tot i que el general alemany Von Kress l’havia estretit sobre el seu cor. Rectificacions, contradiccions, traïcions, però sempre contra la revolució del proletariat.\nEl 25 de setembre de 1918, en una lletra a Von Kress, Jordan li deia: “A nosaltres no ens interessa disminuir el prestigi d’Alemanya en el Caucas.” I dos mesos més tard obrien ja les seues grans portes a les tropes britàniques. Aquest acte fou precedit de converses l’objectiu principal de les quals era provar, explicar, persuadir que a la democràcia georgiana li fou imposat un semimatrimoni amb el general alemany Von Kress, però que ella aspirava amb tota la seua ànima a un autèntic matrimoni que la lligués amb el general anglès Walker. El 15 de desembre, segons el seu propi testimoni, el vell menxevic Topuridze, representant del govern en Batum, en respondre a les preguntes de la missió de l’Entente, digué: “Jo estime que, per tots els mitjans i totes les forces que la nostra república disposa, ajudarà les potències de la Entente en la seua lluita contra els bolxevics...” El mateix Topuridze declara a l’agent anglès Webster, que Geòrgia “considera que compleix amb el seu deure si en el Caucas presta el seu concurs a Anglaterra en la lluita contra el bolxevisme...” Quan el coronel anglès Jordan hagué explicat que les tropes aliades entraven en Geòrgia “conforme al pla general de la pau i de l’ordre internacional”, o siga, per a aixafar el bolxevisme i sotmetre tots els pobles de Rússia a l’almirall Koltxak, Gueguetxkori informà que “el govern georgià, animat pel desig de treballar d’acord amb els aliats en la realització dels principis del dret i de la justícia, proclamats per aquests últims, donava el seu consentiment a l’entrada de les tropes”. En una paraula, passant de la nacionalitat alemanya a la de l’Entente, els caps del menxevisme georgià feren cas omís del bon i vell consell del poeta rus: “Aduladors, aduladors, en la vostra baixesa sapieu, almenys, servar una ombra de noblesa!”\nRecorde molt bé la sala de sessions de Brest-Litovsk. Tinc encara davant els meus ulls als personatges asseguts entorn de la taula: el Baró Kuhlmann, el General Hoffmann, el comte Czernin. Però recorde encara més clarament als representants de la petita burgesia ucraïnesa, que també es deien socialistes i que eren (pel seu nivell polític) socis dels menxevics georgians. En el mateix curs de les converses feren d’amagat un bloc amb els representants feudals d’Alemanya i d’Àustria-Hongria. Calia veure afanyar-se en fer mèrits davant els seus nous amos, intentar llegir als seus ulls els seus menors desitjos; calia veure el desdeny triomfant amb què ens miraven a nosaltres, els representants aïllats del proletariat en aquestes sessions de Brest-Litovsk!\n“Conec la manera de fugir davant l’enemic d’aquests bergants, les seues adulacions, la seua manera de sembrar la discòrdia i de llençar llenya al foc, les seues servils complaences; jo sé com, tal qual els gossos, corren darrere dels amos.” Aquests darrers anys han estat fèrtils en proves. Però no conec moments més penosos, més dolorosos que els que ens han fet viure, amb la cara roja de vergonya, la ignomínia, les ximpleries, la baixesa de la democràcia petit burgesa que en la seua lluita contra el proletariat es llancen als peus dels representants del món feudal i capitalista. ¿I no és precisament açò el que han fet dues vegades els menxevics georgians?


ENTRADES LITERAL PRO 2022\nEspai de Treball en Xarxa\nXerrades i Classes Magistrals\nLITERAL PRO és una fira professional del llibre polític i radical que se celebra durant el mes de maig a Barcelona, paral·lelament a la fira LITERAL. La fira ha esdevingut un dels esdeveniments clau en el panorama literari, intel·lectual i polític de la ciutat, atraient milers de persones cada any i un gran nombre de professionals que exposen els seus llibres i on es programen conferències, debats i concerts.\nImaginada com el vessant professional de la fira, LITERAL PRO es va organitzar per primera vegada el 2019 per iniciativa de les editorials Tigre de Paper Edicions, Bellaterra Edicions, Verso Books i La Fabrique i va reunir gairebé un centenar d’editors. L’objectiu de la fira és oferir un espai alternatiu a les grans fires europees, proporcionant un entorn agradable on editors i titulars de drets tinguin temps per intercanviar i compartir informació sobre els seus projectes editorials, imaginar col·laboracions i cedir o adquirir drets.\nLITERAL PRO ESPAI PROFESSIONAL\nLITERAL PRO compta amb un espai de dues sales de gran capacitat en un recinte cultural tancat. Una d’elles amb un espai expositor, on cada editorial podrà mostrar els seus llibres destacats, i per a trobades entre editorials. L’altra serà una sala d’actes que albergarà trobades grupals, conferències i formacions.\nL’objectiu és proporcionar l’espai idoni per debatre i intercanviar informació sobre editorials, projectes, col·laboracions, vendre o canviar drets, planificar esdeveniments en el marc del pensament crític i del llibre radical. L’organització, a més, treballa per establir una xarxa de treball professional en l’àmbit europeu per donar a conèixer arreu d’Europa els autors i autores d’altres països i així establir dinàmiques profitoses tan cultural com econòmicament.\nLITERAL PRO persegueix convertir-se en una cita imprescindible al calendari pels professionals del sector de tot Europa i del món que troben a Barcelona, un espai per a l’intercanvi fructífer per als seus negocis, per a les idees i els llibres radicals.\nLITERAL PRO LOCALITZACIÓ\nLiteral PRO tindrà lloc a l’antic recinte industrial de Fabra i Coats. Al carrer Sant Adrià 20 de Barcelona. Fabra i Coats és una antiga fàbrica que va acollir importants lluites obreres durant la dècada de 1970. S’ha recuperat com a espai públic per a la comunitat.


Un poble de Lleida busca una família perquè visqui al municipi i asseguri l'escola\nActualitzada 13/04/2021 a les 09:01\nOfereix un habitatge de lloguer social i des de dissabte ha rebut trenta sol·licituds\n© El pis està situat a l'antiga rectoria del poble.\nL’ajuntament de Peramola busca una família amb fills en edat escolar per traslladar-se a viure el poble. El municipi, amb 353 habitants, ha fet una crida a les xarxes socials en què ofereix un pis de lloguer social de forma exclusiva a veïns nous que vulguin anar a viure i tinguin fills per escolaritzar.\nEl col·legi té quinze alumnes i el curs vinent, segons l’alcaldessa, Gemma Orrit, no es preveu cap matriculació. D’altra banda, alguns dels alumnes deixaran el centre al finalitzar Primària.\nLa reducció d’inscrits implicarà la pèrdua de la meitat de la jornada d’una de les educadores, un extrem que Orrit vol “evitar”.\nEl consistori va publicar l’anunci a última hora de dissabte i ahir havia rebut una trentena de peticions de famílies interessades. Ho va fer a través del perfil de Twitter de Repoblem, iniciativa que busca revertir la despoblació de Catalunya, sobretot en entorns rurals. Orrit es va mostrar “molt contenta” amb la repercussió de la crida i va explicar que l’adjudicació es farà a través d’un concurs públic. L’habitatge disposa de quatre habitacions i està llest per entrar-hi a viure.\nEl preu oscil·la entre els 200 i 250 euros. La iniciativa forma part del pla que ha engegat el municipi per frenar la despoblació i que inclou tres eixos: l’accés a l’habitatge, al treball i a l’escola.\nAjuntament i bisbat d’Urgell han arribat a un acord de cessió de l’antiga rectoria del poble, que disposa de dos habitatges per llogar un preu social. A part del que ofereixen ara, l’ajuntament rehabilitarà una segona vivenda, de tres habitacions. Peramola ha realitzat obres de millora a l’escola i subvenciona els llibres a alumnes, alhora que assumeix el servei de monitors i el local del menjador.